Бєляєв Володимир

Місто біля моря

Володимир Бєляєв

КНИГА ТРЕТЯ

МІСТО БІЛЯ МОРЯ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Художники А. І. Мітченко, В. С. Мітченко

З російської переклали ДІОДОР БОБИР, ІВАН СЕНЧЕНКО, АНДРІЙ ГОЛОВКО

На Кишинівську

Був вільний від занять вечір, і ми вийшли погуляти в місто. Петько Маремуха поважно виступав у своєму короткому кожушку, від якого пахло овчиною. Сашко Бобир на старі, драні черевики взув блискучі калоші і щільно застебнув на всі гудзики довге пальто жовтуватого кольору, перероблене з англійської шинелі, а я натягнув уже трохи тісну в плечах сіру чумарку, схожу на козакин. Вона була коротка в рукавах і гаплики її сходилися сяк-так: ще позаторік мені перешили чумарку з батькового пальта, але я дуже пишався нею, бо в таких самих чумарках ходили в нашому місті робітники окружкому комсомолу і багато хто з активістів.

Була субота, і тому в Старому місті було людно. Хоч не всі крамниці були відчинені, але їх яскраво осяяні вітрини кидали смуги світла на вузенькі, замощені плитками тротуари. По цих вузеньких тротуарах головної вулиці нашого міста — Поштовки — гуляли люди.

Якийсь тип напідпитку, добре вдягнутий і з перебитим носом, не соромлячись нікого, не криючись, наспівував пісеньку контрабандистів:

На кордоні дощ обмиє,

А сонце обсушить.

Ліс від кулі нас прикриє

Ходу вітер зглушить…

Спи, солдат, курок незрушний,

Ми шуміть не будем.

Крок скрадливий і безгучний —

Тихії ми люди.

Ходимо по краю смерті,

Шукаєм стежинки,

Щоби панночки носили

Панчохи-павутинки.

Ех, життя моє хмільне!

А доля — насмішка.

Живий досі, а там — нене! —

Орел а чи решка?..

Можна було, звичайно, і нам приєднатися до цього гомінливого потоку, але ми цього не хотіли. Крім молоді з Карвасар, Видрівки та інших передмість, тут зараз, як завжди суботніми вечорами, прогулювалися молоді непмани-спекулянти. За два роки нашого навчання у фабзавучі ненависть до них не зменшилась, а розпалилася ще більше. У комсомольців і робітничої молоді було інше місце для прогулянок — алея біля комсомольського клубу.

Ми йшли просто по бруку. Ще недавно розтавало, зовсім по-весняному гріло сонце, а надвечір знову підмерзло. Калюжі затягнулися тоненькою кригою, на проіржавілих ринвах повисли прозорі бурульки.

— Даремно ти взув калоші, Бобир! Бачиш, як сухо, — сказав я Сашкові і стукнув підбором по замерзлій калюжі, з тріском проламуючи кригу.

— Не пустуй ти! — заверещав, відскакуючи, Сашко. — Оце так «сухо»!

Болото бризнуло Сашкові на блискучу калошу. Засмучений, він стояв посеред бруку, і у нього був такий пригнічений вигляд, що ми з Маремухою не стримались і розсміялися.

— Добрий сміх! — ще більше розсердився Бобир. — А ще член бюро… Приклад показує!.. — І витягши з кишені клапоть старої газети, він почав витирати калошу.

Сашко сердито сопів і раз у раз поглядав униз. Я знав, що Бобир дуже уразливий і сердиться із-за дрібниць. Щоб не дражнити його, я сказав тихо і миролюбно:

— Не ображайся, Сашко, я ж ненавмисне. Я не думав, що там болото.

— Ага, не думав… — спроквола сказав Сашко, але Маремуха, перериваючи нас, крикнув:

— Тихше, хлопці!.. Чуєте?

З-під високої ратуші-каланчі, що височіла посеред центрального майдану, почувся дзенькіт розбитого скла.

— Рятуйте! — крикнув чийсь здавлений голос.

— Ану, побігли! — скомандував я.

Ми помчали навпростець через майдан по обмерзлому слизькому булижникові. Висока чорна ратуша-каланча виразно виступала на тлі вечірнього голубуватого неба.

— То в пивній б'ються. У Менделя! — випереджаючи мене, на бігу кинув Маремуха.

Проминувши палісадник, що оточував ратушу, ми побачили, що Маремуха був правий.

Билися у приватній пивній Менделя Баренбойма, яка містилася під ратушею, у сусідстві з крамничками, що торгували залізним товаром та гасом. Під іржавою довгою вивіскою, на якій було написано: «Пивна під ратушею — фірма Мендель Баренбойм та сини», видно було освітлену вітрину. Хтось ізсередини шпурнув у широке бемське скло залізний стілець. Цей стілець, пробивши вітрину, валявся тепер на замерзлій грязюці. Крізь розбиту зіркоподібну дірку просочувався на вулицю тютюновий дим і чути було крики гостей, що билися.

Нам у пивну заходити не можна було: всі троє ми були вже комсомольцями. Ми зупинилися у палісаднику, стежачи за бійкою здалеку.

— А що, коли заскочити, га, Василю? — звертаючись до мене, сказав Бобир. — Може, допомога потрібна?

— Кому ти будеш допомагати? Спекулянтові? Напевне, знову непмачі побилися! — сказав я.

Погана слава йшла по місту про цю пивну. Нерідко в ній збиралися торговці, контрабандисти, кишенькові злодії. Такого «добра» ще чимало лишилося в нашому маленькому прикордонному місті з часів царату, з часів громадянської війни. В роки непу вони почували себе дуже привільно. Ці люди заходили до пивної Менделя влаштовувати свої справи. До того ж ішли чутки, що Мендель, окрім пива, підторговує потроху і чистим контрабандним спиртом — «ректифікатом», який приносять йому з Румунії. Не раз у «Пивній під ратушею» агенти карного розшуку робили летучі облави, не раз вони виводили звідти під зведеними наганами похмурих заарештованих королів кордону — «машиністів», як називали ватажків партій контрабандистів, що ходять за кордон, не раз після отаких облав Мендель спускав металеві штори і йшов на допити у міліцію, але поки що все йому минало, він якось викручувався, і його пивна продовжувала існувати.

Крики у пивній стали глухішими, і нарешті один по одному кілька чоловік вивалились на вулицю. Ми кинулися до них назустріч. Але тільки-но ми вибігли на освітлений вогнями тротуар, як Сашко зупинився і, обернувшися до нас, розгублено прошепотів:

— Хлопці, адже це…

Двоє нарядно одягнутих піжонів у костюмах з контрабандного бостону тримали під руки нашого фабзайця Яшка Тиктора.

Яшкові ноги підломлювались, комір гімнастерки був розірваний, гудзики повидирані «з м’ясом», а від лівого вуха до рота тягся кривавий слід подряпини.

Яшко загубив кепку, пишне волосся його розвівав вітер, але що здалося нам найстрашнішим д образливим у всьому його теперішньому вигляді — це кіровський значок, що блищав на пом’ятій і розірваній гімнастерці.

Біля Яшка метушився худорлявий чорноволосий чоловік у білому фартусі. Це був власник пивної Меидель Баренбойм. Підбігши до Тиктора і розмахуючи кулаками, він заволав на весь майдан:

— А хто мені заплатить за вітрину, ти, харцизяко?!.

Ледве ворушачи язиком, Яшко пробурмотів:

— Ось з цієї… спекулянтської морди візьми гроші, а я тобі дулю дам!

І, сказавши це, Яшко мляво тицьнув пальцем просто у товстуна в чорному костюмі, що підбіг до нього.

З носа в товстуна текла кров, і він маленькою пухлою рукою розмазував її по щоках, роблячись від цього все більш страшним.

— Це я — спекулянтська морда? — заверещав товстун. — Люди добрі, ви чуєте це чи ні? Це я, чесний кустар, є спекулянтська морда? Ах ти байстрюк невдячний! — погрожуючи Тиктору кулаками, але боячись його вдарити, кричав товстун. — Запам’ятай свої слова! Не дам я тобі більше замовлень. Не дам! Пив на мої гроші, їв тістечка на мої гроші, а тепер я спекулянтська морда? Тепер мене в обличчя ударив, шибенику, скалічив мене! Де міліція, чому немає міліції?

Але міліції, як на зло, поблизу не було. Збиралися на крик зіваки, але ніхто не знав, що робити з Яшком.

Помітивши нас, Тиктор спершу зніяковів, але потім радісно закричав:

— Хлопці, сюди! На допомогу, хлопці! Ця спекулянтська шпана мене побила! Ану, дамо їм!

Але ми не рухались з місця. А Маремуха прошепотів мені:

— Ти ж член бюро, Василю. Скажи йому…

— Ви з фабзавучу, хлопці? — почувся тієї ж хвилини поряд з нами дуже знайомий голос.

Ми обернулися і побачили інструктора окружкому Панченка. Він був у такій же самій сірій чумарці, як і в мене, в сірій каракулевій папасі з червоним верхом, високий, стрункий.

— А, Манджура! Здоров! — пізнавши мене, сказав Панченко і простяг руку. — Це ж, здається, ваш сокіл?

— Наш, — тихо, так, щоб ніхто не чув, відповів я.

— І комсомолець? — спитав Панченко.

— Комсомолець, — тихше підтвердив Бобир.

— Тоді ось що, — суворо і твердо сказав Панчедко, — негайно заберіть його додому. Буде бешкетувати — здайте у міліцію.

— Не треба в міліцію, товаришу начальник, — підійшовши, вкрадливо пробурмотів Мендель, — навіщо в міліцію? Я його прощаю. Хлопець молодий, випив на злотий, а сп’янів на десятку, ну й пошумів. З ким цього не буває?

Геть, громадянине! — прикрикнув на Менделя Панченко. — Це не ваша справа! — І, звертаючись до нас, спитав: — Як його звуть?

— Тиктор! — насупившись, сказав Бобир.

— Тикторе! А йди-но сюди! — покликав Панченко.

Похитуючись і потираючи щоку, Тиктор неохоче підійшов до нас. Від нього дуже тхнуло горілкою, але він намагався твердо стояти на ногах.

— По-перше, негайно ж зніми кімовський значок, — твердим, суворим голосом наказав Панченко, — по-друге, зараз же йди звідси. Хлопці проводять тебе… Ну! Значок!

Підкоряючись голосу Панченка, Тиктор поволі, намагаючись і взнаки не дати, що злякався, засунув руку за разуху і почав відгвинчувати маленький, вкритий емаллю комсомольський значок.

— А ви чого зібралися? Що тут, театр?! — обертаючись до зівак, крикнув Панченко.

Тиктор нарешті відгвинтив значок і тремтячою рукою подав його окружкомівцю.

— Негідник! — тихо, крізь зуби кинув Панченко і швидко сховав значок у кишеню. — Хіба про таку зміну мріяв Ленін?

Яшко здригнувся і похнюпив голову.

Поки ми вели його темними вузенькими провулочками, він ішов смирно і, здавалося, зовсім протверезів. Але тільки ми вийшли на освітлений Тернопільський спуск, що вів до Нового мосту, Тиктора знову розморило. Він якось ураз обм’якнув, став хилитися, намагаючись сісти на тротуар. Довелося взяти його1 під руки. Тиктор розсердився і спробував вирватися.

— Тихше, Яшко! Не роби галасу! — сказав Маремуха, хапаючи його.

— А тобі яке діло, ти, шмаркач! — прикрикнув на Петька Тиктор. — Та відчепіться від мене, я свободи хочу, чуєте? — Сказавши це, Яшко несподівано заспівав:

Чорная карета,

Два солдати йдуть,

Мою ципу-маму

В каторгу ведуть!

Уздовж Тернопільського спуску яскраво горіли ліхтарі, на тротуарі було багато перехожих, всі вони оберталися на хрипкий голос Тиктора. Мені здавалося, що кожен з них зиае Яшка, розуміє, що ми ведемо п’яного комсомольця. Давно вже я не відчував такого сорому, як у ці хвилини, А Я піко, мовби відчуваючи це, навмисне не вгавав і куражився, як тільки міг. Йому, очевидно, подобалося, що на нього дивляться.

— Ану, швидше! — скомандував я хлопцям. — Ти, Петько, підштовхуй його ззаду! — Сильним рухом я потяг Тиктора вперед.

«Швидше б перетягти його через міст, а там, у темній алеї бульвару, де нема перехожих, буде інша справа», — думав я, волочачи за собою Тиктора. З другого боку тяг його Сашко Бобир. Дошки Нового мосту обледеніли, і Яшко не йшов, а їхав по них, витягнувши вперед ноги і повиснувши у нас на руках. Йому вдалося-таки зачепитися за бортик дерев’яної панелі, і він, зразу зупинивши нас, впав на дошки. Бобир обережно запропонував:

— Давай понесемо його, га, Василю?

— Спробуй зачепи, — пригрозив Тиктор, — я тобі так приварю, що й зубів не визбираєш!

— Слухай, Яшко, ми ж тільки хочемо довести тебе додому. По-товариському! — сказав я твердо й спокійно. — Якого ж ти чорта…

Зовсім недалеко, за бульваром, зататакав кулемет. За першою чергою почулася друга, потім третя, і нарешті через якийсь час ми почули п’ять гвинтівочних пострілів, що гучно пролунали один по одному.

Добре знайомий кожному комуністові і комсомольцю сигнал чопівської тривоги пролунав над містом. У ті рота комуністи і комсомольці старшого віку були об’єднані в частини особливого призначення і скликалися на випадок потреби отакими тривожними сигналами. Де б ми не були — чи в гуртожитку, чи в ливарні фабзавучу, на комсомольських зборах або на прогулянці, — в усяку хвилину ночі і дня цей умовний сигнал повинен був знайти нас. Ми зобов’язані були, почувши його, кинути все і щодуху бігти на Кишинівську, до знайомого двоповерхового будинку, «в якому містився міський штаб ЧОПу.

Ми добре знали, що живемо всього в п’ятнадцяти верстах від кордону з панською Польщею і боярською Румунією і що слідом за такою тривогою в тихому і маленькому нашому місті може бути оголошений військовий стан. Тоді всі ми — чопівці, — поки підійдуть регулярні військові частини, зобов’язані будемо разом з прикордонниками прийняти на себе перший удар.

— Тривога… Так, Василю?.. — порушивши мовчанку, прошепотів Бобир.

— Тривога! — підтвердив я. — Бігом, товариші! Мерщій!

… Біля дверей штабу, що виходили на бульвар і Прорізну, нас зустрів начальник ЧОПу Полагутін. Довга дерев’яна кобура його маузера була розстебнута; із стривоженого вигляду Полагутіна ми відразу зрозуміли, що становище серйозне.

— Якого осередку? — спитав Полагутін.

— Фабзавучу! — квапливо доповів Сашко.

Полагутін перевірив наші чопівські посвідчення і наказав:

— Одержуйте зброю!

Ми біжимо довгим освітленим коридором у склад зброї. Одержуємо закріплені за нами ще з минулого року гвинтівки і по п’ять пачок патронів на брата.

— Тут заряджати чи на вулиці? — засовуючи патрони в кишені штанів, спитав блідий і трохи схвильований Петя Маремуха.

— Почекаємо наказу, — порадив й.

— А я вже зарядив, — кидаючи на підлогу обойму, сказав Бобир.

— Візьми на запобіжник! — прошепотів з побоюванням Петро.

Бобир підняв гвинтівку вгору і, тримаючи її навису, почав відтягувати запобіжник. Але запобіжник був слизький від масла, а пальці Бобиря задубіли. Гвинтівка ходила в його руках. Здавалося, ось-ось палець ненавмисно зачепить спусковий гачок і Сашко вистрілить у підвішену до стелі тьмяну вугільну лампочку.

— А дай-но сюди, каліко! — крикнув Петро, віднімаючи у Бобиря гвинтівку. — Дивись!

Але бойова пружина в затворі Сашкової гвинтівки була туга, видно, зовсім нова, і Маремусі теж одразу не вдалося відтягнути головку запобіжника…

У великому, просторому залі, де звичайно у неділю кожний осередок по черзі чистив зброю, зібралося вже багато комунарів-чопівців.

— Як ви встигли так швидко? — спитав нас директор фабзавучу Полевой. Він був без гвинтівки, але мав револьвер, який висів у нього збоку поверх ватянки.

Шморгаючи носом, Маремуха пояснив:

— Ми утрьох гуляли по місту, Несторе Варнайовичу, і раптом чуємо…

— Решта фабзавучників ще біжить, напевно! — не без задоволення докинув Саша Бобир.

У залі почали з’являтися наші комсомольці-фабзавучники — «гвардія Полевого», як нас називали в місті хлопці з інших осередків. Вони спітніли, розчервонілися, пальта і куртки у них були розстебнуті, на обличчях блищали краплини поту.

— Чудово! — сказав Полевой, перевіряючи очима прибулих. — Встигли вчасно… А де ж Тиктор?

Ті, що прибігли, перезираючись, шукали очима Яшка.

— Тиктора, товаришу Полевой, бачили п’яним… — почав був фабзавучник Фурман, але в цю хвилину на порозі з’явився Полагутін і уривчасто скомандував:

— Увага, товариші комунари!

Усі одразу притихли.

— Обстановка така: петлюрівські зграї, яким дали притулок за кордоном пілсудчики і румунські бояри, знову заворушилися. 6 відомості, що ще сьогодні вдень вони рушили до нашого кордону… Самі вони ніколи не наважилися б на такий крок. Ясно — за їх спиною стоять англійські та французькі капіталісти. Цілком імовірно, товариші, ш; о ще сьогодні вночі ці петлюрівські банди будуть перекинуті на наш бік. Разом з прикордонним загоном вам, чопівцям, доручено зустріти їх як належить… — І, одразу змінюючи грлос, Полагутін чітко і голосно скомандував: — Усім, окрім комунарів із фабзавучу, шикуватися! Старшина взводу фабзавучників — до мене!

Ми потіснилися, звільняючи прохід. Один по одному, високо піднімаючи гвинтівки, пробігали повз нас комунари міських осередків. Чим менше лишалося їх у залі, тим неспокійніше ставало у мене на душі. «А ми? Що ж буде з нами? Вони підуть за місто, у прикордонні ліси, в бойові дозори і секрети, а нас, молодших, як і під час попередніх тривог, надішлють вартувати до провіантських складів — сіно охороняти або поставлять у самому місті стерегти фортечний міст, щоб не підірвав його якийсь шпигун. Хіба цікаво стерегти забиті до верху фуражем дерев’яні амбари або на очах у всіх сидіти у засідці біля людного, освітленого електрикою фортечного мосту!»

У зал вбіг літній комунар-залізничник у форменому кашкеті й крикнув:

— Всі люди вишикувані, товаришу начальник! Приїхав секретар окружкому.

— Картамишев уже тут? — радісно спитав Полагутін і, міцно потискуючи руку Полевому, додав: — На все добре, Несторе Варнайовичу! Бажаю успіху. Пильнуйте: вам довірено дуже багато… До побачення, товариші! — І зник у дверях.

— Ми залишимося в наряді. Будемо охороняти штаб і склади ЧОПу, — урочисто оголосив Полевой. — Шикуватися!

Небезпечний пост

Просто передо мною на дерев’яних стовпах туго натягнутий колючий дріт. Далі, за дротом, губляться в темряві городи — кілька десятин перекопаної заступами мерзлої землі. Десь далеко, вже біля путівця, є друга огорожа з колючого дроту, але її звідси не видно. Весь час ввижається, що той дальший дріт уже перерізано і-. диверсанти підповзають до мене по чорній і мерзлій землі. Ушам холодно, дуже холодно, але я навмисно, щоб краще чути, не піднімаю коміра і цупко стискаю задубілими пальцями холодну гвинтівку..

Так ось який він, цей пост «номер три», про який я стільки чув від комсомольців, що вартували тут раніше!

Позаду височить холодна кам’яна стіна сарая, що відділяє мене від внутрішнього подвір’я. Просто над головою чорніє виступ даху. Вузький прохід для вартового тягнеться кроків на тридцять у темряві між цією кам’яною стіною і дротяною огорожею і упирається в глуху стіну сусіднього будинку. Дві високі кам’яні стіни сарая і жилого будинку сходяться, утворюючи прямий кут.

«Собачий куток» — так називають пост «номер три» чопівці. Комунар, який попадає сюди в наряд, почуває себе мовби відрізаним од товаришів і всього світу.

З самого початку мого вартування я не міг відвести очей від чорного бугорка, що застиг на городі кроків за десять від мене. Він був схожий на голову людини, що лежить на землі. Я дуже жалкував, що не спитав студента-комсомольця сільськогосподарського інституту, що стояв тут до мене, чи не помітив він цього бугорка. Раптом мені здалося, що бугорок заворушився і почав поволі наближатися. Здригнувшись, я просунув дуло гвинтівки між дротом і мало був не вистрілив, але утримався. «А що як це не людина, а перекотиполе, яке пригнав здалека вітер? Або купка картоплиння? Або просто горбик землі коло ямки, що лишилася після викопаної картоплі? Що тоді?.. От скандал буде! Засміють мене хлопці. Вперше на такому небезпечному місці — і проштрафився! Скажуть: «злякався».

… Пронісся вітер, і вслід за його колючим, холодним свистом нагорі загуркотіло дахове залізо. Наче хтось ходить по дахові?.. Задерши голову, я дивлюся під стріху сарая, чекаючи, що ось-ось звідти виткнеться чорна голова диверсанта. Він може при бажанні без особливих зусиль перестрибнути з даху жилого будинку на сарай.

Підозрілі гучні удари чути над головою. Невже це кроки?.. Я спинаюся навшпиньки. Слух уловлює якийсь стук на Кишинівській вулиці, шарудіння на городі, поскрипування флюгера за темним брандмауером. В очах уже рябить від безлічі зірок, що грають в холодному небі, у тьмяній імлі морозяного повітря.

Гучний шум на даху посилюється. Я міцно тримаю змокріле ложе гвинтівки, направляючи її вгору, назустріч шумові. Десь у небі коло високого димаря поблискує, переливаючись, далека зірка.

— Пильнуйте, — сказав Полевой, розводячи нас на пости. — Ви охороняєте запаси зброї для комуністів і комсомольців всієї округи! Склади ЧОПу дуже принадна ціль для агентів світової буржуазії.

Та й без цих слів директора школи ми всі чудово знали, яке довір’я виявлено в оцю ніч нашому осередкові, що вперше охороняє ЧОП: у підвалах будинку сховано багато динаміту, толу й патронів.

«Пильнуйте! Пильнуйте!» — повторюю я сам собі улюблені слова Полевого, і мені починає здаватися, що мої змерзлі вуха ростуть, довшають і стають тонкими й гострими, як леза сокири.

На даху зовсім тихо.

Напевно, то просто вітер прогримів відірваним листом заліза. А де ж чорний бугорок? Я вже й забув про нього… Очі звикли до темряви. Я швидко відшукую грудку землі, що збентежила мене. Вона спокійнісінько лежить у полі.

… Повільно походжаю вздовж сарая, посміюючись внутрішньо над своїми хвилинними страхами. Думаю, що близько світанок і скоро всі мої побоювання як рукою зніме. Адже зовсім не обов’язково, щоб саме за мого вартування трапилося що-небудь особливе. Скільки варт минуло абсолютно без усяких пригод! І моя мине непомітно. Зате вже ніхто потім з хлопців не насмілиться жартувати з мене, що я, мовляв, юнак, наймолодший з членів осередку. А коли б вони ще знали, що я додав навмисно собі один рік, аби тільки бути комунаром ЧОПу, тоді б зовсім життя не було… А так повернуся з вартування повноцінним бійцем і довго потім буду пишатися, що стояв на посту «номер три». Сюди роззяву не поставлять, як би не просився!

Привівши мене на пост, Полевой коротко і просто наказав:

— Побачиш кого на городі — бий без усяких! Випадковий перехожий або п’яний сюди заблукати не може…

«Бий без усяких!» Страшно й суворо звучить цей наказ.

… Знову заспівав у голих і обледенілих вітах дерев вітер, зашелестіли сухі, торішні бур’яни, реп’яхи та сухе бадилля коло дроту, загриміло, забухало залізо на даху, скрипнув флюгер на стіні будинку..

І несподівано з оцим новим поривом вітру почувся віддалений вигук Сашка Бобиря:

— Чого вам треба?.. Стій!.. Стій!.. Руки… Хлопці, сюди!

На якусь хвилину все затихло, і зразу ж я почув деренчливий свисток. Загрюкали дверима в караульному приміщенні. Там, за сараєм, забігали по двору люди… І потім знову Сашків крик:

— Там!.. Там!.. Ловіть!..

— Драбину!.. Мерщій! — почув я голос Полевого.

Як мені хотілося кинутися туди, до хлопців, допомогти їм, побачити, що там таке! Але залишити пост я не міг. Коли б навіть усе горіло і валилося 'навколо, я не мав права піти звідси.

Прислухаючись до того, що діялось у внутрішньому подвір’ї, біля четвертого і п’ятого постів, я продовжував пильно вдивлятися в темряву. А щоб ззаду ніхто не схопив, я притиснувся до стіни сарая спиною і застиг на місці.

Серце калаталося, гвинтівка в руках колихалася, я чекав чогось незвичайного…

Зовсім, близько, на горищі сарая, гримнув постріл. За ним другий. І зразу ж далеко, вже за брандмауером, хтось простогнав. Потім знову все затихло.

Минуло якихось п’ять хвилин. У вузькому проході, що вів з внутрішнього подвір’я до мого поста, почулися швздкі кроки. Під ногами того, хто йшов, похрустували крижинки. Я відскочив у куток і приготувався стріляти… Як тільки тінь людини показалася із-за стіни, я зривистим голосом крикнув:

— Стій!

— Живий, Манджура? — з тривогою в голосі спитав Полевой. — У тебе все гаразд?

— Гаразд! — хрипко відповів я і зразу ж зміркував, що припустився помилки, не спитавши у Полевого пароль.

Полевой впритул підійшов до мене. Він важко дихав і був без шапки.

— Ніхто не пробігав тут?

— Ніхто. За сараєм стогнав хтось, і стріляли на горищі…

— Це я й сам знаю. А ось тут, — Полевой показав наганом у бік городів, — нічого не >помічав?

— Нічого.

— Дуже дивно! Як же він пробрався?

— А хто там стріляв? — спитав я.

— Дивися, Манджура, дуже уважно стеж за всім. Зараз особливо. На випадок чого — стріляй без розмов. Зрозумів?

Вже недалеко до світанку. Я до тебе скоро знову навідаюсь. — І Полевой швидко пішов назад, у внутрішнє подвір’я.

Через дві години, коли вже зовсім розвиднілось, я дізнався від хлопців, які зібралися в теплому караульному приміщенні, про те, що трапилося цієї тривожної ночі.

З відрогів Карпатських гір віяв холодний вітер. І в той час, як вартові зовнішніх постів клякли від холоду, Сашко почував себе набагато краще. У затишку од вітру, між стінами дворових сараїв і головного будинку, він поважно прогулювався в блискучих калошах по внутрішньому подвір’ю. Електричні лампочки, що висіли на будинку штабу, освітлювали сухий і гладко вибрукований квадрат подвір’я.

Але незабаром у Бобиря заболіли ноги. Він зійшов на дерев’яний ганочок сарая і присів там у затінку, схований від світла балкончиком. Бобир клявся і божився Полевому і нам, що сидів він недовго, якихось п’ять хвилин, але, звичайно, йому ніхто не повірив. Мабуть, Сашко здрімнув трохи на ганку.

Сходячи назад, на кам’яні плити подвір’я, Сашко почув позад себе ледве чутний шурхіт. Він обернувся… І застиг.

На горі перелазив через поручні горищного балкончика, бажаючи, видно, зсковзнути по стовпі в двір, невідомий чоловік. Як він потрапив сюди, на дах, лишалося таємницею.

Треба було, не чекаючи, з ходу стріляти в цього непроханого гостя. Треба було повалити його кулею там-таки, на балкончику. Але Сашко сплохував і тремтячим голосом крикнув:

— Чого вам треба? Стій!.. Стій!..

Невідомий зразу ж пірнув у вузенькі дверцята, що вели у глиб горища. Його ще можна було дістати кулею. Тут Сашко згадав про гвинтівку. Він націлився і хотів вистрілити, але спусковий гачок подався до відказу, а пострілу не було: ставши на пост, Бобир забув зняти запобіжник із затвора гвинтівки… Почувши крик Бобиря, загрюкав прикладом у двері караулки Маремуха, який охороняв погріб з боєприпасами, засвистів на Кишинівській Коломієць.

— Отам… отам… отам стояв бандит! — захлинаючись, безупинно бубонів Сашко комунарам і Полевому, що вискочили у двір.

Комсомольці миттю підставили. драбину, і першим видрався на дах Полевой. Поспішаючи перехопити бандита і побоюючись засідки, Полевой промчав по даху до крайнього дахового вікна і стрибнув через нього всередину.

Опинившися під кроквами даху, Полевой помітив, що десь далеко, в густій темряві, видно ледь помітне світло. Там був пролом. В нього протискувалася людина… Полевой двічі вистрілив. Невідомий застогнав, але вирвався назовні і загуркотів по сусідньому даху жилого будинку.

Полевой наказав двом комунарам, що наспіли, наздоганяти невідомого по дахах, а сам, сплигнувши назад у двір, перевірив мій пост і послав ще трьох комсомольців оглянути всі двори навколо штабу і оточити Тринітарський провулок, що виходив на Кишинівську. Але бандитові вдалося вислизнути, перше ніж наш патруль добіг до Тринітарського провулка. Вискочивши з пролому на дах сусіднього з ЧОПом будинку, в якому жили студенти хімічного технікуму, невідомий, не роздумуючи, сплигнув згори на велику купу гною в саду гуртожитку і через дірку в паркані побіг у провулок. Тут сліди його зникли.

Мабуть, перебігши Тринітарський провулок, він махнув через двори до Базарного майдану. Шлях цей був важкий, особливо для пораненого: йому довелося б перелазити кілька разів через паркани, продиратися крізь колючий дріт, що поділяв двори, і, нарешті, вибігти на освітлений Базарний майдан. А там, коло головної бакалійної крамниці Церобкоопу, сидів з дробовиком у руках, закутаний в овчинний кожух сторож. Може, він спав, цей сторож? Навряд! Сторона присягався і божився, що не спав. За якихось десять хвилин до того, що трапилося, дружина сторожа принесла йому на вечерю гарячу гречану кашу з гуляшем. Ця не доїдена сторожем каша в глиняному горщику була ще гаряча, коли його почали розпитувати «комунари, що надбігли. Важко було припустити, що поранений так спритно зумів перебігти Базарний майдан, що сторож — старий, бувалий солдат — його не помітив.

І все ж таки шлях невідомого вів саме до Базарного майдану!

Колючий дріт, що обплутував двір червоного цегляного будинку вже по другий бік Тринітарського провулка, було розсунуто. На одній колючці лишився клапоть жовтуватого англійського сукна, вирваний з одягу людини, яка пролазила тут з поспіхом. Це захисного кольору сукно було річчю звичайною в нашому прикордонному місті: в такі шинелі англійського сукна були одягнені всі петлюрівці, що постачалися в роки громадянської війни Англією і Францією, а коли петлюрівці повтікали за кордон, їх склади частково розібрало місцеве населення. На дроті, крім цього клаптя англійського сукна захисного кольору, ніяких більше слідів невідомого не було. Трохи далі, вже на ганку цегляного будинку, в якому жили працівники окружного відділу народної освіти, була виявлена пляма закипілої крові.

Один з небагатьох щасливих, кому було дозволено залишити караульне приміщення і взяти участь у переслідуванні бандита, колишній безпритульний, а тепер фабзавучник Фурман, побачивши на ганку кров’яну пляму, дуже зрадів. Фурман вирішив був, що це кров бандита, але одна із жительок цегляного будинку, жінка завідувача окружної наросвіти, сказала, що це вона у п’ятницю різала тут, на ганку, курку. Невдачливий слідопит Фурман одразу скис і поплентався далі.

Лишалося думати, що бандит вирвався на освітлений Базарний майдан, непомітно проскочив під самим носом у сторожа, що загавився, подався через міст у Старе місто, а звідти — або до польського, або до румунського кордону.

На горищі сарая в ЧОПі диверсант загубив жмут бікфордового шнура з запалом. Очевидно, він хотів спершу зняти вартового, а потім підкрастися до погреба з вибухівкою і підірвати його з усім штабом. Вийшовши на балкончик сарая і не побачивши у дворі вартового, бандит вирішив, що той заснув. Погано б довелося Бобирю, коли б він не вийшов з укриття і не обернувся! Адже вийшло так, що Сашко стояв на своєму посту, немов беззбройний.

Чистимо картоплю

Коли Сашка Бобиря заступили на посту, він прийшов, ліг на тапчан, удавши, що спить. Ніхто не спав у караульному приміщенні після подій тривожної ночі. Комсомольці навперебій розповідали один одному, що сталося, робили всякі припущення. Маленький, сухорлявий Фурман уже який раз доводив, що, безсумнівно, бандит встиг десь у саду переодягтися в жіноче плаття і так, під виглядом жінки, прошмигнути через Базарний майдан на Підзамче. Тільки Бобир не брав участі у розмовах.

Хлопці розповіли, що Микита Коломієць, прибігши у двір, почав «проробляти» Бобиря. Сашко, слухаючи докори секретаря, спробував був виправдатись, і тоді Коломієць просто відрубав йому:

— Ех, ти, боягуз! Он хто ти! Розгубився? Не чекав? Не думав?.. А якщо на тебе всі ці чемберлени, керзони та пілсудчики бомби почнуть кидати з літаків? Ти теж «розгубишся», будеш кричати: «Панове! Чого вам треба? Стій! Стій!..» Роззява ти, а не комсомолець!

Наука Коломійця вплинула, мабуть, дуже здорово. Сашко не придумав нічого кращого, як удати з себе хворого. Він лежав на тапчані, укрившись з головою жовтуватим пальтом. Йому було дуже соромно за сьогоднішню ніч. А кому не було б соромно чна його місці?

Прислухаючись до нашої збудженої розмови, Сашко час від часу вдавав, що його трусить пропасниця. Він постукував зубами, дригав ногою і при цьому жалібно стогнав. Точніше, навіть не стогнав, а скиглив, як щеня, яке викинули вночі на мороз з теплої хати. Видно було, що йому страшенно хотілося захворіти насправді. Багато б дав Сашко, щоб причепилася до нього хоч яка-небудь скарлатина або, скажімо, іспанка. Тоді б усі його жаліли, не сміялися над ним і вважали б, що Бобир розгубився «через хворість». Але Сашко був здоровий, як кінь, ми це знали і чудово розуміли його настрій.

З двору в караулку зайшов Коломієць. У руці він тримав задимлений чавунець.

— Ну, парубоцтво, — сказав секретар жартуючи, — незважаючи на серйозні події нинішньої ночі, природа вимагає свого. Я не помилюся, коли скажу, що всім нам хочеться їсти. Коротше кажучи, за пічкою лежить картопля. Ми — начистимо її чимало в даний чавунець, уявимо собі запах підсмажених шкварок, і незабаром у нас буде скромна, але ситна їжа. Хто проти?

Проти не було нікого.

— Хто за? — спитав Коломієць.

Усі, крім Бобиря, одностайно підняли руки.

— Більшість! Сеньйорен-конвент закінчено! — весело сказав Коломієць і, підійшовши до Сашка, рішуче зірвав з нього пальто: — Годі спати, Сашок, уже давно берестянки дзвенять! Ану, картоплю чистити!

— Я не можу… Я нездужаю, — заскиглив Бобир.

— Сашуню, дорогий ти наш і єдиний товаришу Бобир! — співучим голосом, дуже ніжно і підморгуючи нам, сказав Коломієць. — Усі ми знаємо, що ти хворий, тяжко, дуже тяжко хворий, всі ми чудово знаємо, яка причина твоєї хвороби, а проте всі ми просимо не удавати тут світову скорботу і бажаймо твого найшвидшого одужання. Ти не маєш права потрапляти у полон чужої нам меланхолії… Дорогий Сашуню, — прибираючи позу промовця, продовжував говорити Микита, — ми щиро і дуже просимо тебе видужати від смутку і чистити картоплю, бо рано чи пізно ти сам виголодаєшся, а хто не працює — той не їсть… Щодо справжньої причини твоєї хвороби, то не горюй, Сашок, і не дуже сердься на мене за ті різкі слова, що були кинуті юбі зопалу за межами даного особняка. І кінь на чотирьох ногах, та й той спотикається! Всі ми ще молоді, всі ми робимо помилки і всі, крім заядлих, безнадійних ідіотів, стаємо від цього мудрішими. Навіщо ж, питається, сумувати і скорботою псувати самому собі такі дорогоцінні нерви?

Усі ми ледве стримувалися від сміху, слухаючи промову Микити Коломійця, і старалися зрозуміти, де він жартує, а де говорить серйозно.

Бобир спробував був ще прикидатися хворим, схопився за голову, потер червоне, веснянкувате обличчя, але потім, зщулившись, сів на лавці.

Коломієць витяг з-за печі мішок з картоплею і, шпурнувши його на середину караулки, сказав:

— Хазяїн просить дорогих гостей завітати на обід!

Ми почали хапати шершаві картоплини.

У руках з’явилися складані ножики, шевські леза з обмотаними шпагатом ручками, а Фурман витяг справжню фінку, насаджену на ріг молодого оленя: вона зберігалася у нього ще з часів безпритульного життя. Цю головну свою дорогоцінність Фурман у будні зберігав у зеленій скриньці під ліжком і брав з собою лише на варту. Він хвастар, що ніякий бандит йому з цією фінкою не страшний.

На підлогу біля грубки Коломієць підстелив старий номер газети. Незабаром покручені стружки картоплі, зісковзуючи з ножів, з легким шелестом посипалися на газетний аркуш.

— Хто ж це все-таки був? — сопучи, спитав Маремуха, який усе ще був збентежений появою невідомого на даху сарая.

— Наївне питання! — сказав усміхаючись Коломієць. — Начебто ти з жіночого єпархіального училища вийшов. Ясно хто… Пам’ятаєте, восени було в газетах надруковано, що десь там, біля фінського кордону, наші прикордонники хлопнули якогось англійського шпигуна? А тут теж кордон, і треба бути напоготові.

Петро знов спитав:

— І чого їм треба, всім цим шпигунам? Що вони тут залишили?

— О брате, залишили вони тут багато чого! Тобі навіть і не снилося, що вони тут залишили! — вже серйозно сказав Микита. — Майже увесь Донбас за царя був у їхніх руках. А Криворіжжя, а залізна руда? Може, вам доведеться після закінчення школи побувати в тих краях. Прислухайтесь до старих назв заводів: Провідане, Дюмо, Бальфур. Це все англійські та французькі назви. Мільярда там буржуї закордонні втратили. Що казати, Радянська влада їм міцно на мозолі наступила! Ви думаєте, даремно вони Денікіна, та Врангеля, та Петлюру споряджали? Думали: повернуть їм ці бандити все втрачене. Грошей не шкодували. І все в трубу вилетіло…

Відчинилися двері, і в караулку ввійшов Полевой.

— Які новини? — запитально дивлячись на нього, спитав Коломієць.

— Поки що ніяких. Зник, як крізь землю. Їжу готуєте? — спитав Полевой, поглядаючи на мішок з картоплею. — До вас прохання, хлопці, — сказав він, стягуючи ватяну куртку: — Коли звариться картопля, залиште і на мою пайку. А я трохи посплю… Будеш за мене караульним начальником, Коломієць.

— Єсть залишитися караульним начальником, товаришу Полевой! — відрапортував Микита, підводячись.

Наш директор хитнув головою і ліг на тапчан. Але не встиг улягтися, як надворі засвистіли, викликаючи караульного начальника. Полевой схопився, але Коломієць, хапаючи гвинтівку, сказав:

— Лежіть відпочивайте. Новий караульний начальник уже приступив до виконання своїх обов’язків! — із цими словами вибіг у двір.

Ми покинули чистити картоплю і стали прислухатися до розмови там, за дверима.

Прислухався і Полевой. Його засмагле сухорляве обличчя з рідкою щетиною, що пробивалася, було серйозним і напруженим.

Усього кілька хвилин тому Полевой проводив з двору уповноваженого прикордонного загону ДПУ Вуковича. Від комсомольців окружного відділу ДПУ ми знали, що Вуковичу завжди доручалися найскладніші заплутані справи. Наш директор показав Вуковичу, де вперше помітив бандита Бобир і як бандит підкрадався до штабу ЧОПу. З того, як уважно слухав нашого директора цей високий русявий чекіст у прикордонному зеленому кашкеті з лакованим козирком, ми зрозуміли, що він, Вукович, дуже рахується з думкою Полевого. Він розпитував Полевого тихо, спокійно. Багато б дав кожен з нас, хто здалека стежив за його рухами, щоб тоді Вукович поділився з нами своїми припущеннями!

Удвох з Полевим вони довго сиділи на горищі сарая і, треба думати, оглядали кожен вершок пильного і глинистого горищного помосту. Потім, простежуючи шлях утікача, вони вилізли у пролом, спустилися по драбині, яку перетяг туди Фурман з даху гуртожитку хімічного технікуму в садок і так, крок за кроком, пройшли до слідах бандита до самого Базарного майдану. Вукович довго розпитував там про щось закутаного в кожух сторожа Церобкоойу і потім повернувся до штабу ЧОПу, де вони з Полевим розлучилися.

— Добре йому доведеться тепер покрутити мозком! — сказав Коломієць після того, як Вукович пішов. — На бюро окружкому партії будуть обговорювати це питання. Чекісти відповідатимуть, як вони допустили, що такий диверсант до штабу ЧОПу добрався та й пропав безслідно… Сам Картамишев з’ясовує, що і як…

Зараз, слухаючи голоси в дворі, ми було подумали, що Вукович повернувся знову. Полевой не витримав, накинув на плечі куртку і рушив до дверей. Але не встиг він торкнутися ручки дверей, як двері розчинилися: з двору повернувся Микита Коломієць.

Він був схвильований, і з того, як шумно поставив у піраміду гвинтівку, ми зрозуміли, що там, біля воріт, відбулася якась розмова, що розсердила нашого секретаря.

— Що там? — спитав Полевой.

Сідаючи чистити, картоплю, Коломієць знехотя кинув:

— Поява паршивої вівці, яка до того ж не має відношення до виконання караульної служби.

— А все ж таки? Говори ясніше! — вже суворіше спитав Полевой.

— Приходив Тиктор. Бачите, йому захотілося разом з усіма комсомольцями охороняти ЧОП. Каже: тільки зараз оце дізнався, що осередок у наряді. Удає з себе христосика, а від самого перегаром тхне, як від самогонного куба! — сказав роздратовано Микита, товстим шаром зрізуючи шкаралупу з великої картоплини.

— Ну, а далі? — не відставав Полевой.

— Далі я сказав Тиктору, що ми обійдемося без його послуг, а розмову про його поведінку цродовжимо згодом.

— Як у нього вистачило нахабства дивитися тобі у вічі? — сказав, лягаючи, Полевой. — Ви будете гнилими лібералами, хлопці, якщо простите Тикторові цю ніч.

Але і без цього зауваження Полевого кожен з нас, хто був у караулці, добре розумів: Коломієць не забуде, що Яшко Тиктор через пияцтво не з’явився на чопівську тривогу.

Непроханий гість

Скільки разів на комсомольських зборах, у гуртожитку, на роботі, в цехах фабзавучу Микита говорив нам:

— Поводьте себе, хлопці, добре! Пам’ятайте, на вас дивиться все місто, ви — робітничі підлітки, авангард тутешньої молоді, вірна зміна партії.

Коломієць говорив це неспроста. В ці роки в маленькому нашому місті робітничої молоді було мало: кілька підлітків у місцевій друкарні, два учні на електростанції, п’ять молодих залізничників на вокзалі та. вісім учнів на сусідньому з нашою школою заводі «Мотор», де робітників було лише сто десять чоловік, хоч завод цей вважався найбільшим в окрузі. Ті з молодих робітників, які були комсомольцями, часто перебували на обліку в осередках установ. Ми ж, фабзавучники, працювали разом, в одному колективі, і осередок наш вважався міцним. Ми задавали тон усій міській молоді. На всіх конференціях молоді наші делегати сиділи в президії, виступали в дебатах, і з їхньою думкою — з думкою представників великого колективу робітничої молоді завжди рахувалися.

Пам’ятаю, восени минулого року на міській конференції комсомолу спробував виступити один з троцькістських підспівачів, син крамаря із Підзамчого. Наші хлопці стягли його зі сцени і виштовхали з залу на вулицю. Він спробував вдертися назад, та де там: наші хлопці не пустили на конференцію цього пройдисвіта-наклепника.

Запальні і сміливі хлопці входили у наш комсомольський осередок; читали багато, мріяли про майбутнє і над усе на світі ставили чесність по відношенню до праці і до своїх товаришів по роботі.

Багатьма з цих якостей ми мали дякувати Микиті Коломійцю, нашому секретареві і викладачу політграмоти. Він був для нас і старшим товаришем, і добрим другом. Бувало, з нами пісні співає, а в роботі — суворий і вимогливий, спуску не дасть.

Дуже часто на комсомольських зборах, коли часто-густо порядок денний складався з одного питання: «Сучасний момент і завдання комсомолу», Коломієць, показуючи на нас, любив повторювати ленінські слова:

— «Ви повинні бути першими будівниками комуністичного суспільства серед мільйонів будівників, якими повинні бути кожен юнак, кожна молода дівчина».

Коломієць особисто бачив Володимира Ілліча восени 1920 року, бувши делегатом на Третьому з’їзді РКСМ, де виступав Ленін. У нашому гуртожитку Коломієць власноручно написав на стіні під стелею ще й такі слова Леніна 8 цієї промови:

«Ми повинні всяку працю, хоч би яка вона була брудна і важка, побудувати так, щоб кожен робітник і селянин дивився на себе так: я — частина великої армії вільної праці і зумію сам побудувати своє життя без поміщиків і капіталістів, зумію встановити комуністичний порядок».

І кожного разу вранці, коли дуже хотілося спати, ми, натягаючи на себе наші брудні спецівки, що пропахли гаром, мимоволі читали ці слова, написані розгонистим почерком Коломійця, замислювались над ними, запам’ятовували їх і йшли з ними на роботу, у милий нашому серцю фабзавуч…

У той час один по одному задиміли в нас у країні заводи. Почали відкриватися фабрично-заводські училища, щоб готувати зміну старим майстрам. Тисячі молодих хлопців з робітничих родин пішли в ці школи, бажаючи з часом стати токарями, слюсарями, ливарниками, ковалями і фрезерувальниками.

Але добре було молоді, яка жила у великих промислових центрах. Значно важче було у маленьких містах. Взяти, наприклад, нас: чутка про нові школи — фабзавучі — пройшла ще в двадцять третьому році, і, звичайно, першими захотіли навчитися ремесла вихованці міського дитячого будинку, батьки яких загинули у громадянську війну; але жодного ФЗУ не те що в нашому прикордонному містечку, а навіть у цілій окрузі довгий час не з’являлося. Багато хлопців збиралися вже переїздити в інші міста…

Чи можна було сподіватися, що ФЗУ буде засноване при маленькому заводі «Мотор», який виготовляв соломорізки для селян і зовсім не збирався розширюватися! Нові робітники йому поки що не були потрібні — своїх ста десяти чоловік цілком вистачало.

Але ось Микита Коломієць, Дмитро Панченко та інші члени бюро окружкому комсомолу задумали у нас відкрити фабзавуч. Більше за всіх клопотався про це Коломієць. У вільний від занять у радпартшколі час він бігав в окружний комітет партії, в окрпрофос, у наросвіту, вів переговори із старими майстрами заводу «Мотор», заздалегідь прикидаючи в думці, хто з них зможе бути інструктором майбутнього ФЗУ.

В окружкомі партії комсомольців підтримали. Микита Коломієць та інші активісти зуміли довести, що школа-майстерня швидко поверне витрати, які будуть зроблені на її організацію. На Лікарняному майдані, поряд з заводом «Мотор», стояв порожній великий напіврозваленвй будинок; до революції в ньому містилася єврейська релігійна школа — «талмуд-Тора». Будинок цей і прилеглі порожні будівлі закріпили за фабзавучем. У повне розпорядження новій школі передали безхазяйні токарні верстати; в одній лише колишній гуральні Коломієць виявив їх понад десяток. Ото раділи хлопці, коли дізналися, що зможуть одержати виробничу кваліфікацію, не виїжджаючи з рідного міста!

У гарячому цеху учив нас формуванню і заливанню досвідчений інструктор, найкращий з ливарників «Мотора» — Козакевич. Досить швидко під його керівництвом я вже міг самостійно формувати букси для возів, шестерні для сепараторів і навіть один раз, заради практики, заформував і відлив бюст? австрійського імператора Франца-Йосифа по моделі, яку я знайшов після повені на березі річки Смотрич, під фортечним мостом. Щоправда, бакенбарди і вуса в імператора не вийшли, мідь не доповзла до кінчика носа, але все ж таки бюстик наробив мені клопоту! Яшко Тиктор скористувався з нагоди і назвав мене монархістом за те, що я, мовляв, «фабрикую зображення тиранів». Обвинувачення було настільки безглуздим, що Коломієць на осередку цього питання поставити не захотів, але все ж таки, уникаючи зайвих розмов, я пустив кирпатого монарха на переплавку.

Мали успіхи в своїх цехах і мої приятелі. Маремуха точив рукоятки для соломорізок і серпів. З-під його рук на маленькому токарному верстаті виходили і чудові шашки: просто розгвинчуй супорт, роз’єднуй їх і клади на дошку грати. Сашко Бобир цілими днями копирсався біля моторів і прибігав до нас лише під час відливок — спостерігати, як народжуються болванки для поршневих кілець.

Так ми вчились і мріяли, закінчивши через півроку школу, поїхати на заводи у великі промислові міста.

Все було б чудово, коли б у наше місто з Харкова pan-, том не прибув новий завідувач окружного відділу народної освіти Печериця.

Не минуло й місяця з дня його приїзду, як по фабзавучу загуляла нова приказка: «Не було лиха, так Печериця приїхав!»

Оглядаючи школи міста, Печериця з’явився і в нас, у фабзавучі.

Напередодні була відливка. Ми загружали залиті опоки, вистукували з них набійниками сухий пісок, пересівали його на решетах, збивали зубилами і молотками окалину з теплих ще, щойно відлитих маховиків. У цеху було пильно і жарко.

У шумі й гуркоті ми не помітили, як у ливарні з’явився низенький, вусатий чоловік, у брюках галіфе, високих жовтих чоботях і простенькій полотняній сорочці, вишитій на всі груди. Дивні вуса були у цього чоловіка — руді, пушисті, звисаючі вниз.

Подивившись на нас неуважним поглядом, але не поздоровавшись, вусач пройшов у шишельню[1] і поторкав пальцем блискучу, фарбовану модель букси. Він подивився, примружившись, на дірку від снаряда в стелі і мимохідь ударив ногою по чавунному маховику, немов перевіряючи його міцність. Боронований маховик загудів і похитнувся. Чоловік з вусами притримав його і, так і не сказавши нікому ні слова, затискуючи рід пахвою ясно-жовтий портфель, хазяйською ходою вийшов із ливарні на Лікарняний майдан.

— На другий раз нікого не пускати сюди без мого дозволу. Вештаються тут всякі сторонні, а потім, дивись, і моделі поцуплять, — дізнавшись про це відвідування дав розпорядження наш інструктор Козакевич.

Найбільше в житті Козакевич боявся, щоб у нього не потягли моделі шестерень, що були виточені із сторічного ясеня. Він позичив їх на своїй старій роботі, на заводі «Мотор».

… Через дві години ми сиділи в класі на уроці по суспільствознавству. Коломієць розповідав про державний устрій країни і, по ходу занять, читав уголос статтю на цю тему з газети «Молодой ленинец».

Відчинилися двері, і в клас увійшов той самий чоловік у вишиваній сорочці, що сьогодні вранці побував у ливарні. Гадаючи, що він через клас хоче пройти до канцелярії школи, Коломієць, не звертаючи на нього уваги, продовжував голосно читати статтю.

Тоді вусач підійшов до дошки і, широко розставивши ноги, голосно українською мовою сказав Коломійцю.

— Коли у клас входить ваш керівник, ви повинні доповісти йому, чим займаєтесь.

Микита не розгубився. Він тільки зблід трохи і відрубав:

— Коли в клас входить керівник, то він перш за все здоровається… Що стосується вашого відвідування, то я вас не знаю.

Ухиляючись від прямої відповіді, вусач сказав:

— Чому ви викладаєте російською мовою?

— Я не викладаю, а читаю статтю з російської газети, і мене всі чудово розуміють.

— А хіба ви не знаєте, що викладання на Україні повинно провадитися виключно українською мовою?

— Повторюю вам: я не викладаю, а читаю статтю.

— На Україні живуть українці…

— Проте нас вчили, що в містах України є ще і росіяни. І я не бачу особливого гріха, коли зараз читаю по-російськи: мене всі розуміють. Приходьте до нас завтра — ви почуєте, як ми будемо читати статті з газети «Вісті» українською мовою. Прошу!

— Облиште філософствувати! Молодий ви ще! Перше ніж братися викладати, вам треба вивчити державну мову…

— А вам раніше за все треба назвати себе, а потім; робити зауваження і відривати мене і товаришів від занять! — уже хвилюючись, добірною українською мовою сказав Микита, мов бажаючи довести наочно, що він нею чудово володіє.

— Може, ви ще, молодий чоловіче, попросите мене піти геть із класу? — єхидно посміхаючись, спитав вусач.

— Так, попрошу! — несподівано закричав Микита. — Ви причепились до мене, як реп’ях до кожуха, тільки тому, що я говорив з учнями мовою, якою писав Володимир Ілліч Ленін. Ось у чому заковика… Слухайте, ви! Або ви скажете, хто ви такий, або ми всі разом покажемо вам найкоротшу дорогу звідси! — І почервонілий Коломієць кивнув на вікно.

— Боюся, що вам дуже скоро доведеться просити у мене пробачення! — зловісно сказав вусач і, гордо стріпнувши рудою чуприною, вийшов з класу.

— Отак буде вірніше! — крикнув йому вслід Микита і зовсім уже іншим, спокійним тоном став читати статтю.

Виявилось, що це і був знаменитий Печериця.

За кілька днів до нього у фабзавучі побував Картамишев. Секретар окружного комітету партії обійшов цехи, все оглянув хазяйським оком; він довго розмовляв з фабзавучниками, полаяв майстра за те, що в гарячому цеху нема бачків з перевареною водою і рукавиці у хлопців драні, а потім з’явився у ливарні. Тут він дав розпорядження, щоб до осінніх дощів заклали дірку від снаряда у стелі.

Монька Гузарчик у той день хворів і лишався в гуртожитку. Він розповідав нам, що після огляду фабзавучу Картамишев пішов і туди, видно, бажаючи на власні очі пересвідчитися не лише в тому, як ми набуваємо кваліфікації, але і в яких умовах живемо. Він запитав у кухаря розкладку продуктів, які відпускаються для нашого харчування, і добре розпік директора гуртожитку за те, що ми вкриваємося досить благенькими, зношеними ковдрами без другої простині. Як добрий і дбайливий батько, Картамишев намагався вникнути в усі дрібниці учнівського побуту. Ми поважали його і вимовляли його прізвище — Картамишев — якось особливо, з любов’ю. А ось Печериця відразу нам не сподобався…

Наступного дня Нестора Варнайовича викликали терміново в наросвіту.

Печериця категорично поставив вимогу, щоб Полевой звільнив Микиту Коломійця зі школи. Вусач кричав, що Коломієць «підірвав його авторитет». Що там було між ними, подробиць ми не знали, але в окружкомі комсомолу Фурман провідав, що нібито у відповідь на ці слова Полевой відрізав: «Авторитет справжнього більшовика підірвати ніхто не може. Авторитет більшовик завойовує своєю власною поведінкою». А на докір Печериці: «Як шкода, що ви забуваєте про свою національність», — наш директор відповів: «Я передусім комуніст, радянська людина, а вже потім українець!» І хоч бій було виграно, всі розуміли, що Печериця затаїв злобу на фабзавучників.

Одразу ж після приїзду Печериця став дуже помітний у нашому маленькому і тихому місті. Часто, Їдучи в райони, він проїздив по крутих міських вулицях у своєму високому жовтому кабріолеті, запряженому парою гладких вороних коней. Закутаний у сірий брезентовий пильовик із капюшоном, що звисав на спину, Печериця зверху розглядав перехожих і недбало кивав головою у відповідь на привітання знайомих учителів.

Незабаром у місті стало відомо, що новий завідуючий наросвітою — великий аматор співу. Кілька вечорів підряд Печериця збирав у великому гімнастичному залі всі студентські і шкільні хорові гуртки і розучував з ними пісні. Трохи згодом він виступив із своїм хором у міському театрі на урочистому засіданні. Парубки стояли півколом у смушевих шапках, у сорочках з вишиваними комірами, в синіх шароварах, увібраних у чоботи з високими халявами. Дівчата вплели в коси різнокольорові стрічки. Їх блузки теж були вишиті узорами, замість спідниць на них були барвисті плахти. Освітлені рефлекторами хористи і хористки картинно займали всю глибоку сцену театру. Ми, фабзавучники, під час засідання сиділи на гальорці. Коли після перерви підняли завісу і ми побачили в настороженій тиші валу для глядачів гарно вбраних хористів, ніхто з нас не подумав би, що величезним цим хором зважиться диригувати Печериця. Якось не можна було пов’язати де з його замашками.

Але він, потримавши якусь хвилину застиглих на місці хористів перед публікою, упевненими, розмашистими кроками пройшов до рампи, різко тріпнув рудою чуприною і оголосив:

— «Вічний революціонер» — пісня Івана Франка!

Хтось із публіки кашлянув востаннє, щоб потім не заважати, і в залі стало зовсім тихо.

Печериця, обернувшися спиною до публіки, став навшпиньки і, висмикнувши з-за халяви хлистик, уривисто змахнув ним над головою. Тиша немов розірвалася: молоді, дужі, дзвінкі голоси почали пісню так упевнено, що ми відразу заслухалися. Хористи то затихали по знаку хлистика, і тоді тільки один заспівач продовжував пісню; то раптом вступали баси — один в один високі, рослі парубки, що стояли осторонь, і тоді глухий, але приємний рокіт прокочувався по залу; то раптом дзвінко вступали дисканти — сотні дівочих голосів підхоплювали мелодію пісні. В залі ставало наче світліше, хотілося схопитися і співати разом з хором.

А перед хористами, то спинаючись навшпиньки, то присідаючи, то розхитуючись у такт мелодії, упевнено височів на якомусь ящику той самий Печериця, якого так сміливо вигнав з класу Микита Коломієць.

Печериця вправно диригував! Він міцно тримав у руках увесь цей багатоголосий, нещодавно зібраний хор. І, слухаючи, як співають студенти, спостерігаючи, як вправно керує ними цей вусач, я почував, що він мені починає подобатися.

Потім хористи заспівали «Зажурились галичанки». Мелодія йшла швидко. Печериця тут особливо старався, розмахуючи хлистиком, як добрий кіннотник шаблею на рубанні лози. Зал слухав швидку похідну пісню про галичанок, які засмучені відступом «січових стрільців» на Україну і тим, що не буде кому цілувати їх «в малинові вуста, карі оченята та в чорнії брови», а я болісно пригадував, де я міг чути раніше цю мелодію і ці. слова.

Пісня була новою, чужою і несподіваною для наших, радянських часів. У ті роки робітнича молодь співала «Карманьйолу», «Паровоз», «Ми самі копали могилу собі», «Гармати тоді гуркотіли», «Ой на горі та женці жнуть», «Туман яром котиться», а тут — здрастуйте! — Печериця розшукав десь грайливу пісеньку про малинові вуста засмучених галичанок. І лише коли хор затяг останній куплет, я пригадав, що з цією піснею в 1918 році йшли разом з австріяками по фортечному мосту вдягнені в усе сіре «українські січові стрільці», або «усусуси», як вони себе називали. Їх не можна було відрізнити по формі від австрійських офіцерів, та й безчинствували вони так само, як і їхні хазяї; млин Орловського під скелею розпотрошили, пограбували селянське зерно і вивезли його в Австрію, в той час як населення нашого міста голодувало. І слухаючи цю пісеньку «січових стрільців», я, признатися, тоді ще не розумів, навіщо було хору співати її в наш, радянський час.

Але, немов підслухавши мої сумніви і бажаючи розвіяти їх, хор, керований Печерицею, проспівав «Заповіт» Тараса Шевченка, а потім такий знайомий і дорогий усім нам «Інтернаціонал»! Співом «Інтернаціоналу» і «Молодої гвардії» ми кінчали в ті роки всі без винятку наші збори. Але одне діло було, коли ми співали гімн світового пролетаріату у себе в осередку або в комсомольському клубі тремтячими, не зміцнілими ще голосами, і зовсім інакше, могутньо прозвучав «Інтернаціонал» у виконанні величезного хору. Мені вже здалося в той вечір, що Коломієць вчинив неправильно, вигнавши Печерицю з класу. Неважно, що той поводився грубо, зарозуміло і не хотів назвати себе. Зате — який талант!

Проте на другий день після концерту мені довелося знову розчаруватися в Печериці.

Був у нас викладач креслення Максим Яковлевич Назаров. Сивенький дідок, технік за фахом, він приїхав у наше місто із Сормова, що на Волзі. Багато цікавого і нового було для нас у тому, що розповідав Максим Яковлевич про свій рідний завод «Красное Сормово». Чимало побачив на своєму віку цей старик, працюючи в таких цехах, де народу більше, аніж на сорока заводах, таких, як наш «Мотор». Люди з великим виробничим досвідом, подібні до Назарова, були дуже потрібні нашому фабзавучу.

На другий день після концерту Печериця викликав до себе всіх викладачів і інструкторів фабзавучу для перевірки того, як вони знають українську мову. Цілком зрозуміло, що викладач креслення Назаров, який приїхав нещодавно з Росії до своєї, дочки, дружини прикордонника, — ні писати, ні говорити по-українському не вмів.

Тут-таки, при всіх, Печериця запропонував Полевому звільнити старика із школи. Як тільки міг, відстоював наш директор Назарова, але нічого зробити не зміг.

Пізніше, розповідаючи нам про свій візит до Печериці, Полевой говорив:

— Ви хочете російського робітника, — кажу я Печериці, — примусити силою відмовитися од російської мови і зразу перейти на українську? Та він же без року тиждень у нас на Україні живе. Дайте йому час, не примушуйте його ламати свою рідну мову і на догоду вам говорити бозна-як. Такими примусовими заходами ви тільки змусите його зненавидіти українізацію…

Але як не умовляли Печерицю, він був невблаганний. Він підсовував усім якийсь суворий циркуляр, в якому беззастережно було написано, що всі викладачі на Україні зобов’язані вчити дітей лише українською мовою.

— Дозвольте, але які у нас діти? Цілком доросла молодь. І потім, у нас технічна школа! — все ще доводив, хвилюючись, Полевой, — Ми ремесла вивчаємо.

— Нічого не знаю і знати не хочу, — холодно відповідав Печериця, — Живете на Україні, ось інструкція, прошу підкорятися! Що ж до профілю вашої школи, то це взагалі казус. І фабзавуч ваш — це ублюдок.

— Прийде час, і тут теж, як у Донбасі, виростуть нові заводи, і люди нам спасибі скажуть, що ми першими почали готувати для них кадри! — сказав Полевой.

— Дурниці! — відрубав директорові Печериця, — Ніхто вам не дасть закоптити голубе небо Поділля димом заводів.

— Подивимось! — сказав Полевой уперто, і, як повідав нам Коломієць, навіть зубами заскрипів, щоб не вилаятись.

— Дивитися будуть інші, а не ви! — обірвав нашого директора вусач. — А вам наказую бути дисциплінованим працівником моєї системи освіти і виконувати без усяких суперечок мої розпорядження.

Довелося Нестору Варнайовичу звільнити Назарова із фабзавучу. На останні гроші з маленької нашої стипендії ми спільно купили старику на пам’ять гарну готувальню. Фурман прикріпив до неї мідну планку і ловко надряпав напис: «Палко любимому нашому викладачеві Максиму Яковлевичу в години розставання, але не прощання. Учні ФЗУ».

Признатися, Максим Яковлевич нічого особливого не втратив від наказу Печериці. Гарних техніків у місті було мало. Назарова негайно ж прийняли на роботу в шляхову контору. Він став креслити плани нових шляхів, які ведуть до кордону.

Парові котки для цих шляхів ремонтували в нас, у фабзавучі, і тому Назаров іноді приходив до нас.

Одного разу Ковакевич, вітаючись з Назаровим, сказав:

— А-а! — а! Максиме Яковлевичу, жертва режиму Печериці! Ну як, він ще до вашої контори не добрався?

— До нас йому дорога заказана, — сказав Назаров, — Ми зараз на військове відомство працюємо. Нашими справами Михайло Васильович Фрунзе з Москви цікавиться, а йому однаково, якою мовою людина розмовляв, аби душа у тої людини радянською була!..

Коли ввечері, після чергування у ЧОПі, ми поверталися разом з Маремухою в гуртожиток, Петро сказав мені:

— Досадно все ж таки, Василю, що ми того бандита живим випустили. Така промашка! Я боюсь, як би про це не довідався Печериця. Дізнається — і почне яму копати під Нестора Варнайовича. От, скаже, яких бельбасів він виховав! І пакостити буде Полевому.

— Не бійся, Петрусю! Картамишев Полевого в обиду не дасть. Ми Полевого ще по радпартшколі знає. Адже Полевой там секретарем партійного осередку був. Він старий більшовик, робітник у минулому… А Бобир — шляпа, це факт. Уявляєш, як здорово було б, коли б Сашко того диверсанта уколошкав!

— Ще б пак! — сказав Маремуха похмуро.

Загроза Тиктора

Після тієї ночі, коли ми вартували в ЧОПі, погода змінилась. Третій день падав густий сніг, замети сягали до вікон, і щоранку, перш ніж почати формування, ми дерев’яними лопатами відкидали сніг із стежки, яка вела від дороги до ливарні.

Сьогодні зранку Козакевич доручив мені підготувати шишки для формування на завтра.

Я вже взявся за другий лист із шишками, як до мене підійшов Яшко Тиктор. Білявий чуб його розвівався за два кроки від мене. Тиктор сів навпочіпки і закурив, пускаючи в дверцята грубки синюватий дим. Стежачи за ним одним оком, я мовчав, розуміючи, що Яшко хоче почати розмову зі мною. Після того вечора, коли Тиктор не з’явився на тривогу, він сторонився нас, ні з ким не розмовляв і зразу ж після занять ішов до себе додому, на Циганівку. Він жив у цьому передмісті, недалеко від вокзалу, разом з батьком.

Затягтися останній раз цигаркою, Яшко кинув недокурок на розжарені брили коксу і, проходячи нова мене, мовби ненароком кинув:

— Ну-с, товаришу член бюро, коли ви мене судити будете?

— Ти хочеш запитати, коли буде на бюро обговорюватися твоє питання?

— Ну, чи не все одно? — промимрив неуважно Яшко і, підсунувши до себе замість стільця бляшанку з графітом, усівся навпроти мене.

— Якщо тебе цікавить, на коли призначено засідання бюро осередку, можу сказати: на четвер.

— Звичайно, вам вигідніше держати в комсомолі сопляків таких, як Бобир, які навіть гвинтівки у руках тримати не вміють, лише за те, що вони приятелі деяких членів бюро, і виганяти з організації робітничих підлітків за якусь там випадкову помилку…

Я зрозумів, у чий город шпурляє камінці Тиктор.

— Випадкова помилка тут ані до чого.

— Саме випадкова помилка. Ну, випив… потім дав у зуби якомусь спекулянтові, а ви шум учиняєте.

— Не якомусь там спекулянтові, а твоєму замовцеві Бортаєвському.

— Чому він мій замовець? Дивно! — Яшко зробив наївне обличчя.

— А чий же він замовець, мій? Не придурюйся краще, бюро все відомо.

— Що може бути відомо, не розумію. Наябедничав хтось ради склоки, а ви…

Далі я вже стримуватися не міг. Мало того, що Яшко не хотів одверто, як подобає комсомольцю, визнати свою провину, він до того ще удавав з себе дурника!

Я сказав строго, суворим голосом:

— Бюро відомо, Тикторе, що ти в робочий час формував деталі для приватної майстерні Бортаєвського, ти продавав їх йому, ти…

— Ну й що ж такого? — виправдувався Тиктор. — Я все це своїми руками робив, з власного алюмінію і зовсім не в робочий час.

— Неправда! У робочий час. Ну навіщо ж ти брешеш?

— Сам ти брешеш! Я залишався після роботи, коли ти вже йшов, і формував.

— Так? А пісок, а інструменти, а моделі чиї — хіба не державні? А скажи, що ти робив у той день, коли Козакевич поніс до слюсарів переробляти модель маховика? Пригадую, ти формував шестерню для мотоцикла.

Припертий до стіни, Тиктор зніяковіло буркнув:

— Я ж тоді в простої був. Це інша справа. Нічого мені було робити, ну і взяв ту шестерню. А тобі отого імператора-кровопивцю можна було формувати? Я теж учився на тій шестерні.

— Учився, щоб потім одержати від спекулянта гроші на горілку…

— Слухай, ти, — грізно гримнув Тиктор, — не лякай-мене спекулянтом! Я спекулянтів дужче, ніж ти, ненавиджу, а потім, треба ще довести, що Бортаввський спекулянт. Він кустар — це вірно, але він майстер і сам працює. А в минулому в Одесі на заводі імені Жовтневої революції працював. Таких майстрів ще пошукати треба! Хто перебрав мотоцикл для Печериці? Бортаєвський! А ти — «спекулянт»!

— Чекай, Тикторе, — сказав я дуже спокійно, — адже хвилину тому ти сам назвав Бортаєвського спекулянтом.

— Я?.. Нічого подібного! — обурився Яшко.

— Як же! Адже сам сказав, що «дав у зуби якомусь там спекулянтові». У мене пам’ять хороша. Заплутався ти…

— Ти, Манджура, кинь, не лякай мене! — остаточно заплутавшись і через те лютуючи, закричав Яшко. — Ти, брат, ще зелений зі мною отак розмовляти! Я чистокровний робітник. Мені зрозуміло, чому ви всі на мене напали: вас завидки беруть, що я краще за вас заробляю! Ви б самі взяли у Бортаєвського замовлення, але він їх вам не дав, і навіть без грошей, — зіпсуєте! Перебиваються сяк-так з хліба на квас, на свою стипендію, а коли я не хочу злиднювати — цькувати мене починаєте. Виключайте мене з комсомолу! Наплювати мені на вас, Я не кар’єрист, а робочий хлопець!

— Отепер я бачу, що тебе неодмінно треба виключити з комсомолу, — сказав я Тиктору, дивлячись йому прямо у вічі. — Якщо ти можеш кидатися такими словами…

— Хлопці, це що за мітинг у робочий час? — заходячи в шишельню, суворо спитав Козакевич. — Начистив шишок, Манджура? Оце? Мабуть, досить на сьогодні. Тепер ось що: одягнись та біжи у фабзавуч. Візьмеш у кузні для нас пласкі трамбівки.

Розпалений суперечкою з Тиктором, не застібаючи чумарки, я вийшов на вулицю.

Було надзвичайно тихо і сніжно. Очі защеміли, тільки-но глянув я на засипані білим глибоким снігом городи і дворик ливарні.

На гіллі дерев лежав пухнастий сніг. Передо мною пролетіла вертка синиця-московка, з чорним хохолком на голові, зачепила крильцем гілочку клена, і ціла грудка снігу нечутно упала з дерева.

Посеред Лікарняного майдану вже протоптали вузеньку стежечку. Я йшов повільно, неначе тісним коридором, і поли моєї чумарки змітали сніг. Замети снігу лежали на дахах маленьких будиночків, які оточували майдан; кущі бузку і жасмину в палісадниках стирчали з-під снігу, як перевернуті мітли; навіть вузенький високий залізний динар над заводом «Мотор» з одного боку був обліплений лапатим снігом.

«Добре я відрубав Тиктору: «Такого хулігана, як ти, нам не треба!» Та ні, справді, — нашкодив, заплямував звання комсомольця, а тепер іще протестує, нібито всі навколо нього винуваті, а він сам правий. Як буде хорошим, чесним хлопцем, — хто йому погане слово скаже! Адже мені особисто він нічогісінько не зробив: я за організацію уболіваю. Як він зрозуміти цього не може! Якщо він змолоду до шахрайства призвичаюється, державу обдурює, від мас одривається, то що ж із нього потім буде? Адже радили ми йому минулого року перестати водитися з Котькою Григоренком. Казали ми йому з Петром: «Дивись, Яшко, не спіткнись! Ми того Котьку ще з дитинства знаємо: його батько запеклим петлюрівцем був, людей наших виказував, а в його синочка теж нутро чуже. Хіба він тобі компанія?» Чи послухав нас Тиктор? Де там! Самі, мовляв, з вусами. Що, мовляв, ви, зелені, мене вчите! Обнявшися з Котькою, на Поштовці тинявся, на весілля та на вечорниці до кулацьких діток у сусіднє село ходили, а потім цей Котька утік за кордон. Видно, великі гріхи за ним водились, якщо на таке наважився. А Тиктор пошився в дурні: двічі його, комсомольця, викликали для серйозної розмови, як близького приятеля Григоренка. Ходив, голову похнюпивши, а зараз заново все починає…»

Отак міркуючи наодинці сам з собою посеред величезного снігового простору, я перейшов майдан і спустився в кузню.

Трамбівки ще не були готові, і, чекаючи, поки їх викують, я зайшов у слюсарню. Уже почалась перерва, і всі розійшлись. Надзвичайно тихо було в слюсарні. Біля лещат, обсипаних ошурками, нікого не було. Я пішов у червоний куток і там, біля вітрини із свіжою газетою, побачив наших хлопців. Товплячись біля дерев’яної вітрини, вони з особливою увагою читали газету «Червоний кордон». Я протиснувся ближче.

«Мертвонароджена школа», — прочитав я заголовок статті і зразу зрозумів, про що йдеться. У цій статті, підписаній «Д-р Зенон Печериця», було написано, що директор фабзавучу Полевой саботував проведення українізації, довгий час держав у себе в школі педагога, який не вмів говорити українською мовою; а коли педагог був звільнений, Полевой організував збирання грошей, щоб придбати йому коштовний подарунок. Наприкінці статті Печериця, між іншим, писав, що само існування школи фабзавучу в нашому маленькому місті, де нема промисловості, є не що інше, як курйоз…

У коридорі почулися лункі кроки. Це йшов з канцелярії Нестор Варнайович. Був він у своїй захисного кольору ватянці, кепка, зсунута на потилицю, відкривала його високий загорілий лоб. Ми розступилися, даючи прохід Полевому до щита з газетою, але він усміхнувся і сказав:

— Читайте, читайте! Я вже добре знаю, що там написано.

Підбігши до Полевого, Сашко Бобир несподівано запитав:

— Несторе Варнайовичу, а що означає «де-ер»?

Хлопці засміялись. Трохи почекавши і приховуючи усмішку, Полевой серйозно сказав Бобирю:

— Де-ер — це, мабуть, доктор.

— Який же він доктор, Печериця? — не заспокоювався Бобир. — Доктори по лікарнях народ лікують, а цей хором диригує і вчителями завідує. Хіба такі доктори бувають?

— Усякі доктори є, — сказав Полевой. — Не обов’язково лише з медицини. Печериця — галичанин. А треба вам сказати, в Галичині дуже люблять шикувати отаким званням: «доктор». В отому легіоні «галицьких січових стрільців», що разом з австріяками проти російської армії воювали під час світової війни, майже. всі офіцери себе докторами називали. Серед них усякі доктори бували: юридичних наук, філософії, філології, ветеринарних наук… Може, і Печериця теж такий доктор, скажімо — музикальних наук.

— Якщо галичани разом з австріяками проти нас ішли, чого ж їх сюди пускають? Мало, тут хіба місцевих підспівачів петлюрівських лишилося? — не вгавав Бобир.

— Не смій говорити так, Бобир! — сказав Полевой. — Школи не суди про цілий народ по його відщепенцях… Галичани — хороший, працьовитий, чесний народ. Рідні брати наші. Розмовляють тією ж мовою, що й ми, живуть на споконвічній українській землі.

І Нестор Варнайович нагадав нам, що зовсім недавно иа XIV з’їзді партії говорилося, що Версальський договір покремсав деякі держави і тільки внаслідок цього наша Україна втратила Галичину і Західну Волинь.

— Уже хто-хто, а я добре знаю галичан, — говорив далі Полевой. — Після того, як захопили ІІеремишль, мене там, у Галичині, важко поранило… Армія відійшла, а я лишився непритомний, сам собі в полі. Так що ж ти думаєш, ці люди мене виказали австріякам? Нічого подібного! Більше як рік я пролежав у хаті в одного селянина, в селі Кописнс. Лікаря до мене потай з Перемишля привозили, двічі операцію він у звичайній хаті мені робив. Піклувалися галичани про мене, як про рідного… Ех, побачитися б коли-небудь з цими людьми! Подумати тільки: маленький Збруч нас від них відділяв! І не провина тих простих трудівник ків-галичан, що вони в чужій неволі опинились і мучаться там який уже рік.

… Коли ми вийшли з фабзавучу і попрямували до гуртожитку обідати, надто вразливий Маремуха, який дуже любяв Полевого, накинувся на Сашка:

— Не міг іншого часу вибрати для розпитів? Бачить, чоловік розстроєний, вилаяли його в газеті, вилаяли ні за що, а він до нього з своїми розпитами: «Що таке «де-ер»? Хочеш знати, що таке «де-ер»? «Де-ер» — це такий дурень, як ти!

— Тихше ти, не кричи! — виправдуючись, буркнув Сашко. — А може, я навмисно, щоб він не так журився, хотів відвернути його увагу! Що? — І задоволено усміхаючись, Сашко чхнув.

Я пам’ятав, як любили і поважали Полевого курсанти радпартшколи, коли він був у них секретарем партійного осередку.

Одного разу, ще за радпартшколівських часів, Полевой зайшов до нас додому. Ми жили у флігелі, біля головного будинку. Батька дома не було, — він друкував у маленькій друкарні шкільну газету «Голос курсанта». Полевой побачив на моєму столі альбом з віршами. Звичка заводити собі такі альбоми до нас, учнів трудшколи, перейшла від гімназистів. Дівчата-однокласниці наклеювали в альбом малюнки, малювали від руки всякі квіточки — нарциси та тюльпани, а рядом дряпали душещипательні віршики про прекрасні рози, білокрилих ангелів, про арфи, незабудки і інші пережитки старого світу.

Соромно тепер признатись, але такий альбомчик був і в мене. Приятелі писали в ньому віршики з різними побажаннями. Я завмер, коли Нестор Варнайович погортав мій альбом, усміхнувся, а потім, сівши до столу, взяв ручку і написав на чистій сторінці:

… Там, за даллю непогоди,

Є судова сторона:

Не темніють небозводи,

Не проходить тишина.

Тільки сильного душею

Туди винесе прибій!..

Сміло, братці! Бурі повний,

Гордо плине парус мій…

Написав, не спитавшися, підвівся і, не сказавши ні слова, пішов.

Усе це мене, пам’ятаю, дуже здивувало. Спершу я подумав, що це акростих. Прочитав усі заголовні літери згори вниз — нічого не вийшло. Мені сподобався вчинок Полевого. Було приємно, що він не цурається підтримувати взаємини з таким молодим хлопцем, як я.

Тут, у фабзавучі, кожен розумів, що Полевой на вигляд суворий і грубуватий, але дуже лагідна людина. Цілі дні він проводив у школі і старався що було сил, щоб з нас вийшли досвідчені робітники і хороші люди.

Ми всі любили директора. Стаття Печериці приголомшила нас. Хоч Полевой і не показував виду, що ця стаття його хоч би скільки-небудь уразила, але ми догадувались, що це тільки перед нами він тримається так спокійно, а насправді ж йому було дуже прикро.

Після обіду, з двома трамбівками під пахвою, я пішов з кузні до воріт школи. Біля воріт мене гукнув Микита Коломієць:

— Сьогодні після занять позачергове бюро.

— От і добре! А мене вже Тиктор питав…

— Про Тиктора навряд чи зможемо сьогодні поговорити. 6 справа важливіша, — сказав Коломієць.

— Щось трапилось?

— Ти нічого не знаєш?

— Ні… А що таке?

— Печериця хоче закрити наш фабзавуч.

— Справді?

— Ну, правду кажу.

— А нас куди?

— Кого в кустарі, кого на біржу праці, а кого до тата з мамою на родинне утримання, — криво усміхаючись, сказав Коломієць, і мені навіть здалося, що він жартує зі мною.

— Не може цього бути! Ти жартуєш, Микито?

— Та які можуть бути жарти! Приходь, словом, на бюро, — коротко відрубав Коломієць.

Що ж будемо робити?

За весь час нашого навчання в школі ще не було у нас такого гарячого і бурхливого засідання бюро, як того вечора. Давно погасли вогні у вікнах сусідніх будинків, давно 8 гуркотом закрились гофровані штори у крамницях Старого міста, а ми все ще сперечалися, охриплими голосами доводили один одному, що треба робити…

А на столі президії лежав наказ Печериці про закриття школи.

Ніхто не міг примиритися з думкою, що мине два тижні, і ми, не довчившися півтора місяця, підемо звідси хто куди.

Поки ми сперечалися, гарячилися, придумували, як упросити Печерицю змінити гнів на ласку і скасувати свій наказ, наш директор і єдиний на весь фабзавуч член партії Полевой тихо сидів у темному кутку і не озивався. Видно, він хотів нас вислухати, а потім, як партприкріплений, сказати і своє слово. Нарешті, коли всі висловились, Коломієць запитально подивився на директора.

— Дивлюсь я на вас і бачу: молоді, гарячі ваші голови, і не уявляю собі, як ми зможемо розстатися. Здружились ми за цей час міцно, і я вірю, що з усіх вас буде толк. Як член партії, тут, на бюро комсомольської організації, я можу вам одверто сказати: все це невірно від початку і до кінця. Несправедливо, що вам не дають довчитися яких-небудь півтора місяця. Невірно, що закривають фабзавуч. Така ухвала суперечить лінії партії. Суперечить вказівкам XIV з’їзду партії. Ну, гаразд, припустімо: поки що у нас в окрузі і справді нема відповідних заводів, куди б вас можна було відрядити після закінчення навчання. Але ж такі заводи є в інших містах України. Так чому ж Печериця не хоче домовитися з центром? Він не вірить у майбутнє нашої промисловості — ось у чому справа. Він, бачите, не хоче, щоб блакитне небо Поділля було закопчене димом заводів!.. Але ж без цього ми не збережемо Радянської влади! Якщо ми не збудуємо всюди нові заводи, ми не тільки самі загинемо, але нікому з інших народів, що чекають нашої допомоги, не зможемо допомогти. Це ясно, як двічі по два — чотири. Тільки оцей диригент не хоче розуміти таких очевидних істин… І відчуваю я ясно, що тільки українським націоналістам на руку тактика Печериці. Ми бачили таких говорунів у банді Волинця, коли вони наприкінці вісімнадцятого нашу радянську Летичевську республіку розганяли. Теж галасували: «Україна — вітчизна хліборобів, і ніяких привілеїв робітники тут не повинні мати». Коли б Картамишев був зараз у місті, я сьогодні ж добився б скасування цього наказу. Але Картамщцев застудився під час тривоги, у нього загострився процес у легенях, і він поїхав лікуватися в Ялту. Замість нього лишився Чучекало — нова людина в нашій організації. Від дочув, що Печерицю прислали сюди з Харкова, і боїться його осмикнути. Доведеться мені поговорити з Чучекалом, повоювати з ним. Але мені здається, що й вам не слід би стояти осторонь, поки я буду протестувати тут, на місці. Чому б вам не поклопотатися у Харкові? Треба боротися там не тільки за збереження нашої школи, треба вже зараз добувати в Харкові путівки на заводи для нашого першого випуску. Для кожного з вас. Ви маєте на це незаперечне право.

І ми вирішили боротися.

Ухвалили, не гаючи часу, зразу ж після комсомольських зборів надіслати делегацію учнів в окружком партії. А мене бюро надумало послати в Харків, щоб я звернувся в ЦК комсомолу.

Чого-чого, а вже цього я не міг передбачати! Коли всі хлопці навперебій стали кричати: «Манджуру треба послати, Манджуру!» — я сидів, слухав і не міг повірити, що називають моє прізвище.

Я став відмовлятись, але Микита Коломієць упевнено сказав:

— Нічого, Василю, нічого! Все це дрібниці, що ти ні разу ще не їздив залізницею, що заблудишся і все таке інше, неістотне. Язик до Києва доведе. Ну, а Харків тропь ки далі, чи ж нам боятися такої відстані? Хто знає, може, ще і в Берліні чи Парижі доведеться побувати. А ти в Харків, у наше радянське місто, боїшся їхати! Хлопець ти взагалі сміливий, і ми не сумніваємося — знайдеш ходи і виходи. Одне слово, гайда в далеку дорогу, захищай наші фабзавучні інтереси! Умри, а добийся правди! Все.

Засідання бюро було оголошено закритим.

… Усю дорогу, коли, стомлені і розпалені після засідання, ми йшли з школи до гуртожитку тихими і засніженими вулицями нашого міста, я ніяк не міг опам’ятатися. Ухвала про поїздку в Харків звалилась на мене так раптово, наче лавина снігу з гори. Радісно і приємно було усвідомлювати довіру друзів, і я в душі поклявся зробити все, щоб урятувати наш фабзавуч.

Вагонний попутник

Ніхто не прийшов проводжати мене на вокзал, навіть Маремуха. Цього вечора в школі мали відбутися збори учнів. Чекали Печерицю. Запрошували його двічі. Він змилостивився і обіцяв «заглянути». Кожному хотілося послухати, що скаже, крім свого наказу, вусатий бюрократ. Майже половина фабзавучників готувалась виступати, думали дати йому справжній бій, вимагати, щоб віє скасував наказ. А поїзд відходив о сьомій годині п’ятнадцять хвилин вечора. І я сам сказав хлопцям, щоб не проводжали мене, а краще гуртом наступали на цього бюрократа.

Я, попрощавшись з Галею, прийшов на вокзал за півгодини до відходу поїзда і побачив, що на перон ще нікого не пускають. Помацуючи одною рукою твердий квиток у кишені, куплений мені вскладчину, а другою стискуючи портфель, я прогулювався по вокзалу і поглядав на стрілки годинника.

У внутрішній кишені мого піджака двома булавками з застібкою були міцно заколоті сорок три карбованці шістдесят копійок. В обідню перерву видавали стипендію, і більшість з фабзавучників відрахували на поїздку по одному карбованцю — ось звідки набралась така значна сума.

У житті в мене не було стільки грошей відразу! Документи на поїздку були складені в портфель — його мені майже насильно втиснув Микита Коломієць. Він спеціально пішов в окружком комсомолу і позичив портфель у завідувача оргінструкторським відділом Дмитра Панченка. Я не хотів брати його, побоюючись насмішок, але Микита сказав дуже переконливо:

— Зрозумій, голубе: коли портфель — необхідність, нічого страшного в ньому нема. Зовсім не обов’язково, щоб він був ознакою твого бюрократичного переродження. А де ти будеш без портфеля держати посвідчення, шкільний кошторис, списки учнів? У кишенях? Пожмакаєш усе. Нарешті, куди ти сховаєш рушник, мило, зубну щітку? Нема куди, правда ж? А все це чудово вкладається в портфель. Зайшов, скажімо, до самого завідувача шкільного відділу ЦК. Будеш з кишень виймати пожмакані папірці?.. А з портфелем воно зручніше.

Я відбивався від портфеля щосили, бо добре знав: тих комсомольців, які носять портфелі, називають бюрократами і чиновниками. А коли ще такий власник портфеля галстук одіне собі на шию, так і знай — охрестять цього чиновника міщанином, переродженцем, який одірвався від мас. Виходячи з гуртожитку, я обгорнув портфель старими газетами і поніс його під пахвою, наче картину. Тільки біля вокзального палісадника оглянувся і шпурнув газети в канаву.

На вокзалі знайомих не було. У буфеті парував самовар, і літній буфетник у білому халаті, накинутому поверх кожушка, розливав кип’яток у грановані склянки. У багажному відділі працівники таможні перевіряли чемодани пасажирів — чи не везуть в глиб країни контрабанди.

Я гуляв коридорами, кілька разів перетнув холодний вестибюль і, приглядаючись до пасажирів, намагався вгадати, хто ж із них буде моїм попутником. Потім вийшов на перон.

Скоро перон спорожнів: пасажири посідали в вагони. Лише черговий по станції повільно походжав по обледенілому асфальту, позираючи на годинник. Але ось він випростався, набрав поважного вигляду, сунув годинник у кишеню і дзвінко ударив три рази в мідний дзвін.

Я показав провідникові квиток і насилу виліз по крутих сходинках у теплий вагон, що пахнув курним вугіллям. Стало ясно, що ніхто вже в цей вагон не сяде і доведеться їхати самому. Пройшовши через порожній вагон у крайнє купе, я влаштувався біля вікна.

Здалося, що за дерев’яною стінкою, в туалетній, хтось завовтузився і глухо кашлянув, але я, не надавши цьому значення, став розглядати затишне, пропахле тютюновим димом купе.

З якою радістю ще кілька років тому ми, хлопчаки, залазили в отакі ж зелені вагони, що стояли на запасних коліях! Та якби ще кілька днів тому сказали, що я увійду в такий вагон справжнім пасажиром, я б цьому не повірив.

У передвід’їзній тиші чути було, як перемовляються два мастильники біля багажного пакгаузу, потім знову хтось, на цей раз голосніше, закашлявся в туалетній за стінкою, і нарешті в голові состава весело гукнув паровоз.

Отак само хвацько кричав він, коли кілька років тому ми з Петьком Маремухою проводжали з цього ж вокзалу нашого друга дитинства Юзика Стародомського, на прізвисько Куниця, який їхав до Києва. Як ми заздрили тоді Юзикові, що він їде так далеко в поїзді! А ось сьогодні в далекі краї їду я, Василь Манджура!..

… Поштовх.

Не одриваючись дивлюсь у вікно, впізнаю знайомі місця, степові дороги, — скільки разів доводилось бігати по вих босому! Оточений вербами, промайнув перед очима ставок свічкового заводу. Який він непривітний під снігом! І як гарно тут улітку! Які величезні раки ловляться біля його обривистих берегів на тухле м’ясо та на обідраних жаб. Половина ставка заросла високим очеретом а коричневими китицями на струнких стеблинах…

За спиною клацнули двері.

Я обернувся.

За два кроки від мене з маленьким чемоданчиком у руках стояв… Печериця.

«Ну, капут! — умить подумав я. — Печериця все пронюхав, узнав, що я їду скаржитися на нього в центр, і вирішив перебігти дорогу. Ясне діло — він буде зараз мене залякувати і, може, навіть накаже негайно вернутися в місто».

Від несподіванки я спершу не помітив, що Печериця поголив вуса. Від цього він зразу помолодшав і став на вигляд не таким задирливим, як раніш. Мене дуже здивувало, що одягнутий був Печериця не так, як звичайно: на ньому була стара будьонівка із споротою зіркою і довга, до п’ят, кавалерійська шинель.

У мене не вистачило мужності довго дивитися на Печерицю прямо; я вдав, що дуже уважно дивлюсь у вікно, і тільки скоса поглядав в його бік.

Притиснувшись до стінки вагона, я чекав розпитів, але Печериця, оглядівшись, ласкаво і, головне, російською мовою запитав:

— Далеко їдеш, хлопче?

— До Києва, — збрехав я, вирішивши, ні в якому разі не признаватись, а про себе подумав: «От дворушник! Інших звільняє за те, що російською мовою розмовляють, а сам не встиг у поїзд сісти — на російську мову перейшов! Йому можна, а іншим не можна?»

— Виходить, ми з тобою попутники, — спокійно сказав Печериця. Він спритно підняв верхню лавку і кинув на неї маленький чемоданчик. Попробувавши пальцем, чи не пильно там, нагорі, Печериця запитав: — А хто ж послав тебе самого в отаку далеку дорогу?

Помітивши, що він занадто вже уважно дивиться на мій портфель, в якому лежав колективний лист нашого осередку, я навалився на портфель і, мовби ненароком, закрив його ліктем:

— Я їду до тітки. У мене тітка в Києві захворіла.

— Тепер усі хворіють, — охоче згодився Печериця. — Час паскудний такий — весна близько. Я теж нездужаю, морозить і кашель мучить, і в сон страшенно хилить. — І Печериця закашлявся.

Я зрозумів, що це він кашляв і товкся там, за стінкою, до відходу поїзда.

Покашлявши ще трохи, Печериця нагнувся до мене і ще ласкавіше спитав:

— Ти, юначе, не збираєшся ще лягати?

— Ні, я ще почитаю.

— Слухай, друже, тоді у мене до тебе прохання. На ось тобі мій квиток і літер, і коли буде ревізія — покажи його. А я зараз ляжу на лавку і задам хроповицького. Але нехай мене не будять. В разі чого, скажи просто: «Це мій дядько, він хворий, а його квиток у мене». Добре?

— Добре! — згодився я і, прийнявши від Печериці обгорнутий літером твердий квиток, заховав його в кишеню піджака.

Печериця виліз на лавку, повернувся обличчям до стіни і, підклавши під голову чемоданчик, швидко заснув, не виймаючи руки з кишені довгої шинелі.

Так ми і поїхали — я і мій «новий дядько».

Що й казати, я був навіть радий, що справа повернулась отак. Мені було приємно, що я так ловко перехитрив Печерицю. Я думав, що Печериця буде чіплятися до мене, допитуватися, чи не я отой самий делегат фабзавучників, якому доручили скаржитися на нього в Харкові, а все вийшло зовсім інакше: тихо, по-сімейному. «Тоді куди ж він, холера, їде?» — думав я, позираючи на лавку, звідки звисав хлястик Печеричиної шинелі.

З портфеля я вийняв взятий мною в дорогу дуже цікавий роман — «Овід» Войнич. Я пообіцяв самому собі прочитати цю книжку в поїзді і навіть законспектувати її, щоб по приїзді виступити на черговому шкільному вечорі на тему: «Що ми нове прочитали?»

Такі вечори часто влаштовувались у нашому комсомольському осередку. Ще в більшій моді були суди. Кого тільки ми не судили в ті часи: і паличку Коха, і угодовця Вандервельде, і Дон Кіхота, який безцільно воював з вітряками, і англійського лорда Керзона, який мав нахабство посилати всякі зухвалі ноти і ультиматуми молодій Радянській країні!

… Не читалося.

Заважав стукіт вагонних коліс. Олівець, яким я робив помітки в блокноті, підстрибував. Та й на душі від близького сусідства з Печерицею було неспокійно. Мені дуже хотілося глянути на літер, але я боявся, що Печериця ще не заснув як слід. Контролер прийшов, коли вже зовсім стемніло, за станцією Дунаївці, і, наче подаючи знак, щоб його не будили, Печериця так захропів у ту хвилину, що його хропіння заглушило голос залізничника, який просив пред’явити квиток.

Свічок іще не запалювали, і лише хистке полум’я маленького огарка в ліхтарі кидало тьмяний відсвіт у мій куток. Контролер вийняв ключ і хотів постукати ним об верхню лавку, щоб розбудити Печерицю, але я поспішно сказав:

— Не будіть його, він хворий, а квиток його в мене. Ось він.

— Хворий-хворий, а хропе дужче за будь-якого здорового, — буркнув контролер, перевіряючи квитки.

Провідник, який стояв ззаду, дивлячись на чоботи Печериці, здивовано сказав:

— А де ж він сідав? Щось не пригадую. Мені здавалось, що в мене один пасажир, ось ти, молодче, а звідки цей узявся?

— Та ми їдемо з самого початку, — пробурмотів я.

— Пересадка в Києві, — сухо попередив контролер і віддав мені квитки.

Думаючи, що наверху ховаються «зайці», він підняв ліхтар до самої багажної полиці. Відблиск полум’я заколихавсь на стелі. Наверху нікого не було. Заспокоївшись, контролер з провідником пройшли далі.

Прислухаючись до одноманітного стуку вагонних коліс, я задрімав…

— Була вже ревізія? — розбудив мене хриплий голос.

Поїзд стояв. Зовсім близько від вагона на стовпі зеленуватим світлом горів ліхтар.

На фоні світлого квадрата вікна я побачив нахилену до мене голову Печериці.

— Була.

— Ну, тоді я ще посплю, а ти, хлопче, в разі чого покажи їм ще раз квитки.

Я мовчки кивнув головою, глянув на хвилинку у вікно і заплющив очі.

Було тепло і затишно. Приємно похитувало. Не скидаючи чумарки, я ліг на лавку і, підклавши замість подушки під голову портфель, досить швидко заснув. Скільки я спав — не знаю, але прокинувся від того, що на мене направили промінь кишенькового ліхтарика.

— Квитки!

— Тут два, мій і сусіда… — риючись у кишенях, буркнув я. — Він лежить на верхній лавці. Він нездужає.

Контролер одвів убік промінь ліхтарика і взяв квитки. За ним стояв якийсь чоловік у ватянці і теж заглядав у квитки.

— Збудити? — тихо спитав контролер і провів променем ліхтарика по спині Печериці, який спав калачиком, підігнувши під себе ноги.

— Доведеться, — сказав чоловік у. ватянці, але зразу ж спохватився: — А втім, чекайте, от же літер! — І, відділивши білий довгий папірець од квитків, він почав пильно розглядати його.

Сонний, мружачи очі, я не розумів, що до чого, і мріяв лише про одне: щоб контролери швидше пішли.

— Можна не будити, — тихо сказав чоловік у ватянці, згортаючи літер і передаючи його контролеру. — Не той… Ходімо далі.

Контролер вручив мені обидва квитки, загорнуті в літер. Вони пішли, і я зразу ж заснув, та так міцно, що прокинувся вже на якійсь великій станції. По яскраво освітленому перону з гуркотом котили візок; бігли люди з пляшками і чайниками.

Світло вокзальних вогнів проникало всередину вагона. Тут я побачив, що верхня лавка порожня: Печериці на ній не було.

Притиснувшись до вікна вагона, я прочитав напис на фасаді станції, під дахом:

ЖМЕРИНКА

Далеченько від’їхали!

Зачіпаючи спросоння ноги сплячих пасажирів, я пройшов до виходу.

Народу в нас у вагоні побільшало, пахло овчинними кожухами і махоркою.

А де ж подівся Печериця? Може, він у буфет пішов?.. Хороший попутник! Навіть не розбудив мене. І чемоданчик залишити побоявся! Подумав, мабуть, що я жулик.

Уже в тамбурі повіяло свіжістю морозної ночі. Калюжки на пероні вкрилися льодинками. Збоку, де кінчався перонний дах, мерехтіли зірки.

Біля вагона, тримаючи в руці згорнутий прапорець, походжав новий, молодий провідник в шкіряному кашкеті з залізничним значком.

— Довго ще будемо стояти, товаришу провідник?

— Ого-го! — сказав провідник весело. — Настоїмося ще. Швидкий на Одесу повинні пропустити.

— На вокзал встигну сходити?

— Цілком. Раніш як за годину не рушимо.

— А місця мого не займуть там?

— Якщо займуть — звільнити попросимо. У тебе ж плацкарта е?

Я обійшов увесь величезний і дуже чистий Жмеринський вокзал, про який у ті роки ходила слава, що це найкращий вокзал Радянської України, і навіть спустився на хвилинку в знаменитий тунель, облицьований білими кахляними плитками.

Проходячи мимо буфету першого класу, я подивився на рожеві окороки, на біле молочне порося, яке лежало, розпластавшись на пуховику з гречаної каші, на смажених курей з зеленим горошком, на блискучі і пухкі коричневі пиріжки з начинкою з вареного м’яса та рису, на скибки багрового копченого язика, на фаршированого судака, який наче плавав у хисткому, прозорому желе. Мені так захотілося покуштувати хоч трохи цих ласощів, що я втратив усяку владу над собою: з’їв шматочок буженини з огірком, випив три склянки холодного густого молока з пінкою і з свіжими пиріжками і потім з’їв іще два начинених жовтим заварним кремом тістечка і запив усе це склянкою компоту з сушених фруктів.

Але вже вийшовши з вокзалу на свіже повітря, я відчув каяття. «От марнотрат! — лаяв я себе. — З таким апетитом і до Києва не доїхати!» І ще соромно мені було тому, що я дозволив собі таке буржуйство в той самий час, коли наші хлопці харчувались погано. Суп з кислої капусти та сочевиця на друге — оце постійне меню обідів у гуртожитку. І боби, боби, боби! На вечерю боби, на сніданок, перед роботою, боби і навіть на солодке у неділю боби з якоюсь нудною підливкою з патоки. Щоправда, Микита Коломієць втішав нас, що в бобових культурах багато фосфору і від цього ми, безумовно, будемо розумніші, але кожен із нас, звичайно, охоче проміняв би кляті боби на порцію хороших котлет-або на гуляш з перцем і гарячою картоплею.

Засмучений і сповнений каяття, вліз я у вагон і відшукав свою лавку.

Печериці не було.

Мене розморило після їжі в теплому вагоні, і не хотілось більше виходити, на повітря. Хотілось сидіти так, притулившись до твердої стінки, і дрімати…

Гуркаючи колесами, у хмарах пари підкотив на першу колію швидкий з Москви. На станції зробилося шумно. Стримуючись, щоб не заснути, я дивився в освітлене вікно вагона, який зупинився якраз перед нами. Вкриті простинями і ковдрами, лежали там на спальних місцях пасажири. «Розкидались, наче вдома!» — позаздрив я їм.

Поїзд на Одесу постояв трохи, потім безшумно рушив, і коли останній його вагон з червоним ліхтариком промайнув повз вікно, знову відкрились жовті нерухомі стіни вокзалу.

Скоро рушили і ми.

Печериці все ще не було. Його квиток і літер залишились у мене.

Уже при денному світлі я роздивився літер, і зразу впало у вічі, що він був написаний не на прізвище Печериці, а на ім’я студента другого курсу сільськогосподарського інституту Прокопа Трохимовича Шевчука. Внизу на літері стояв кучерявий підпис завідуючого окрнаросвітою Печериці, і мені зразу стало ясно, що тут щось негаразд. Право видавати літери на безплатний проїзд по залізниці мав у місті лише Печериця. Пам’ятаю, ще до того, як він видав наказ про закриття фабзавучу, ми просили Печерицю послати під час відпустки кількох найкращих учнів в екскурсію на заводи Донбасу. Печериця уперся: «Жодного літера для фабзавучників не дам. Вони видані лише для студентів». А сам, мерзотник, поїхав по такому літеру! І я твердо вирішив, коли повернусь, хоч би в цій справі вивести Печерицю на чисту воду.

Але де ж він подівся? — от запитання. На літері була позначена кінцева станція — Міллерово. Мені здавалось, що дорога туди теж лежала через Харків. Спізнитись на поїзд він не міг — ми стояли у Жмеринці дуже довго. За цей час можна було і повечеряти, і пообідати. Лишалося думати, що Печериця купив новий квиток, пересів на швидкий поїзд і що він буде у Харкові раніш за мене.

На вулицях Харкова

В дорозі були заноси, і поїзд прибув у Харків увечері, спізнившись на десять годин.

Обережно переходячи вулиці, я пішов по Катеринославській до центру. Мимо пролітали освітлені трамваї; з-під їхніх дуг раз у. раз вилітали зеленуваті іскри.

— Вечірнє радіо! Вечірнє радіо! Радіо — вечірня газета! Останні телеграми з Рима! Собака Муссоліні лишився живий! — горлав маленький газетяр.

Вогні магазинів сліпили мене. Смажені горішки, імбир, пряники, купи пастили, корзини з кавказькою шепталою, ізюмом, фініками, яблука-антонівки, лимони і апельсини в цигарковому папері — все це лежало за вітринами. На дверях облізлого двоповерхового будиночка я помітив фанерну Вивіску: «Домашні обіди на чистому коров’ячому маслі. Єва Капульська. Просто розкіш. Смачно. Скромно. Недорого. Обіди як у матусі!!!»

З відчиненої кватирки домашньої їдальні виривався на вулицю смачний запах смаженої баранини і часнику.

«Пообідати б!» — подумав я і облизнувся. Уже більш як дві доби я не їв нічого гарячого. Всю дорогу харчувався то ковбасними обрізками, то холодним молоком. Ото тільки, правда, у Жмеринці перекусив трохи. А сьогодні зранку ще майже нічого не їв… І я вже рушив було до Єви Капульської, але на порозі її царства передумав. Ще невідомо, що таке «недорого». Для неї, приватниці, може бути недорого, а для мене навіть дуже дорого. Не можна сіяти громадськими грішми. Хтозна, скільки днів доведеться пробути тут!

Мабуть, від недоїдання ноги у мене були легкі-легкі, і я відчував запаморочення, наче оце тільки вийшов з лікарні. Я йшов, не знаючи дороги, але догадуючись, що Катеринославська приведе мене до центру. З-під ніг розліталися бризки: тротуар був покритий талою сніговою рідотою. Як добре все-таки, що я позичив у Бобиря на дорогу його новенькі калоші!

Вузеньким провулочком я вийшов на просторий майдан і побачив жовтий з колонами будинок ВУЦВКу. Маленькі, засипані снігом ялинки немов охороняли його. Зрідка, гудячи сигналами, проїздили автобуси; подзвонюючи бубонцями, мчали через майдан візники на санках, закритих ведмежими запонами; вдалині, на Сумській, горів, переливаючись вогнями, напис «ВІСТІ» — так називалась у ті роки центральна урядова газета на Україні.

В цю хвилину я згадав далеке наше прикордонне місто і гуртожиток у фабзавучі на тихій його околиці. Може якраз у цю хвилину хлопці балакають про мене, сподіваючись, що я привезу їм добрі вісті? А можливо, вони ще сидять на довгих лавах комсомольського клубу на Кишинівській? Ну, звичайно, вони в цю пору були там! Адже сьогодні в клубі вечір самодіяльності. До нього вже давно готувались. І найголовніше, що на цьому вечорі в музикальній картині «Тройка» повинні виступати наші фабзавучники: Петько Маремуха, Галя Кушнір, «філософ» Фурман і навіть Сашко Бобир!

І мені знову стало журно від думки, що я не побачу виступу клубного драмгуртка, не зможу посміятися разом з хлопцями над грою веснянкуватого Бобиря. Але, стоячи один на майдані цього незнайомого міста, я знав, що, навіть розважаючись там, у клубі, хлопці неодмінно згадують про мене…

Заглядаючи в освітлені вікна, я повільно брів на суміжний майдан Рози Люксембург.

Свіжий номер харківської газети був вивішений на фанерному щиті біля Будинку всеукраїнських профспілок.

Я звернув увагу на коротеньку замітку:

«Замах на Муссоліні. Сьогодні, об одинадцятій ранку, невідома літня жінка вистрілила майже в упор з револьвера в Муссоліні, коли він виходив на майдан Капітолія з будинку, де засідав міжнародний хірургічний конгрес. Куля легко поранила Муссоліні, пробивши йому ніздрі. Ту, що стріляла, заарештовано».

«Теж мені стрілець! — подумав я. — Не краща за Бобиря. Бути отак близько від цього ката-фашиста — і не знищити його назавжди! Уже не бралась би, коли стріляти не вмієш. Смішно навіть: «пробила ніздрі!..» Так ось чому хлопчисько на Катеринославській гукав: «Останні телеграми з Рима!» Треба глянути, може, ще щось цікаве в газеті є?»

Поряд, була вміщена замітка про знущання болгарських фашистських властей над комуністом Кабакчієвим. Трохи далі — повідомлення про те, що скоро з Італії в Ленінград вилітає дирижабль «Норвегія». А перебігши очима на другу сторінку, я побачив у центрі її портрет гололобого, кремезного чоловіка. Над портретом — напис:

ЧЕРГОВІ ЗАВДАННЯ ПАРТІЇ

Із заключної промови секретаря ЦК КП(б)У на Пленумі ЦК КП(б)У

Я уважно розглядав портрет секретаря, його лагідні, усміхнені очі, і мені здалося, що я його десь бачив. «Ну, ясно де — на обгортці журналу «Всесвіт», у нашому гуртожитку».

Розмахуючи портфелем, я брів по тротуару. «Я в Харкові! Я в Харкові!» — стукотіла в скронях одна і та ж сама думка. Поспішали перехожі, і я старався нічим не відрізнятися від них, ішов твердо, упевнено, ні з чого не дивуючись, і мені починало здаватися, що я давній мешканець цього великого, столичного міста…

З тієї хвилини, як я вийшов з вагона у Харкові, мені весь час здавалося, що ось-ось із-за якого-небудь рогу назустріч вирине Печериця, так само раптово, як несподівано з’явився він у поїзді.

За рогом Старомосковської на стіні цегляного будинку то спалахував, то гаснув заманливий напис: «Приголомшливий, захоплюючий американський бойовик «Акули Нью— Йорка». Дві серії в один сеанс. Нервовим і дітям вхід заборонений!»

Побачивши цей напис, я вдруге за час моєї подорожі втратив розум. — Вмить забувши про голод, я щосили пустився в напрямі цього напису. Коли ще така цікава картина доповзе до маленького нашого міста!

Каса містилась у темному і сирому підворітті. З того, як нервово пробивались до неї, відпихаючи один одного ліктями, чоловік вісім хлопців, я зрозумів, що продаються останні квитки і на останній сеанс.

Раз-раз — і я в черзі.

Затиснувши під пахвою портфель, тремтячими руками відстібаю англійські булавки. Моя черга наближається.

— Хто там далі? Який ряд? — покрикує з своєї будочки касир.

Нарешті, відстебнувши другу булавку і щохвилини оглядаючись, виймаю з внутрішньої кишені піджака гроші. Висмикую з пачки помацки два папірці по карбованцю і відчуваю, що на мене дивляться.

Біля каси, заклавши руки в кишені, стоять два підозрілих здоровила в картатих кепках, насунутих на лоб, і широких брюках кльош.

«Ракли!» — подумав я і глибше засунув у кишеню піджака пачечку грошей. Швиденько запхнувши в кишеню чумарки здачу, я схватив синенький квиток і, розмахуючи портфелем, кинувся наздоганяти хлопчину, який купував квиток переді мною.

— Швидше, золотко! Починається, — підігнала мене білетерка, одною рукою відриваючи контроль, а другою повертаючи дерев’яний хрест у проході.

Тільки-но влетів я в шумливий, що аж гудів, зал — погасло світло, і з стіни, розсікаючи темряву, вирвалось голубе проміння. Я наступив по дорозі комусь на ногу, на мене цикнули: «От ведмідь, прости господи!» Я плюхнувся в перше, яке попалося крісло, намагаючись не дивитися в бік людини, яка гримнула на мене… Минуло хвилин десять… Я забув, що я в Харкові, що надворі ніч і ще невідомо, де мені доведеться ночувати.

… Громили Нью-Йорка — страшні, волохаті, з якимись звірячими обличчями, з перебитими носами і квадратними, випнутими вперед підборіддями — никали по екрану з величезними кольтами і парабелумами. Вони перепилювали стальні грати, просвердлювали і зламували вогнетривкі каси, доганяли один одного на кур’єрських поїздах, аеропланах, моторних човнах і автомобілях і спритно, з якоюсь незрозумілою насолодою, в упор убивали своїх суперників.

Мені здавалось, що я вже десять разів прострелений наскрізь, і було навіть дивно, як я ще залишився цілий після цього жахливого видовища. І тільки на вулиці, розпалений, схвильований і задоволений з того, що ще живу, я згадав, що ночувати мені ніде.

І все це через те, що поїзд прийшов у Харків з таким запізненням! Коли б я приїхав раніше, завидна — зайшов би в комсомол, дали б мені талончик у гуртожиток. А зараз куди?

Під аркою воріт уже погасили світло, і глядачі виходили помацки, мало не наступаючи один одному на п’яти.

— Не штовхайтесь, ради бога, містер Дуглас! — сказав хтось позад мене, і в ту ж мить мене дуже ударили в спину.

— Чого штовхаєшся? — сказав я, обертаючись до довгов’язого парубка в насунутій на очі кепці.

— Пардон, це не я, це він, — і здоровило, нахабно усміхаючись, кивнув на сусіда.

Мене знову штовхнули. Та ще як! Мало не випустив портфель. І раптом хтось різко, каблуком наступив мені на ногу. Я підстрибнув від болю.

«Краще не зв’язуватись, краще потерпіти», — подумав я і, міцно стискаючи портфель, вирвався з півтемряви підворіття на освітлену вулицю.

«От бісові жулики! Навчились хамству в оцих американців! Видно, під час сеансу всі бійки завчили напам’ять!.. Чужі калоші потоптали!»

На вокзалі в головному буфеті ще торгували, і я вирішив перекусити, а потім прилягти де-небудь на лавці і подрімати до світанку.

Витрати передбачалися великі, харківське повітря нагнало апетит, — ось чому, підійшовши до заскленого буфету, я негайно поліз у бокову кишеню, де схоронялись мої гроші, і раптом згадав, що, купуючи квиток, не пришпилив кишеню булавками.

«Ой! Що таке?»

Я відчув, як у мене підломлюються ноги. Замиготіла, заіскрилась кришталева люстра під високою ліпною стелею…

Грошей у боковій кишені не було.

«Спокійно, спокійно, — говорив я собі. — Головне, без паніки. Більше витримки!»

Порожніми і журними очима я дивився на вищирену пащу щуки, на блюда з холодцем і тихенько, у відчаї задкував далі від буфету.

«Нічого, нічого, тільки не хвилюватися! — заспокоював я себе. — Просто заховав не в ту кишеню».

Підійшовши до підвіконня, я шпурнув на нього портфель і квапливо, тремтячими руками почав обмацувати кожну складку кишені. Все даремно: грошей ніде не було, вони зникли на «Акулах Нью-Йорка».

Тільки в кишені чумарки я намацав пожмаканий карбованець і дрібноту, видану мені касиром кінотеатру. Але що могли значити ці гроші у порівнянні з тими грішми, які були у мене вкрадені! Не інакше, як оті шахраї-«дугласи» їх хапнули!

Як же я додому поїду?

… Давай, давай по шпалах, по шпалах… —

згадались раптом слова давнозабутої пісні.

Так, по шпалах… Нічого не поробиш! Буду по дорозі найматися до куркулів на поденну роботу. Батракувати буду — і дійду!

А може, чумарку продати?.. Але хто її купить, отаку стару, перешиту?

У найтяжчих, випадках життя Коломієць радив нам згадувати старовинну морську приказку: «Три до носа — усе минеться». Я так потер око, що, мабуть, шкіру зідрав. Ніякого полегшення!..

Ударити хіба телеграму Коломійцю, щоб виручав мене? Послати депешу з одним тільки словом «Обікрали» і адресу дати — «Вокзал, до запитання?..» Але ж який тоді переполох зчиниться в школі! «От, — скажуть, — послали роззяву, а він, замість того щоб наші кровні інтереси захищати, байдикував, гав ловив, — шляпа!» І найдужче буде злорадіти Тиктор.

Ні, телеграму посилати не можна.

Треба виплутатися самому. Сам винуватий, сам наварив каші — їж тепер! Тепер я зрозумів, який правий був Микита Коломієць, весь час безперестану попереджаючи нас: «Глядіть, хлопці, не захоплюйтесь Дугласами Фербенксами та Рудольфами Валентіно — це отрута, яку виробляв американська буржуазія. Ці фільми — школа бандитизму. До добра вони не доведуть!»

«Як він був безмірно правий, якими справедливими були його слова! І чого я пішов на тих «Акул»! І нічого б не трапилось, коли б я навіть і не знав про існування такої картини!..»

«Що робити? Як врятуватися? Де вихід із цієї пастки? — питав я себе. — Отакі гроші украли! Отакі гроші!»

Я зразу ж став перераховувати залишену мені злодіями здачу. Карбованець сорок дві копійки. Небагато! Одначе на хліб і на зельтерську воду вистачить. Як-небудь перебідую два дні, зроблю все, що треба, а потім зайцем махну додому. Залізу під вагонну лавку і буду лежати нишком, щоб контролер не помітив. Або на товарняку влаштуюсь.

Весняний ранок

Розвиднялось. Почали прибирати у вокзалі, і я вийшов на вулицю. Сонний, голодний, я відчув, що навряд чи зуміло навіть деньок протриматись на зельтерській воді та хлібі. Від далекої дороги, від голоду, від сильних переживань я дуже ослабів. Ішов по вулиці і похитувався.

Трамваї ще не ходили, але вже з’явилися перехожі. Двірники відчинили ворота. Домашні господині з кошиками в руках поспішали на базар. Усі вони йшли в одному напрямку, і я, щоб скоротати час, поплентався за ними.

Першим у місті прокинувся знаменитий харківський ринок — Благбаз.

Один по одному відкривалися рундуки. Зажурений, невмитий, ходив я по Благовіщенському базару, поки мені в ніс не ударив дуже смачний і гострий запах. Він забивав запахи квашеної капусти, селери, томату в бочках, застиглого і схожого на розплавлений сургуч. Як той мисливський пес, що почув перепілку, роздуваючи ніздрі, я пішов на цей запах.

Худа торговка у ватнику, похитуючись, голосила біля двох димучих жаровень, заставлених величезними чавунами:

— Флячки, гарячі флячки! Ой, хватайте, люди добрі! Ой, дешево беру! Ой, ніде і ніколи, ні в якому царстві, ні в якому государстві ви не знайдете таких чудових флячків! Це ж розкіш, це небо на язиці, це ж найкращий і найдешевший сніданок! Та покуштуйте ж мої флячки!..

… Якщо хто-небудь з вас їв просто на базарі, стоячи рядом з палаючою жаровнею, з глиняної миски, і неодмінно шершавою дерев’яною ложкою, гарячі, що обпікають рот, наперчені, — залиті сметаною, пересипані колендрою, різаною цибулею, зубочками часнику, оранжевою паприкою, духовиті від лаврового листу і петрушки, засипані дрібнонатертим сиром, приготовлені з порубаного коров’ячого шлунка, свіжі й запашні флячки, або по-російському — рубці, той зрозуміє, як важко було утриматися, щоб не звернути в’язи останньому моєму карбованцю!

І ще о дев’ятій годині ранку, коли відкрились установи і я підходив до високого будинку на розі вулиці Карла Лібкнехта і Ветеринарної, в роті горіло від червоного перцю, яким галаслива торговка безсовісно наперчила ситні, але зовсім не такі дешеві флячки.

Полтинник віддати за нікчемну страву! А далі що? А що як завідуючий шкільним відділом ЦК комсомолу поїхав і доведеться його чекати?

Ні, баста! На сьогодні годі вже розкошів! До завтрашнього полудня я не маю права витрачати Жодної копійки. Ніякої зельтерської води! Будеш пити сиру, з-під крана — безплатно, а користь така ж. Треба берегти гроші, щоб хоч шматок хліба купити на дорогу назад, коли поїду зайцем у своє рідне місто.

Перепустку в комендатурі видали швидко. Подивились мій комсомольський квиток, відрядження і повернули всі документи назад з маленькою перепусткою.

Я зайшов у просторий вестибюль і подав перепустку вартовому. Той звірив перепустку з моїм посвідченням і показав мені дорогу. Вже у великому вестибюлі я знову відчув, що я ніяковію. Ще гірше стало, коли довелось роздягатись: тут, біля вішалки, разом з шапкою, калошами і чумаркою у мене наче зразу відібрало половину сміливості.

— Вам куди, товаришу? — окликнула, мене ліфтерка.

Мені й раніше доводилось чути, що в столиці є такі машини, які піднімають людей аж на горище, але я особисто побачив ліфт оце вперше в житті.

— Мені в кімнату двісті сорок шість, — відповів я ліфтерці, розглядаючи перепустку.

— Сідайте, підвезу.

— Та ні, дякую, — сказав я і швидко пішов килимовою доріжкою на сходи. «Пройду так, спокійніше буде. Може, вона думала, що я тут працюю?»

Не поспішаючи, піднімався я по м’якій килимовій доріжці. В дорозі мої ноги звикли до теплих калош і тепер, коли я йшов у стоптаних черевиках, мені здавалось, що йду босоніж.

Я звернув із сходів у коридор, дивуючися з чистоти і тиші навколо. На дверях усе мелькали якісь маленькі номери, і я ніяк не міг відшукати шкільний відділ.

З дальнього кінця коридора назустріч, риплячи чобітьми, твердою, впевненою ходою ішов кремезний, середній на зріст чоловік. Обличчя його я не бачив. Світло з вікна било мені в очі.

— Скажіть, будь ласка, товаришу… — кинувся я до цього чоловіка.

— Скажу, будь ласка, — відповів чоловік і зразу зупинився.

Але вже нічого більше я запитати не міг… Просто переді мною на м’якій килимовій доріжці стояв отой самий чоловік, портрет, якого я розглядав учора вночі в газеті біля ВУЦВКу.

Від несподіванки я забув, яка кімната мені потрібна.

Зрозумівши, що я зніяковів, і допомагаючи мені, він весело запитав:

— Заблудив? Ти звідки, хлопчику?

— Я з кордону приїхав…

— З кордону? Дальній, значить, гість. А в якій справі?

І тут раптом спало мені на думку: а що коли самому секретареві Центрального Комітету партії розповісти про наше горе?

І я спитав:

— Мені можна з вами поговорити?

Як тільки ми зайшли в просторий, світлий кабінет з великими квадратними вікнами, що виходили в сад, він запросив мене сісти, і я враз відчув себе дуже сміливим. Мені здалось, що передо мною сидить мій давній знайомий Картамишев. По порядку, але все ще трохи хвилюючись, позираючи на телефони, що купкою зібрались на краю великого столу, я став викладати, чого мене послали в Харків наші фабзавучники.

Секретар Центрального Комітету Комуністичної партії України слухав мене дуже уважно, двічі брав великий зелений олівець і щось записував у себе в блокноті, і тоді я замовкав, але він кивав мені головою, щоб я продовжував.

Коли я почав розповідати, як Печериця образив Полевого, надрукувавши цілу статтю в газеті, секретар запитав:

— Отже, Печериця наполягав на звільненні інструктора лише тому, що той не навчився ще говорити по-українському?

— Авжеж! Та ще як наполягав! Великодержавним шовіністом Полевого обізвав. А який з нього шовініст, коли ж він більшовик, з перших днів революції?

Ще восени вісімнадцятого року вони в Летичеві радянську республіку проголосили. Он як! Першу на Подолії. Йому Радянська Україна дорога, і нам, фабзайцям, Полевой весь час каже, щоб ми вивчали і любили мову українського народу, серед якого живемо. А одному хлопцеві, який негарно сказав про українську мову, Полевой добряче вичитав. «Яке ти, — каже, — маєш право, хлопче несвідомий, з такою зневагою говорити про мову народу, чий хліб їси? Це ж український селянин своєю працею і потом для тебе хліб виростив, а ти смієшся з його мови?» А з другого боку, навіщо, скажіть, примушувати Назарова насильно, ні з того ні з сього, вивчати українську мову, коли він іще й року на Україні не прожив? — запитав я палко.

Секретар усміхнувся, і я, підбадьорений його усмішкою, говорив далі:

— … Тепер така історія виходить. Закриють фабзавуч.

Ну, добре, у кого батько чи мати в місті живе, вони йому, факт, допоможуть, поки він улаштується. Ну, а що робити тим хлопцям, хто з дитячих будинків до нас прийшов? — от питання. Адже їх батьків повбивали петлюрівці, і в них у місті нікого нема, і найголовніше — жити їм буде ніде. Так вони спали в фабзавучному гуртожитку, а тепер, як закриють школу, Печериця хоче в цьому будинку оселити учнів музичного технікуму. Вони йому дорожчі за все, вони в його хорі співають. А куди ж фабзайці подінуться? Але ж наше навчання державі нічого не коштувало: на цілковитій самоокупності школа була. Зробимо самі соломорізки — продамо селянам і на це живемо. І нам добре, і селяни машини мають. Змичка виходить між містом і селом. Ми думали — закінчимо школу, станемо робітниками, пошлють нас на заводи, в Донбас, а замість нас інших хлопців наберуть. І раптом таке виходить. А все через Печерицю…

Секретар знов усміхнувся й сказав:

— Ти чекай, не журись дуже. Становище не таке вже безнадійне, як тобі здається.

— Та ні, справді, ви подумайте тільки, — підбадьорений його словами і запалившись ще дужче, сказав я, — у нас на міській біржі праці своїх безробітних чимало, а ще нас їм підкинуть. Учились, учились — і на біржу… Навіть, припустімо, біржа розішле нас по кустарях учнями. Що ми будемо робити, ви подумайте, — каструлі лудити чи ночви хазяйкам запаювати? Та хіба про це ми мріяли, коли йшли у фабзавуч! І хіба ми винуваті, що великих заводів в окрузі поки що нема?

Секретар перебив мене, повертаючись до того, що я розповів раніш:

— Він справді так сказав: «Ніхто не дасть закоптити блакитне небо Поділля димом заводів» чи може ти це видумав для красного слівця?

— Ви що, думаєте, обманюю? — образився я. — Так і сказав.

— Цікаво. Дуже цікаво. Я не знав, що він так одверто діяв. Бач, який пейзажист об’явився! На щастя наше, народ України не спитає його, де треба заводи будувати. Там, де треба, там і збудуємо. Де-не-де небо підкоптимо, і повітря від цього в цілому світі свіжіше стане.

— Нам і Полевой весь час говорив, що без індустріалізації нашій країні жити не можна. Заклюють нас тоді іноземні капіталісти, — згодився я з словами секретаря.

— Правда? Це добре! Вас можна вітати з розумним директором. Справжній керівник навіть найменшої справи повинен завжди відчувати революційну перспективу. Скажи, скільки вас, молодців отаких, у фабзавучі?

— П’ятдесят два… І всі ми вже до профспілки металістів належимо.

— Комсомольців багато?

— Більше половини.

— А коли, за планом, у вас має бути випуск?

— У травні. Скоро. В тім-то й річ!

— Чи всі ваші хлопці захочуть поїхати в інші міста?

— Ще як захочуть! Пішки підуть! А для чого ж ми вчилися? Коли поступали в школу, то нам так і обіцяли, що будемо працювати на великих заводах…

— Ти сьогодні приїхав? — несподівано спитав мене секретар, знову записуючи собі щось у блокнот.

— Учора ввечері. Я б іще вчора сюди зайшов, та поїзд спізнився.

— А де ж ти зупинився?

— На вокзалі. Виспався трохи на лавці…

— На вокзалі?.. А чому ж у готель не пішов? Або в Будинок селянина? Знаєш, на майдані Рози Люксембург, великий такий будинок?

— Та я… На вокзалі… теж нічого…

— Ти чогось мнешся. Такий балакучий був, а зараз стоп машина. Признайся: грошей, мабуть, мало?

— Були гроші, та…

І я потихеньку-помаленьку розповів секретареві про своє горе.

Співчутливо похитуючи головою, секретар слухав, а потім, засміявшись, сказав:

— Підвели, брат, тебе «Акули Нью-Йорка!» Мабуть, голодний зараз?

— Ні… Ні, дякую, я вже снідав… Флячки їв на базарі.

— Тоді ось що, хлопче, — сказав секретар Центрального Комітету, підводячись, — поза всяким сумнівом, ця ухвала буде скасована. Я сьогодні узнаю все і думаю, що ваші мрії здійсняться. Ні один із вас не пропаде — це безумовно. Такі молоді, грамотні робітники нам дуже скоро потрібні будуть всюди. І в Донбасі, і в Катеринославі. Ще минулого року на московському активі так прямо і говорилось, що нам потрібно мільйонів 15–20 індустріальних пролетарів, електрифікація основних районів нашої країни, кооперативне сільське господарство і високо розвинута металева промисловість. І тоді нам не страшні ніякі небезпеки.

І тоді ми переможемо в міжнародному масштабі. А хіба молодь не покликана допомагати партії вирішувати це завдання? Звичайно! І будь спокійний — партія не дасть вам пропасти… Щодо твоїх особистих неприємностей, то це діло теж поправне. Іди в кімнату тридцять другу до товариша Кирилова. Він тобі забезпечить житло і все таке інше. Візьми оцю записку.

Написавши кілька слів, він подав мені аркушик з блокнота.

— Сьогодні ти відпочинь, увечері сходи в театр. Подивись, як грає Саксаганський. Це, брат, великий український артист! З часом, як виростеш, люди заздритимуть тобі, що ти особисто бачив його гру. Це буде корисніше і значно цікавіше, ніж «Акули Нью-Йорка». Переночуєш, а завтра поїдеш… А Картамишеву вітання передай. Нехай кордон краще стереже! Ну, до побачення, хлопче! — І секретар подав мені руку.

Я попрощався з ним і, зраділий, окрилений, швидко пішов з кімнати, мало не впавши, спіткнувшись об край килима.

Уже відчиняючи двері, я почув, як секретар у мене за спиною сказав у телефонну трубку:

— Зараз до вас зайде один приїжджий товариш, його обікрали. Треба буде допомогти… Так-так, з фонду потребуючим допомоги комуністам…

Не знаю, скільки я пробув у Центральному Комітеті. Може, годину, а можливо, й більше. Час пролетів непомітно. Коли я вийшов з під'їзду, мені у вічі вдарило сонце. Вранішній туман розвіявся, і на голих деревах в університетському скверику напроти, відчуваючи близьку весну, голосно крякали ворони. З дахів капало, сніг розтавав на очах, потемнілий, пористий, наче цукор, облитий чаєм.

Оце так удача! Я все ще не міг опам’ятатися від щастя. Думав, днів зо три доведеться ходити, бігати, доводити, а тут одна розмова — і все улагоджено. А головне — швидко! Так швидко, що просто-таки дивно! Може, все це приснилось? Так ні! Я помацав у кишені новенькі, хрусткі гроші. Їх я одержав у Кирилова, якому, на всяк випадок, залишив список учнів і нашу скаргу в ЦК комсомолу: Я зовсім не думав, що мені дадуть грошей, коли йшов до товариша Кирилова. Приходжу, показую записку літньому чоловікові у синьому френчі, а він, розпитавши мене про дещо і від душі посміявшись, видав цілих п’ятдесят карбованців, та потім ще виписав ордерок у гуртожиток для приїжджих партпрацівників на вулиці Артема, немов я уже став членом партії.

Веселий, відчуваючи, як величезний тягар звалився з моїх плечей, вдоволений за наших фабзавучників, я перейшов вулицю і без усякої мети попрямував у безлюдний, вкритий талим снігом парк.

Сіруватий і рідкий, як кисіль, останній сніг цієї зими чвакав у мене під ногами. Уже де-не-де на пригорках чорніли таловини мокрої землі, покритої зів’ялим, торішнім листям і мерзлою травою. Гарно було цього сонячного ранку в безлюдному парку, куди ще ніхто не ходив, тільки я, дивак, забрів на радощах!

Обернувся. Побачив крізь голі дерева силует високого будинку. Здалося, що за широким вікном стоїть, мружачись від сонця, секретар Центрального Комітету Комуністичної партії України і, привітно усміхаючись, махав мені рукою.

Від радості я тупнув ногою так, що пробив міцний, затверділий наст на стежці, і нога по кісточку вгрузла в сніг. Стоячи так, я прислухався.

Далеко дзвеніли трамваї, метушилися, крякаючи, на березах ворони, кахнула клаксоном, наче качка, вантажна машина на сусідній вулиці, але всі ці звуки заглушив стук мого серця.

Ішла весна, тепліше гріло сонце, і цього весняного ранку я зовсім забув, що це я у великому і незнайомому ще місті…

При світлі факелів

Весняний вітер роздуває факели. Вони горять, похитуючись на дерев’яних палицях. Хвостаті язики кіптяви в’ються над головами комсомольців, які крокують по дорозі. Ця кам’яниста дорога веде від вокзалу до міста. Обабіч, за канавами, повними талої води, розкинулись чорні, голі городи. Дивно, як швидко зійшов сніг, поки я їздив до Харкова! Мабуть, тільки далеко за містом у глибоких наддністрянських ярах, біля самого кордону, залишилися ще його брудні, останні кучугури.

Попереду колони майорить надуте вітром туге полотнище. Комсомольці чітко карбують крок на булижниках. З перших рядів лунає дзвінкий голос заспівувача:

Від Жовтневих бур

Народилась рать

Юних і сміливих комсомольців…

Кинулись до бою

З вірою святою

Під жовтневим непогасним сонцем…

І ряди дружно підхоплюють такі знайомі слова:

Ми панську зграю

В дугу зігнем,

Весь світ замажє

Волі вогнем…

Чисте весняне повітря допомагає співати. Співаю і я, затискаючи під пахвою портфель, — знову обгорнутий газетою.

… Осередок залізничників уже шикувався з запаленими факелами на станційному майдані, коли поїзд підійшов до перону і я, скочивши зі сходинок вагона, вибіг на вокзальний ганок. Перед строєм, разом з секретарем осередку, походжав окружкомівець Панченко.

— Здоров був, Манджура! — сказав він мимохідь. — Приїхав? Давай лиш пристроюйся. Ідемо демонструвати, щоб випустили болгарського комуніста Кабакчієва. Швидше, швидше — запізнюємося!

Я швидко пристроївся, і ми одразу ж рушили, несучи на древках кумачевий плакат:

МИ ВИМАГАЄМО ВІД БОЛГАРСЬКИХ ФАШИСТІВ звільнення полум’яного борця-революціонера

ХРИСТО КАБАКЧІЄВА!!!

«Дійду з ними до Радянського майдану, а там і своїх розшукаю», — думав я, підспівуючи.

З темряви наближались білі будиночки — перші міські будівлі.

Рідне місто! Я вже відчував його вечірню тишу, яку розривали голосні пісні демонстрантів. Кожного разу пісні ці лякали пропахлих нафталіном обивателів — колишніх чиновників, священиків, приватних торговців і всіх, хто ще сподівався, що знову коли-небудь повернеться царський режим.

Римський папа плаче в лапу.

Хто образив папочку?

Церобкооп відкрив з нахрапу

В Ватікані лавочку… —

заспівали демонстранти нову жартівливу пісню.

Як мені хотілося розповісти сусідам по шерензі, що я оце тільки-но вернувся з Харкова, говорив з самим секретарем Центрального Комітету партії, передати всім, як секретар обізвав Печерицю «пейзажистом», а потім розповісти і про т. е, що я бачив у п’єсі «Суєта» гру Саксаганського! Але сусіди співали, не звертаючи на мене уваги.

Навіть Панченко на розпитав мене про поїздку. Він зустрівся зі мною так, наче я від’їздив у сусіднє село, а не в столицю… Панченко ішов збоку не зупиняючись. Його м’який, трохи глухуватий голос виразно чути було серед інших голосів.

По другій стороні Лікарняного майдану, біля темного будинку фабзавучу, освітлена факелами, рухалась до центру інша молодіжна колона.

«Фабзайці? Ну, звичайно ж, вони! Такі яскраві факели є тільки в нашого осередку!»

— Бувайте, хлопці! Спасибі за компанію. Біжу до своїх! — кричу я залізничникам і, залишивши стрій, мчу навпростець через майдан, щоб наздогнати далеку колону.

Ноги грузнуть у грязюці. Глинисте поле стадіону розкисло. Коли б не залишити в липкій грязюці Сашкові калоші!

Бризки грязюки, талої холодної води розлітаються в усі боки, холоші штанів уже намокли. Все ближче і ближче вогники знайомих факелів. Я дихаю похрипуючи. Аби тільки не напоротися на колючий дріт! Десь отут він був розірваний. Ну так, осьде!.. Раз, два — і я, наздоганяючи останню шеренгу, біжу вже по твердій бруківці.

— Хлопці, здорові були! Ура! — гукаю я і з радощів розмахую важким портфелем. Газета злетіла. Дарма! Тепер не страшно. — Пугу! — кричу я по-запорозькому побачивши веснянкуватого Сашка. — Бобир! Візьми свої калоші!

— Василь приїхав!.. Манджура приїхав! — загомоніли хлопці.

— Пристроюйся сюди, Василю, — почувся з перших рядів голос Микити Коломійця.

Втискаюсь у ряди. Міцно тисну руку нашому секретареві. Навколо знайомі обличчя — Сашко Бобир, товстенький Маремуха, всезнайко Фурман. Оглядаюсь — і бачу позаду насупленого Яшка Тиктора.

— Ну, як, на щиті чи під щитом? — заглядаючи мені в очі, говорить Коломієць.

Не знаю, що це таке «на щиті», і відповідаю просто:

— Все гаразд, Микито! Поїдемо в Донбас. Ось слухай… — І, захлинаючись від хвилювання, стараючись не збиватися з ноги, я квапливо розповідаю Коломійцю про зустріч у Центральному Комітеті.

На ніс мені впала з факела липка краплина мазуту. Швидко стираю її кулаком і розповідаю, перескакуючи з п’ятого на десяте. Хлопці зімкнули ряди так, що важко іти.

Щоб почути мої слова, вони наступають мені на ноги, натискають ззаду.

— Так і сказав: «Ваші мрії здійсняться»? — перебив Микита.

— Авжеж! І потім ще каже: «Молоді грамотні робітники скоро будуть потрібні всюди. І в Катеринославі, і в Донбасі».

— Ну чудово! Є, виходить, правда на світі! Бачите, яку мав рацію Полевой? Розумієте тепер, який розумний Нестор Варнайович? — переможно говорить Микита і, звертаючись до тих, що йдуть позаду, гукає: — Поїдемо скоро в Донбас, хлопці! А що я казав? Давайте лишень пісню з цього приводу, нашу, фабзавучну!

Всі разом ми співаємо шкільну пісеньку, складену для нашого фабзавучу молодим поетом-робітфаківцем Теренем Масенком:

Ми віримо в індустрію,

Електро-молоду.

Фабзайчики малі та шустрі,

Мов льодохід, ідуть…

— Ми б тебе покачали, Василю, та грязько ще, — на хвилинку перериваючи пісню, жартує Коломієць. — Упустить який-небудь вдячний — полетиш униз, вимажешся.

Вдоволений і гордий, я підспівую хлопцям:

Такі бадьорі, шустрі,

Вони з заводу йдуть…

Ми віримо в індустрію,

Радянську, молоду!..

— А Печериця ще не повернувся? — питаю я Микиту.

— Шукай вітра в полі! — похмуро кидає Коломієць.

— Його що, хіба вже зняли? По телеграфу, мабуть?

— Він сам знявся.

— Я, коли їхав з ним…

— Куди ти з ним їхав, цікаво? — пильно дивлячись мені в очі, питає Коломієць.

— «Куди, куди»! До Жмеринки їхали разом, а потім…

— Що, що? — насторожуючись, вигукує Микита. — Ти їхав з Печерицею до Жмеринки?!

І не встигаю я розповісти історію зустрічі з Печерицею в поїзді, як Микита раптом зупиняється і кричить мені просто в обличчя:

— Дивак! Та зрозумій ти: це все надзвичайно важливо! Чого ж ти раніш не розповів? Ану, давай зі мною!.. Фурман, веди за мене колону!

Ми вискакуємо з рядів.

Осередок у світлі факелів іде далі, на Радянський майдан, до трибун, несучи великий портрет Кабакчієва, а ми з Микитою щодуху мчимо на Семінарську, до великого двоповерхового будинку.

Дзвінок із Москви

Ще й раніше я знав одну рису Коломійця: він любив бути таємничим.

Спитаєш його про що-небудь цікаве. Здається, найпростіше: відповідай, не вереди загадками душу людині. Так ні! Микита буде тебе мучити, водити кругом та навколо і, наче навмисно, коли ти згоряєш від нетерпіння, почне розповідати зовсім про інше, чого ти й не ждеш.

Приблизно так трапилось і тепер.

Тягнучи мене з колони демонстрантів до будинку окружного відділу Державного Політичного Управління, Коломієць усю дорогу мовчав. На всі мої запитання він відповідав одною фразою: «Потерпи трошки!»

Затискаючи в руках синенькі аркушики перепусток, ми збігаємо нагору. Видно з усього, що Коломієць бував тут раніше: він іде по сходах сміливо й рішуче. Я йду вслід за ним. Ось і площадка верхнього поверху.

Микита упевнено входить у напівтемний коридор і зупиняється біля дубових дверей. Він гучно стукає в двері.

— Ввійдіть! — доноситься із-за дверей.

Щільні, важкі штори на вікнах. Дві засклені шафи. Третя — велика вогнетривка шафа притаїлась у кутку. Напівзакрита занавісочкою карта з прапорцями прибита у простінку. Під цією картою, що, як видно, зображує лінію кордону, в тіні настільної лампи сидить уповноважений прикордонного, загону Вукович — той самий високий блондин-прикордонник, який довго ходив біля штабу ЧОПу разом з Полевим після тривожної ночі, коли Бобир прогавив бандита, що пробрався на дах.

— Оцей хлопець щойно повернувся з Харкова. Каже, що бачив Печерицю в Жмеринці, — відразу розповідає Микита уповноваженому.

— Біля Жмеринки, — поправляю я.

— Цікаво! — говорить Вукович і запрошує: — Сідайте, будь ласка, товариші. Я вас слухаю.

… Я майже все уже розповів.

— То як же все-таки називалась станція, де ви востаннє бачили Печерицю? — питає Вукович.

— Я спав, коли він зліз.

— Це я розумію, але коли востаннє ви бачили Печерицю? — питає Вукович.

— Після Дунаївців… Ні, ні… Там була перша перевірка квитків.

— А де була друга? Ну, коли цей, у ватянці, читав літер?

— Не знаю… Поїзд ішов, і мене розбудили.

— Хвилиночку! — І Вукович заглядає в блокнот. — Ви сказали, що Печериця питав, чи була вже ревізія?

— Питав.

— Де це було — у полі чи на станції?

— Поїзд зупинився… По-моєму, на станції.

— Ну от, яка це була станція? Що було написано на стіні вокзалу?

— Їй-бо, не пам’ятаю… Коли б я знав… Я ж уперше їхав по залізниці…

— Може, Деражня?

— Ні… Здається, ні…

— Чорний Острів?

— Ні… Ні…

— Котюжани?

— Ні.

— На пероні видно було?

— Еге.

— А світло яке?

— Звичайне. Ну, так собі, не дуже ясне.

— Стривайте, — Вукович морщиться, — не те питаю, Електрика чи гасове освітлення? А може, свічки?

— Зеленувате таке світло з ліхтаря — з круглим склом ліхтар, пальник усередині, і на мотузку на стовп підтягають його. Ну, пам’ятаєте, у нас на Поштовці були біля кофейні Шипулинського такі ж самі лампи…

— Жарові лампи?

— От-от! Вони самі.

— А вокзал не на горбі часом? Сходи кам’яні, а перон весь у вибоях, так? Якщо, скажімо, дощ великий — калюжі будуть? Правда ж?

— Здається, що цей самий. Бігти з вагона далеко треба.

— І ти пам’ятаєш напевно, що Печериця тут не злазив, а поїхав далі? — несподівано переходячи на «ти», з великою цікавістю питає Вукович.

— Ну, аякже! Коли контролер перевірку робив і літер його читав, це було потім, після цієї станції, і він на лавці ще спав.

— Напевно спав?

— Факт — спав. Хоча… може, тільки вдавав, що спить, хтозна. Одне пам’ятаю: бачив його виразно.

— Ну, а потім ти сам заснув і бачиш — Жмеринка?

— Еге ж.

— А Печериці нема?

— Еге ж.

— Це точно?

— Точно.

— Щасливий ти, хлопче! Легко відбувся. З. такими попутниками та ще в порожньому вагоні можна заснути назавжди! — якось загадково сказав Вукович і, знову заглядаючи в блокнот, де він записував щось, спитав: — А що тобі впало в очі у зовнішності Печериці?

— Ну, шинеля якась обшарпана… Раніше я ніколи в цій шинелі його не бачив.

— А ще?

— Ах, так! Вусів не було.

— Зовсім не було?

— Нічогісінько. Все збрито…

— Ну, товаришу Коломієць, — сказав переможно Вукович. — Значить, це його вуса ми знайшли в папірці біля виходу з окрнаросвіти. Я говорив, що це волосся належить Печериці, а уповноважений Дженджуристий заперечував. «Ніколи, — каже, — цей тип не розстанеться з своїми вусами. Це, мовляв, традиція націоналістів — пишні козацькі вуса. Він скоріше бороду собі відріже!» Що значить, — людина звикла до штампів! Та всякий ворог на місці Печериці, коли б йому на ноги стали так наступати, з усіма традиціями б розпрощався. Своя шкура дорожча! — І, звертаючись уже до мене, Вукович вів далі: — Отже, ти правду кажеш, Манджура?..

— А чого б же я говорив неправду? — сказав я ображено. — Неправду говорить тільки той, у кого на душі нечисто і хто боїться. А я ж сам хочу допомогти вам цього гада спіймати…

— Правильно, Манджура! — похвалив мене Вукович, усміхаючись. — Обов’язок усієї робітничої молоді — допомагати нам. Допомагати в будь-яку хвилину, від щирого серця, не шкодуючи сил і здоров’я, усвідомлюючи, що допомагаєш не просто чекістові ось із такими малиновими квадратиками на петлицях, а всьому народові і нашому спільному, щасливому майбутньому. Наші органи — бойова зброя партії і всього радянського народу в боротьбі з тими ворогами, які хотіли б знищити завоювання революції. І нічого не вартий чекіст, коли б він спробував працювати самотужки, не спираючись щодня на велику довіру і широку допомогу трудящих мас. Ми небезпечні лише для ворогів революції, і чим краще працювати будемо, тим швидше зметемо їх з нашого шляху!

— Чимало роботи ще! — сказав Коломієць.

— Поки від паразитів увесь світ не очистимо, — згодився Вукович. — Хвилиночку! — І він зняв трубку телефонного апарата. — Шеметова. Вукович говорить… Начальник у себе?.. Ми зайдемо зараз, попередь, будь ласка.

Молочні лампи м’яко горять під самою стелею в кабінеті начальника прикордонного загону і окружного відділу ДПУ. Так дивно, незвично застати тут людей у цей пізній час, коли всі установи міста давним-давно закриті.

Крісла м’які, зручні; склянка міцного чаю парує на краю широкого горіхового стола. Начальник киває нам головою, щоб ми сідали, а сам, притиснувши до вуха телефонну трубку, уважно слухає.

Видно, відповіли. Начальник крикнув у трубку:

— Комендатура Вітовтів Брід?.. Куди ж ви пропали!.. Так що ж трапилось?.. Слухаю… Слухаю… Чекайте, Богданов, не так швидко, дайте запишу. (Начальник бере гостро підструганий олівець і, притискаючи ще дужче лівою рукою телефонну трубку до вуха, правою записує щось у розкритому блокноті). Хто вів групу?.. Що!?? Знову цей «машиніст»? Ну, туди йому й дорога! Менше роботи буде Ревтрибуналу… А хто затримав? Так. Так. Так. Добре! >б’явіть йому мою подяку… Що?.. Ну, звичайно… Негайно в управління!.. Що?..

Мимоволі прислухаючись до цієї розмови, я нишком оглядаю велику кімнату і, признатися, трохи ніяковію. Я вперше бачу так близько начальника окружного відділу ДПУ.

Раніше я бачив його лише здалека, коли він об’їздив на білому коні шеренги прикордонників та бійців конвойної роти. Стрункий, сухорлявий, затягнутий в ремені, наче народжений у сідлі, з обличчям трохи схожим на загиблого недавно Котовського, він зводився в стременах, прикладав руку до лакованого козирка зеленого прикордонного кашкета і вітався з усіма своїм дзвінким, веселим голосом, а війська гарнізону перекатами дружно відповідали йому, заглушаючи бій годинника на старій ратуші.

А от зараз він сидить перед нами без кашкета, одягнений у гарно пошитий френч з дебелого сукна. На його зелених петлицях по два рубінових ромби. Біляве волосся, зачесане назад, відкриває високий, трошки випуклий лоб. Він латиш і говорить з акцентом.

… Кінчивши говорити, начальник кладе трубку, бистрим поглядом оглядає нас з Микитою і весело звертається до Вуковича:

— Біля Жабинців знову спроба прориву. Дев’ять контрабандистів. І ні один не втік з ділянки. Молодець начальник застави Гусєв. Упорався сам, власними силами, без виклику «тривожної групи». А самого «машиніста» Куцурубу — Гусєв убив гранатою.

— А що несли? — питає Вукович. — Знову сахарин?

Начальник дивиться у блокнот і повільно говорить:

— Сахарину малувато. Одна тільки «носка» — тридцять фунтів. А решта — всякий дріб’язок: кашне, панчохи, рукавички, бритви, галстуки і навіть ціла «носка» шкурок угорського кота.

— Кому ж потрібний угорський кіт, коли зима кінчилась? — усміхаючись, говорить Вукович.

— Ну, може, яка-небудь запаслива непманша замовлення дала зарані? — говорить начальник. — Але інша знахідка важливіша: у ціпку, який кинув Маруда, як тільки знялась стрілянина, Гусєв виявив сімдесят банкнотів по сто доларів кожний.

— Сім тисяч доларів? — вмить підрахувавши в умі, зауважив Вукович. — Непогане жалування комусь несли…

— Розберемося, — каже начальник і, обриваючи розмову, запитально дивиться в наш бік.

— Товариші з фабзавучу, — доповідає Вукович, — повідомляють важливі новини в справі Печериці. Говори, Манджура!

Начальник переводить важільці телефонів і киває мені головою.

Я розповідаю тихо, не поспішали. Начальник, дуже уважно дивиться мені в обличчя світлими проникливими очима. Раптом він піднімає руку, зупиняє мене:

— І весь час з тобою Печериця по-російському говорив?

— Весь час. У тім-то й річ! А нашого викладача Назарова тільки за російську мову з школи прогнав!

— І добре говорив, складно, без акценту? — цікавиться начальник.

— Еге! Зовсім як'росіянин. Коли б я не знав, що він українець, ніколи б не подумав цього з розмови.

— Це особливо треба буде мати на увазі, — звертається начальник до Вуковича. — Отже, районом його дій може бути і весь Радянський Союз. Дальній посильний! Може осісти де-небудь у центрі Союзу і «законсервуватися» для майбутньої роботи на багато років. Продовжуй, хлопче!

Я продовжую розповідати, як я виявив зникнення Печериці, і начальник говорить Вуковичу:

— Ну, бачите? Припущення Дженджуристого, що він кинувся до кордону, не виправдалось. Не такий це ворог, щоб зразу на багнети лізти. І, можливо, йому поставлені друге, трете, четверте завдання. Думає відсидітися десь у затишку, може, забудуть…

За дверима начальника чути різкий і тривалий дзвоник. З’являється Шеметова:

— Москва, товаришу начальник!

— Ану, швиденько, останні зведення по боротьбі з контрабандою, — наказує начальник і бере трубку.

Хвилинна тиша.

— Начальник окружного управління ДПУ і прикордонного загону біля телефону, — голосно карбує слова начальник. — Я слухаю вас, Феліксе Едмундовйчу, — і робить знак Вуковичу, щоб ми вийшли.

… Давно вже розійшлися по домівках комсомольці. Давно, напевне, остигають в осередках погашені факели. Тихо на білих крутих вулицях нашого містечка. Співають вдалині, за річкою, півні.

— Ти знаєш, хто начальникові дзвонив? — зупиняючись посеред вулиці, урочисто говорить Микита Коломієць. — Фелікс Едмундович Дзержинський! Ти розумієш це, Василю, чи ні? Сам Дзержинський, перший чекіст революції!.. В таку ніч і спати зовсім не хочеться… Ти не дуже стомився з дороги, Василю? Якщо не стомився, давай поблукаємо по місту.

… Ніколи не забудеться ця весняна тиха ніч над обривом, поблизу кафедрального костьолу!

Потомлені, сходивши все місто, ми сідаємо відпочити на дубових поручнях старовинних сходів. Вони круто спускаються по скелях униз, до ріки. Їх. сходинки вищерблені, де-не-де в маленьких калюжках на сходинках купається, переливаючись, відображення місяця.

Темні силуети кам’яних католицьких святих на порталах костьолу здіймаються у нас за спиною. Ці танцюючі святі мовби застигли назавжди в дивній, незрозумілій для нас нестямі. Значно пізніше, через багато років, я дізнаюся, що цей стиль, який наслідував скульптор, що вирізьблював з каменя святих, називався «полум'яне барокко». Каркають сонні ворони на голому гіллі вже набухлих весняним соком дерев. Попихкує двигун електростанції. Виблискує десь далеко внизу, під самими скелями, річка Смотрич, що тече на дні скелястого яру. Її пересікає тремтяча місячна доріжка. Ледь помітна, мріє за хутором Довжок смужка близького світанку.

— Отакі-то справи, Василю, — мовби міркуючи вголос, говорить Микита. — В усьому світі точиться страшна, відчайдушна боротьба між гнобленими і паразитами. І ми з тобою також учасники цієї боротьби. Наша Батьківщина перша в світі показала пригнобленим шлях до кращого життя. Завжди гордись цим! Нам доводиться боротися з хитрими і спритними ворогами. Їх захищає церква, бо, як не буде паразитів — загине й церква, всі оці ксьондзи, що такі-от храми збудували. Ти навіть собі не уявляєш, на яку підлоту вони здатні… Пам’ятаєш з історії? Вони спалили Джордано Бруно, як тільки він став викривати їхню брехню. Або Галілей… що вони зробили з Галілеєм! А єзуїти? Такі бузувіри-перевертні, що держись!.. Зараз церковники підтримують всю світову буржуазію. І все-таки в дій боротьбі, переможемо ми, переможе-пролетаріат. Я в це твердо вірю.

Із-за старовинних будинків, із-за друкарні линуть сюди з високої ратуші такі знайомі удари міського годинника.

— Три, — каже Микита Коломієць. — Три години ранку… Так, Василю, в цікаві роки ми живемо, ой, в які цікаві! Повір мені, ніхто з наших нащадків не побачить стільки в своїй молодості, як ми з тобою, бо це не тільки наша, особиста молодість, але й молодість цілої Радянської країни… І от ми колись розкажемо їм хоч би про цю ніч. Ну ось ти, наприклад, розкажеш. «Жив я змолоду в одному маленькому прикордонному місті. Недавно закінчилася громадянська війна. Навколо ще гуляли бандити — останні недобитки старого ладу, які йшли із зброєю в руках проти нас. Немало було людей, котрі ненавиділи Радянську владу, бо вона їм дуже на мозолі настудила. Сказала: «Досить!. Нажилися вдосталь на своєму віку, попознущалися з чесних трудівників, а. тепер давайте лиш і ви попрацюйте». А вони — нізащо! Все норовили бочком-бочком, щоб ухилитись від прямої дороги праці й рівності, сичали по-гадючому, ждали смерті для Радянської влади день у день. І ось одного разу, — розповідатимеш ти, — зайшли ми з товаришем в одній важливій справі в управління ДПУ (знай: напевне тобі вже доведеться пояснити, що таке було ДПУ!) і якраз у цей час дзвонив сюди, в кабінет начальника, з Москви Фелікс Едмундович Дзержинський. Той самий Фелікс Едмундович Дзержинський, який був грозою для всіх ворогів революції і рятував від тифу та голоду, від вошей і корости десятки тисяч безпритульної дітвори, щоб зробити їх здоровими і щасливими людьми…»

Скориставшися з того, що Микита Коломієць, закурюючи цигарку, на хвилинку замовк, я перебив його і попросив розповісти мені до ладу, чому все ж таки втік з нашого міста Печериця. Признатися, я хотів розпитати про це самого Вуковича, але не наважився.

Микита пояснив мені, що всяка зайва балаканина може тільки пошкодити розшукам Печериці. Я твердо пообіцяв нашому секретареві нікому нічого не розповідати; якщо хтось і взнає від мене про те, що він повідає мені, то лише через двадцять років після цієї ночі.

— Не раніш, як через двадцять років? Слово? — спитав Коломієць.

— Слово! — затремтілим голосом сказав я. — Чесне комсомольське. Можеш бути певен!

— Ну, гляди! — сказав Микита і почав розповідь, кожну подробицю якої я намагався запам’ятати якомога краще.

Попович із Ровна

Виявляється, що дружина Печериці, сказавши Фурману, що це вона різала на ганку кам’яного будинку курку, нахабно обдурила всіх фабзавучників, яких Полевой відрядив по слідах невідомого бандита. Але обдурити Вуковича вона не змогла.

Коли Полевой сказав Вуковичу: «Дивіться, а ми вже тут мало цю курячу кров не прийняли за людську!» — уповноважений удав, що не дочув. Більше того, щоб відвести очі, він сказав голосно, так щоб чули мешканці будинку, що вийшли на ганок:

— Не такий дурень цей бандит, щоб тут десь поблизу затримуватися!

Вийшовши на майдан, Вукович дуже полаяв церобкоопівського сторожа за те, що той прогавив такого небезпечного нальотчика і не затримав його, коли диверсант вибігав з підворіття. Сторож клявся і божився, що ніякого бандита і в оді не бачив, але Вукович не повірив йому і пішов до себе в управлінні. Там він дізнався, що чимала петлюрівська банда, яка намагалася переправитися тієї ж ночі на радянську сторону, розбита прикордонниками в районі комендатури Вітовтів Брід. «Отже, — вирішив Вукович, — правий був перебіжчик — польський батрак із села Окопи, який попередив заздалегідь радянських прикордонників про скупчення бандитів біля Збруча!»

Дзвонячи по телефону на прикордонні застави, Вукович не забув про жінку, яка вибрала таке незручне місце для того, щоб різати курку. Ну, де це видано, щоб курей різали на кам’яному ганку, біля головного входу, та ще в будинку, де жили такі інтелігентні, освічені люди! Звичайно хазяйки ріжуть курей, гусей, індиків і іншу живність у дров’яних сараях, закутках, далі від людського ока, а не на видноті, перед вікнами сусідів.

Увечері того ж дня Вукович уже знав жінку, яка нібито зарізала на своєму ганку курку, так докладно, наче він був знайомий з нею з юнацьких років. Йому стало відомо, що це дочка цукрозаводчика з Гнівані, розстріляного ще в 1922 році за зв’язки з бандою отамана Ангела.

Було відомо, що доктор Печериця разом з своєю дружиною займає в червоному цегляному будинку на Базарному майдані квартиру з трьох кімнат. Квартира ця була хороша, світла, але з одним дефектом — в ній не було кухні. Справа в тому, що до революції весь другий Поверх цього великого будинку займав багатий адвокат Великошапко. Разом з пілсудчиками адвокат дременув у двадцятому році в Польщу, і незабаром його квартиру з семи кімнат міський комунгосп розділив на дві окремі квартири. Кухня лишилась у більшій з них. У квартирі з трьох кімнат, яку по приїзді з Житомира одержав Печериця, кухню комунгосп ще не встиг збудувати.

Та Печериця і не наполягав особливо на спорудженні кухні. «Ми люди перелітні, — говорив він технікам, які приходили виміряти його квартиру, — сьогодні тут, а завтра там. Пошлють у Могилів — поїду в Могилів, пошлють у Корсунь — поїду в Корсунь. Наркомос грає людиною. Обростати господарством не збираюся. Чи варто на бівуаці кухнею обзаводитися, голову людям морочити! Проживемо й так, по-холостяцькому, по-комуністичному, без кухні».

Двічі на день — опівдні й увечері — дружина Печериці, Оксана Антонівна, висока чорноволоса жінка, ходила з блискучими алюмінієвими судочками в ресторан «Венеція», що біля фортечних воріт. На кухні цього ресторану сам головний кухар Марцинкевич видавав їй обіди і вечері.

Всю їжу дружина Печериці приносила в судочках додому, підогрівала її на маленькій спиртівці, і так вони вдвох з чоловіком обідали і вечеряли.

Жили вони відлюдно, гостей до себе ніколи не кликали; навіть товариші Печериці по службі в окрнаросвіті ніколи не бували в нього на квартирі.

Ні примуса, ні керосинки у них не було — лише маленька, що горить синім полум’ям, спиртівка, на якій щоранку Оксана Антонівна варила для свого чоловіка натуральне чорне кофе. Печериця любив цей міцний напій.

Ось чому Вукович ще більше здивувався з того, що дружина Печериці різала курку. Де ж вона її засмажила? На маленькій спиртівці? Та й навіщо весь цей непотрібний клопіт людям, які беруть обід з ресторану?..

Вукович узнав, що на другий день після нічної тривоги в ЧОПі, починаючи з неділі, дружина Печериці стала брати в ресторані «Венеція» уже по три обіди і по три вечері. Судків не вистачало. Вона приносила в кошику глиняні горщики на третю, додаткову вечерю.

— Гості, мабуть, приїхали? — співчутливо спитав дуже ввічливий головний кухар «Венеції» Марцинкевич.

— Атож… Сестра моя з Житомира… — трохи зніяковівши, відповіла Оксана Антонівна.

Але було дуже дивно, що ніхто з сусідів не бачив цієї сестри. Крім того, з’ясувавши минуле Оксани Антонівни, Вукович твердо знав, що вона була єдиною дочкою розстріляного цукрозаводчика з Гнівані.

Вукович знав також, що служниці у Печериці не було, але що кожного понеділка до нього приходила мити підлоги кур’єрка наросвіти тьотя Паша.

У понеділок уранці, прийшовши на роботу, Печериця сказав тьоті Паші:

— Ви, бабусю, сьогодні до нас не приходьте, бо жінка щось занедужала. Прийдете аж у той понеділок.

Вислухавши це розпорядження суворого начальника, тьотя Паша була дуже здивована, зустрівши, вертаючись увечері з роботи, на Новому мосту «хвору» Оксану Антонівну. Дружина Печериці швидко йшла з своїми судками по другому боці мосту.

Оксана Антонівна так поспішала додому, що не помітила тьоті Паші і не відповіла їй, коли кур’єрка, вклонившись, сказала:

— Здрастуйте, пані!

… Рівно о шостій годині тридцять хвилин вечора того дня, коли я мав їхати до Харкова, у чергову кімнату окружного управління ДПУ прийшов схвильований лікар-хірург Євген Карлович Гутентаг.

Євген Карлович сказав, що він терміново повинен бачити уповноваженого в особливо важливих справах. Черговий направив лікаря Гутентага до Вуковича, і хірург розповів чекістові ось що.

Уранці, коли лікар Гутентаг іще спав, до нього прибігла дружина завідувача окрнаросвіти Печериці і сказала, що її чоловікові погано. Оксана Антонівна говорила, що, напевне, у Печериці приступ апендициту і він дуже просить, щоб лікар відвідав його вдома.

Гутентаг знав Печерицю: незадовго перед цим він вирізав у нього на шиї жировик. Крім того, Гутентаг дуже любив співи і музику і з приємністю слухав концерти хору, яким керував Печериця. Тим-то, незважаючи на ранній час, Гутентаг швидко зібрався і пішов на Базарний майдан.

Яке ж було його здивування, коли двері йому відчинив сам хворий! Запросивши лікаря в порожню їдальню, Печериця сказав:

— Ось що, колего! Я міг би, звичайно, грати з вами в кота-мишки, міг би вигадати вам наспіх яку-небудь історію про мого бідного родича, якого ненароком підстрелили, скажімо, на полюванні, але я цього робити не ходу і не буду. Ми з вами люди дорослі, і казочки нам уже не до лиця. Крім того, я знаю, що ви людина старого гарту, закінчили медичний факультет у Варшаві, і не думаю, щоб ви дуже симпатизували Радянській владі. Адже прийде та година, коли ваша приватна практика викличе незадоволення в органів влади… Коротше кажучи, ось за цими дверима лежить поранений чоловік. Куля влучила йому в ногу. Стан його погіршується, нога опухла; можливо, вже почалося зараження крові. Чоловіка цього шукають. Ніхто не повинен знати, що ви подасте йому допомогу. Якщо ви виконаєте свій обов’язок, як і годиться лікареві, і врятуєте мого друга, то і вам буде добре, і вашому рідному братові-аптекареві, який живе в Польщі, на вулиці Пілсудського, в місті Ровно, теж буде непогано…

Ще не дослухавши до кінця розповіді лікаря Гутентага, Вукович зрозумів, що недаремно він виписав сьогодні ордер на проведення обшуку в квартирі Печериці.

Через яких-небудь п’ять хвилин після того, як лікар закінчив свою розповідь, із воріт приміщення прикордонного загону виїхали верхи дві групи оперативних працівників.

Одна група, якою командував сам Вукович, попрямувала до великого цегляного будинку на Базарному майдані.

Тьотя Паша, яку чекісти з другої групи ще застали в канцелярії окрнаросвіти, сказала їм, що якихсь п’ять хвилин тому Печериця забігав у свій кабінет. Він узяв чемоданчик, склав у нього якісь папери з вогнетривкої шафи, попросив у тьоті Паші рушник і, сказавши, що його терміново викликають у прикордонне містечко Чемерівці, перше ніж вийти з будинку, забіг в умивальну кімнату, де затримався на дві-три хвилини.

Негайно по телефону з окрнаросвіти уповноважений Дженджуристий розпорядився послати верхових прикордонників у погоню за Печерицею в Чемерівці.

У цей час стрілка годинника вже перевалила за сім годин. Коли працівники ДПУ приїхали на вокзал, поїзд, в якому я вирушив до Харкова, уже минув першу маленьку станцію Балін.

Саме в цей час оперативні працівники під командою Вуковича оточили з усіх боків великий цегляний будинок на Базарному майдані.

Вукович знав, що в квартирі Печериці чорного ходу нема, але йому вже було відомо, що біля самого крайнього вікна спальні є на дах пожежна залізна драбина. І в ту ж саму хвилину, коли один із чекістів, підійшовши до дверей з табличкою «Д-р Зенон Печериця», смикнув за мідну грушу дзвінка, Вукович уже обережно вилазив по цій слизькій драбині.

Як і припускав він, дверей не відчиняли. Чекісти сотали стукати наполегливіше. У квартирі було тихо. Лише ледве помітно хтось, навшпиньках, підійшовши до дверей, ворухнув зсередини мідний щиток вічка і, переконавшись, хто саме стукає, відійшов у глиб квартири. Тоді чекісти вирішили виламати двері.

Лізучи по хисткій драбині, Вукович почув з відчиненого вікна злий чоловічий голос:

— Оксано Антонівно, я вам кажу: будемо оборонятися!

— Все пропало! — відповіла жінка.

— Пані Оксано, вірте мені! — крикнув чоловік.

— Пізно! — відповіла жінка Печериці, і в кімнаті бахнув револьверний постріл.

Це вистрілив у спину жінці Печериці їхній гість і поповз до вікна, але тут йому назустріч, як вихор, зіскочив з підвіконня. Вукович.

Оторопівши від несподіванки, гість не зумів прицілитися і промахнувся: куля пройшла стороною. Ударом ноги Вукович вибив з рук бандита, який повзав по лінолеумі, важкий маузер «дев’ятку», тої ж хвилини з тріском відчинилися єдині двері в квартирі Печериці.

Бандит спочатку заперечував, що це саме він мав намір висадити в повітря штаб ЧОПу з його збройними складами, але, коли лікар Гутентаг у тюремній лікарні вийняв у нього з ноги кулю, виявилось, що вона була випущена з револьвера досить рідкісної системи «воблей-скотт».

З револьвера системи «воблей-скотт» тієї пам’ятної ночі, коли оскандалився Бобир, стріляв у бандита наш чопівський старшина і директор фабзавучу Полевой.

На другому допиті бандит став потроху признаватися, і скоро виявилось, що він і відомий своєю жорстокістю отаман петлюрівських погромників Козир-Зірка — одна і та ш особа.

Це з його наказу того року, коли пілсудчики і петлюрівці назавжди тікали з України, молодчики з полку «Гуляй-душа» вирізали в містечку Овручі майже половину мирного, ні в чому не повинного населення, в тому числі і батьків нашого Монуса Гузарчика… Це про нього, Козиря-Зірку, перелякані мешканці прикордонних українських містечок пустили чутку, що він не то граф з Білої Церкви, не то збіглий галицький каторжник… Це він, Козир-Зірка, оточений у селі Приворотті партизанським загоном, побачивши, що приходиться круто, убив свого денщика, такого ж смуглявого, високого хлопця, як він сам, всунув йому в кишеню свої документи, підписані Симоном Петлюрою, і, обдуривши партизанів, які вирішили, що забитий справжній Козир-Зірка, зумів утекти.

Слідство по його справі провадив сам Вукович.

На допиті з’ясувалося, що Козир-Зірка ніякий не граф і не каторжник, а звичайнісінький попович, син священика з міста Ровно.

Утікши після невдалого союзу Петлюри з Пілсудським у Польщу від Червоної Армії, Козир-Зірка посидів трохи у польському концентраційному таборі в Каліші. Туди, до табору, з Варшави двічі приїздив гарно одягнутий чоловік у цивільному, в чорному капелюсі з загнутими догори твердими полями, з важким ціпком у руках. Він був худорлявий, смуглявий і добре розмовляв по-російському. Козир-Зірка, як і багато хто з жителів тієї частини Волині, що колись належала Російській імперії, теж говорив по-російському. Вони довго розмовляли з приїжджим російською мовою, і Козир-Зірка був цілковито упевнений, що це який-небудь крупний російський білогвардієць з тих, що об’єднались у Польщі навколо відомого терориста і ворога Радянської влади Бориса Савінкова.

Велике було здивування Козиря-Зірки, коли незабаром після цих візитів його викликав до себе начальник концентраційного табору піл судчик Заремба і сказав:

— Можу вас поздоровити, отамане! Ви сподобались представникові англійської розвідки панові Сіднею-Джорджу Рейлі. Це давній ворог більшовиків. Він знає Росію так, як я Каліш. Він цілковито задоволений розмовою з вами. Капітан Рейлі об’їздить зараз, з дозволу маршала Пілсудського, всі табори, де розміщені інтерновані частини петлюрівських військ. Він вибирає з них найвипробуваніших і найвідважніших прибічників самостійної України. На особисту просьбу капітана Рейлі я вас відпускаю додому у Ровно, на канікули. Їдьте відпочиньте, поправтесь. Вас знайдуть, коли треба буде. А про нашу розмову поки що забудьте.

Козир-Зірка не тільки поправився на безплатних церковних харчах у парафіяльному будинку свого татуся: вийшовши, завдяки заступництву смуглявого англійця із-за колючого дроту на волю, Козир-Зірка став відшукувати своїх приятелів, з якими служив разом у Петлюри.

Після того як Червона Армія розгромила петлюрівщину, багато колишніх ватажків і рядових учасників різних петлюрівських банд опинилися в еміграції. Хто втік у Чехословаччину, хто — в Канаду, інші — в Австрію та Німеччину, але найбільше їх тинялося без усякого діла в Польщі і, особливо, в головному місті Західної України — Львові, їх-то і став помаленьку прибирати до рук і записувати в свої потаємні реєстри колишній австрійський офіцер і полковник «січових стрільців» Євген Коновалець. Він був відомий і на Радянській Україні як жорстокий кат трудящих Києва, що придушив разом із своїми «стрільцями» революційне повстання робітників заводу «Арсенал», які не бажали служити «самостійникам».

Важко було за допомогою лише самого листування Козирю-Зірці розшукати своїх давніх дружків-отаманчиків. Вирішив він сам поїхати до Львова, який кишів у ті роки петлюрівцями і колишніми «січовиками».

У ті роки Коновалець збивав із цих зрадників українського народу свою злочинну «Українську військову організацію» — УВО.

Коли ватажки таємної контрреволюційної організації приймали в її члени Козиря-Зірку, він приховав, чому саме йому вдалося так швидко вирватися з-за колючого дроту концентраційного табору в Каліші. Пораду Заремби назавжди забути розмову з ним і повторний візит смуглявого англійця Козир-Зірка запам’ятав добре. Правда, він не дуже вірив, що його можуть ще знайти і запропонувати послугою за послугу заплатити за швидше звільнення з табору. Однак англійський капітан Сідней-Джордж Рейлі добре запам’ятав громилу і бандита з волоссям кольору воронячого крила та франтівськими бачками і через своїх людей відшукав його навіть далеко від Ровна.

Трапилося це влітку 1925 року у Львові. Приїхавши одного разу у Львів, Козир-Зірка зупинився в «Народному готелі». Не встиг він прийняти ванну і висушити своє жорстке, з синюватим відливом волосся, як у двері номера постукав портьє і сказав, що «пана з Ровна» просять до телефону. Жіночий голос просив його негайно ж прийти у дуже важливій інтимній справі в сусідній готель «Імперіаль», на вулиці Третього травня. Дуже зацікавлений тим, як його змогли розшукати так швидко у Львові, Козир-Зірка одягнувся, причесався і пішов на запрошення незнайомки в готель «Імперіаль», де звичайно зупинялися приїжджі у Львів купці з глухих містечок Галичини.

Він дуже здивувався, коли після стуку в двері названого незнайомкою номера його запросив зайти туди гучний чоловічий голос. Тільки-но Козир-Зірка переступив поріг, йому назустріч підвівся з місця франтуватий офіцер-пілсудчик.

Це був один із давніх працівників польської військової розвідки, так званої «двуйки», майор Зигмунд Фльорек, який працював у Львові водночас не тільки на маршала Пілсудського, але й на англійську розвідувальну службу Інтелідженс сервіс.

— От ми вас і розшукали, пане отаман! — сказав майор Фльорек. — Вибачайте, що я потурбував вас і запросив зайти сюди. Мене у місті багато хто знав, і коли б я наніс вам візит, це стало б відомо досить широкому колу осіб. А вашу організацію і без того обвинувачують у тому, що ви перебуваєте в таємному контакті з польською розвідкою.

Ошелешений уже першими словами майора, Козир-Зірка здивувався ще більше, коли Фльорек передав йому особисте вітання від капітана Рейлі і побажання успіху в першому, досить-таки небезпечному завданні.

Начальник представництва другого відділу польського генерального штабу у Львові майор Фльорек сказав Козирю-Зірці, що буржуазія всього світу готується до війни з Радянським Союзом. Бажаючи упевнити поповича з Ровна, що це саме так, майор Фльорек вийняв із своєї сумки свіжий номер англійської газети і переклав йому уривок із статті на цю тему: «З більшовизмом у Росії буде покінчено ще в цьому році, а як тільки це здійсниться, Росія повернеться до старого життя і відкриє свої кордони для того, хто побажає в ній працювати».

— І для вас відкриє, мій дорогий отамане! — сказав Фльорек поповичу. — Ви знаєте, хто це пише? Генрі Детердінг, найбільший нафтопромисловець світу. Він уже кинув мільйони золотих карбованців на те, щоб придушити більшовизм, і не пошкодує ще стільки ж, аби тільки його плани здійснилися. Його слову можна вірити!

Пообіцявши Козирю-Зірці хорошу посаду на Україні, якщо Радянська влада буде розбита, Фльорек попросив його виконати важливе доручення англійського капітана — близького друга англійського міністра Черчілля.

Майор Фльорек доручив Козирю-Зірці перейти на радянську сторону і висадити в повітря штаб ЧОПу в нашому місті, з усіма його складами. Майор Фльорек яе брехав, коли говорив Козирю-Зірці, що війна з Радянським Союзом близька. Підбурювані Черчіллем і Чемберленом, генерали Пілсудського перші готувалися воювати того року з Радянським Союзом. Незабаром їх найманець убив на пероні варшавського вокзалу радянського повпреда, комуніста Петра Войкова, а польський генеральний штаб підтягнув до радянського кордону свої відмобілізовані корпуси. Майже одночасно з цими подіями англійські шпигуни кинули бомби в партійний клуб Ленінграда.

Майор Зигмунд Фльорек пообіцяв Козирю-Зірці від себе і від Сіднея Рейлі хорошу грошову нагороду, якщо будииок на Кишинівській буде висаджений у повітря.

— Увесь світ почує гуркіт цього вибуху, і ваше ім’я буде записане на сторінках історії, мій отамане! — сказав Фльорек поповичу на прощання, даючи йому адреси і явки на радянській стороні.

Під час розмови Фльорека з Козирем-Зіркою на зручному плюшевому дивані в номері готелю «Імперіаль» мовчазно сидів, покурюючи запашну сигару, худорлявий, середнього віку чоловік у чорному костюмі і в димчастих окулярах у золотій оправі. За словами Козиря-Зірки, цей чоловік, якого Фльорек назвав своїм кращим другом, був «кореспондентом» англійської газети «Манчестер Гардіан». Прізвище «кореспондента» — дуже хитромудре — Козир-Зірка не запам’ятав. Але хто-хто, а Вукович добре знав, який саме «кореспондент» вирішив особисто побачити нового петлюрівського бандита, завербованого Сіднеєм-Джорджем Рейлі на англійську розвідувальну службу.

… З допитів диверсантів-націоналістів, затримуваних на радянській території, Вукович добре знав: звичайно на явочних квартирах у Львові їх завжди разом з Фльореком мовчки оглядав цей же тип у, чорному сюртуку, якого називали, щоб відвести очі, «кореспондентом». Досить швидко Вукович встановив його справжнє прізвище. Це був один з дев’ятнадцяти іноземних представників, які влаштувалися в ті роки у Львові, — консул Великобританії полковник Джордж Уайтхед. Він хотів особисто пересвідчитися, кому саме йдуть сотні фунтів стерлінгів, які він передає Фльореку для провадження підривної, бандитської, диверсійної роботи на радянській землі. І, звичайно, йому було дуже «незручно», побоюючись можливих провалів, називати при таких зустрічах своє звання і справжнє прізвище. «Нехай, — думав він, — у разі невдачі вся провина впаде на представника польської розвідки Фльорека».

Навіть провали диверсантів були вигідні для полковника Уайтхеда: вони ще більше загострювали і без того погані взаємини між Польщею і Радянським Союзом. А в цьому була дуже зацікавлена Великобританія…

Кордон Козир-Зірка переходив у знайомих місцях. Начальник ровенської комендатури «Корпусу охорони прикордоння» поручник Липинський сам проводжав його глупої ночі до Збруча і побажав йому успіху на прощання…

— Пишіть, пишіть, — говорив Козир-Зірка на слідстві уповноваженому Вуковичу. — Гра закінчена, ставок більше нема!

Він охоче розповідав Вуковичу про своє життя, жартував цинічно над багатьма своїми промахами, з усмішечкою згадував свої злочини, довгими і смуглявими пальцями розминав одну по одній цигарки «Сальве», затягувався глибоко, жадібно, видно передчуваючи, що ось-ось доведеться йому викурити останню цигарку, і, не дивлячись, шпурляв у білу плювальницю згризені гострими зубами недокурки.

— Який сенс мені тепер приховувати від вас що-небудь, подумайте, громадянине слідчий, — повторював на допитах Козир-Зірка. — Душа моя лежить перед вами, як на підносі. Невже ви думаєте, мені цікаво приховати від вас ще якесь одно паршиве вбивство, або наліт, або явку. Адже жодного долара або фунта стерлінгів я вже більше не одержу — самі розумієте. Якщо ваші прикордонники пристрілили біля Фінляндії мого шефа, цього англійця Сіднея Джорджа Рейлі, то де вже мені з вами хитрувати! Після мене хоч потоп. Сповідаюсь, як перед богом, як на страшному суді, повірте мені!

Але Вукович розумів, що, признаючись навіть у таких злочинах, які були зовсім не відомі ДПУ, бандит хоче помститися Радянській владі за свій провал тим, що залишає на волі своїх друзів.

Вукович цілком був певен, що, посилаючи Козиря-Зірку за дорученням англійської розвідки на радянську сторону, майор Фльорек не міг не дати, бандитові хоч би кількох явок. Без цих додаткових явок Козир-Зірка був би сліпий і не, зміг би виконати доручення англійців.

Бандит на допиті категорично заперечував, що саме Печериця допоміг йому пробратися через гуртожиток хімічного технікуму на дах чопівського сарая.

— Сам усього досяг, — говорив Козир-Зірка. — Цегляну стінку нишком розібрав, пронюхав, де і що там знаходиться у дворі. Ми, вовки-одинаки найвищого сорту, тільки поодинці ходимо, і наша шкура тому ціниться найдорожче! Коли б удалося мені все, як було задумано, — гуляв би я зараз на англійські грошики десь у Парижі, і навіть батько рідний не дізнався б, звідки я такі кошти придбав…

Провина Печериці перед Радянською владою, на думку Козиря-Зірки, полягала лише в тому, що він зглянувся на чоловіка, який спливав кров’ю, і, сховавши його в себе, покликав до нього лікаря.

— До цього випадку я Печериці в очі не бачив, — говорив Козир-Зірка, — і він, на мою думку, цілком лояльний радянський працівник, тільки м’якосердий трохи, це так. Дуже жаль, що я його «під монастир» підвів.

За словами Микити Коломійця, який розповідав мені всю цю історію, Козир-Зірка дуже засмутився, коли під час допиту Вукович показав йому Полевого і сказав, що це саме наш директор підстрелив його там, у горищному проломі, із свого «воблей-скотта».

— От ніколи б не повірив! — признався бандит. — А я думав, що це заздалегідь чекісти мені пастку підстроїли. Щоб мене підстрелила цивільна людина! Нісенітниця якась! Ганьба до кінця днів моїх!

— А днів небагато лишилось! — зауважив Полевой, вражений словами бандита. — Побалувався — відповідай!

Козир-Зірка заскреготав зубами, але, зразу ж спохватившись, знову заусміхався і продовжував давати зізнання в своїй цинічній манері, так, наче не було поряд ні Полевого, ні Коломійця.

… На другий же день після арешту Козиря-Зірки хтось стріляв у лікаря Гутентага.

Вернувшись із своєю дочкою з міського театру, лікар увімкнув світло і підійшов до вікна, щоб зачинити віконницю. В кущах палісадника бахнув постріл, і револьверна куля, пробивши фрамугу на відстані двох сантиметрів від голови Євгена Карловича, з дзвоном врізалась у старовинну китайську вазу, що стояла на поличці.

Той, хто стріляв, встиг зникнути, але його постріл підказав Вуковичу, що в місті є ще хтось, хто зв’язаний з людьми, які прислали на цей бік Козиря-Зірку.

Трохи згодом Вукович дізнався від селян-перебіжчиків із Західної України, які втекли на радянську сторону від утисків панів, що приблизно того ж дня в місті Ровні невідомими грабіжниками був убитий аптекар Томаш Гутентаг. Убивці застрелили його в аптеці і забрали звідти частину ліків.

Тієї ж ночі, коли був учинений невдалий замах на лікаря Євгена Карловича Гутентага, за двадцять верст від нашого рідного міста, у районі найвіддаленішої застави села Ведмеже Вушко, радянські прикордонники затримали старого придуркуватого жебрака: він намагався проскочити в Польщу. У вузенькому комірі його брудної, завошивілої сорочки було знайдено маленьку, згорнуту в трубочку записочку — грипе[2].

«Дорога мамо!

Бичка лікар продав чужим людям, відберу завдаток. Гогусь, трясця його матері, переїхав на іншу квартиру. Шукайте його вже самі і поговоріть по-хазяйському з аптекарем Г.

Ваш син Юрко».

Лежачи в тюремній лікарні, поки не загоїлась його рана, Козир-Зірка не знав, що спіймали цього жебрака — зв’язкового шпигунської групи, яка діяла на радянській території. Козир-Зірка був також цілком упевнений в тому, що дружина Печериці спалила всі таємні документи, які могли б викрити її чоловіка.

Справді, коли чекісти схопили бандита, Вукович, зразу ж відчинивши мідні дверці грубки в кабінеті Печериці, виявив на закуреній решітці теплу ще купку попелу. Але перед своєю несподіваною втечею з міста Печериця, видно, забув попередити дружину про те, що схоронялось у лівому білизняному ящику їх родинної шафи. А може, Оксана Антонівна в паніці забула про цей ящик?..

На самому споді в ящику, набитому чистою білизною з монограмами «О. П.» і «З. П.», Вукович знайшов чисту, згорнуту ромбиком хусточку.

Це була старанно випрасувана хусточка, підрублена ясно-голубою ниткою. Поряд, на дні ящика, лежало ще кілька таких хусточок. Але Вуковичу здалося, що ця хусточка трошечки різниться від усіх інших. Матерія була така ж сама і робота та ж сама, а хусточка здавалася трошечки товщою.

І коли Вукович розгорнув її, він побачив, що в хусточку вкладено надруковане на тонкому батисті посвідчення:

«Пред’явник цього сотник УСС Зенон Печериця під час відходу наших військ у Галичину залишений у місті для роботи на Поділлі на користь самостійної, суверенної України. Я особисто дав йому завдання, як поводитисебе і що робити для здійснення мети українського націоналізму. Просимо всі військові і цивільні установи, коли знову повернеться наше військо на велику Україну, ні за яких умов не обвинувачувати пред’явника цього, Зенона Печерицю, у більшовизмі. Комендант Корпусу Січових Стрільців.

Полковник Євген Коновалець».

Оце й усе. Ніяких більше слідів Печериці не, було.

Щоправда, завдяки «грипсу», відібраному у придуркуватого жебрака, Вукович здогадувався, що «Гогусь», який змінив квартиру, і Печериця — одна і та ж особа.

Моя зустріч з Печерицею в поїзді могла допомогти Вуковичу в розв’язанні інших загадок.

З анкет Печериці, що залишалися в справах окрнаросвіти, з’ясувалось, що сам він родом з Коломиї, служив спочатку в легіоні «січових стрільців», а потім в одному з загонів так званої «Української галицької армії», і після того, як група її офіцерів разом із «стрільцями» відмовилася вернутися до себе в Галичину, під владу пілсудчиків, залишився в Проскурові, а потім переїхав у Житомир.

Саме про це говорили анкети, відомості, подані співробітниками, хороші відзиви тих організацій, в яких до приїзду в наше місто працював доктор Зенон Печериця.

Але забутий клаптик батисту з дрібними літерами штабної машинки, а найголовніше — особистий підпис Євгена Коновальця, зроблений незмивною тушшю, переконував Вуковича в іншому.

Вукович добре знав, що полковник Євген Коновалець ще з часів першої світової війни таємно працював у німецькій військовій розвідці, постачався німецькими марками і, виводячи «січовиків» з України, залишав на шляху свого відходу чимало таємних агентів, доручивши їм у цілях маскування вдати з себе революціонерів і прихильників Радянської влади.

Не кожному «січовикові» видавав Євген Коновалець отакі охоронні посвідчення. Треба було не один раз супроводити «пана коменданта» в його кривавих походах по Україні, щоб заслужити його довір’я і одержати на пам’ять отакий батистовий клаптик.

Люди, які ховали протягом років до якогось часу батистові клаптики, мали приятелів і помічників.

Безумовно, були вони і в Зенона Печериці, який утік з міста в невідомому напрямку. Інакше не міг би він так швидко з’ясувати, куди саме, закінчивши невідкладні операції в міській лікарні, пішов лікар Євген Карлович Гутентаг. Це саме вони, помічники і приятелі Печериці, послали в Польщу, до майора Зигмунда Фльорека, в ролі «ходока»-зв’язкового старого придуркуватого жебрака. Цей жебрак невтомно бурмотів на допитах всяку нісенітницю. Залишаючись сам у тюремній камері, він раптом серед ночі починав співати козацькі думи, танцював гопака і робив усе, щоб його визнали за божевільного.

Однак Вукович терпляче ждав, поки жебрак облишить гру і заговорить справжнім голосом. Він догадувався, що, крім цього жебрака, друзі Печериці послали в Польщу ще й другого «ходока», який і став причиною загадкової смерті аптекаря Томаша Гутентага в місті Ровні.

Цілком ясно було: спільники Печериці залишалися в місті. Найзручніше, звичайно, було натрапити на їх сліди за допомогою самого Печериці. Але Печериця «змінив квартиру»…

Про все це розповів мені Микита Коломієць в оту ніч, коли ми з ним вийшли з будинку окружного управління ДПУ. Не все, звичайно, в оповіданні Коломійця мало такий вигляд, як викладаю я цю заплутану історію сьогодні. Про багато що в ту весняну ніч Микита тільки ще здогадувався, чимало подробиць додумував він сам, та й я, признатися, допомагав йому протягом усіх цих двадцяти років, з’ясовуючи немало «темних плям» біографії поповича з Ровна і Зенона Печериці, перевіряючи уже в радянському Львові, чи так усе це було насправді, як воно уявлялося нам у ті далекі роки нашої юності.

В одному можу признатися: страшним і дуже небезпечним видався мені світ таємної війни з ворогами, в який увів мене несподівано Микита Коломієць в оту пам’ятну ніч, коли сиділи ми з ним до світанку на широких поручнях сходів над скелястим обривом.

До цієї розповіді я був дуже простодушний. Я не міг раніш і подумати, що серед нас є падлюки, які отак, як Печериця, живуть двоїстим життям шпигунів. Я й уявити собі не міг, що майже поряд з нами гуляють перевертні, які вдають, що вони щиро люблять Радянську владу, а тим часом тільки чекають її падіння і весь час домагаються, як би нишком, з темряви завдати їй удару, якомога болючішого та підступнішого… «Який великий, благородний і небезпечний труд прикордонників-чекістів, — подумав я, — що, подібно до Вуковича, рискуючи життям, відважно входять в оцей страшний і темний світ злочинів, які готуються, і вміють вчасно схопити ворога за руку, коли він зовсім не чекає цього!»

… І ще з розповіді Микити уявилося мені ясно, як ненавидить нас, радянських людей, світова буржуазія з своїми агентами, і я зрозумів, якими повинні ми бути пильними до того часу, поки хоч один капіталіст ще бродить живим по білому світу.

Каверза

Через три дні незадовго до обідньої перерви в ливарню зайшов інструктор Козакевич. Він уже прогулявся через Лікарняний майдан до контори школи без кепки, залишивши в ливарні свою пропалену бризками чавуну важку куртку. Рукава його синьої, вицвілої блузи закачані; видно могутні мускули.

— Манджурець! «Донос на гетьмана злодея царю Петру от Кочубея!» — жартує він, подаючи мені сколотий цвяшком аркуш паперу.

З його голосу мені стає ясно, що Козакевич у чудовому настрої.

Беру читаю. Пише Маремуха:

«Василю, неодмінно зайди до мене під час обіду, є важлива справа.

З компривітом Петро».

Швидше затанцювала в моїх руках слизька трамбівка. Треба, що б там не було, заформувати до обіду цей маховик до соломорізки. Туго вганяю набійник під шпони дерев’яної опоки. Забиваю туди його клинчиком вологий пісок. Ось і остання клітка. Десь під затрамбованим шаром піску лежить відвологлий, холодний маховик. Шпурляю набік трамбівку, одним махом згрібаю з опоки зайвий пісок. Де душник? Ага, ось він. Ця гостра дротинка перелітає до мене в руку. Наколюю кожну клітку в опоці. Душник з шипінням входить у тугий пісок, іноді він натикається на чавунну модель маховика і гнеться.

Все! Можна відкривати.

Поблизу нема нікого з хлопців. Тільки Козакевич бережно розкладає на полицях новенькі, щойно пофарбовані модельки.

— Георгію Павловичу, давайте піднімемо, — звертаюсь я до інструктора.

Грузнучи в піску, Козакевич підходить до мого робочого місця:

— Клинці забив, повітря дав?

— Все, все, не бійтесь.

— Та я не боюсь, а буває — забудеш. Особливо ти. Після поїздки до Харкова весь час якийсь неуважний ходиш. Ну, взяли! — І Козакевич, нахилившись, береться за ручки опоки.

Понатужившись, піднімаємо її догори. Поворот — і верхню половину опоки ставимо на ребро під вікном. Козакевич, поправляючи рукав блузи, що відкотивсь, дивиться вниз, на сіру від присипки нижню половину форми. Круглий, воронований, здіймається над плацом обід маховика. Заллємо потім оцю порожнечу чавуном, і буде новий маховик крутитися під рукою у селянина, на його соломорізці, даючи силу барабанові в ножами, що ріжуть січку.

В одному місці форма, як кажуть ливарники, ледь-ледь «підірвала»: горбочок піску з верхньої половини форми прилип до обода моделі.

— Поправиш, — показує пальцем Козакевич.

Далекий гудок на заводі «Мотор». Перерва.

— Можна, я поправлю потім, товаришу Козакевич? Хочу в школу збігати.

— А я тебе й не примушую під час перерви працювати. Біжи, куди треба!

Стежка, вчора ще мокра і перетята калюжами, висохла під сонцем. Приємно бігти по ній через майдан у самому костюмі вперше після довгої зими! А ще приємніше ганяти на цьому майдані, коли заросте він подорожником, легкий футбольний м’яч, чуючи, як вітер свистить у вухах!..

Ось і школа! Перестрибуючи через дві сходинки, мчу на третій поверх. Згори іде Фурман. У руці в нього сніданок. Мабуть, у двір іде. Кожної весни, як тільки потеплішав, фабзавучники, наче жуки, виповзають під час обідньої перерви на шкільний двір і снідають там, під промінням весняного сонця, сидячи на іржавих казанах і поламаних похідних кухнях.

— Маремуха ще нагорі? — питаю я у Фурмана.

— Шашки для підшефного клубу точить, — відповідав Фурман, грюкаючи по сходах підківками каблуків.

Петрусів верстат стоїть якраз навпроти дверей. Вбігши в столярню, я одразу бачу широку спину Маремухи. Ганяючи верстат одною ногою, він обточує півкруглою стамескою-реєром довгу березову болванку. Тоненька жовтувата стружка вискакує з-під леза стамески і падає вниз. Нікого більше у столярні нема; лише в іншому кінці цеху, сидячи на дерев’яному скрипучому верстаті і задумливо дивлячись у вікно, снідає інструктор столярів Кушнір — Галин батько. У цеху приємно пахне свіжою сосновою тирсою.

— Бери їж, — каже Петро, старанно ганяючи верстат. — То твоя булочка лежить на вікні і ковбаса в газеті.

— А ти?

— Я вже попоїв, то все твоє.

— Ой Петрусю, марнотратиш! Витратиш стипендію за два дні, а потім знову кукурікати будеш, як минулого місяця!

— Чи й не біда! Незабаром і так стипендія кінчиться, зарплату одержувати будемо, — кидає упевнено Петро, розділяючи болванку лезом прямолінійної стамески.

Все-таки молодець Петрусь, — запасся для мене сніданком. Компанійський хлопець! Цей не буде, як Тиктор, жувати у найдальшому кутку ковбасу та озиратися, як би інші у нього не попросили. Маремуха завжди поділиться з другом.

Свіжа, рум’яна булочка з добре підсмаженою скоринкою хрумтить у мене на зубах. Такі булочки носить до воріт фабзавучу в перші дні після видачі стипендії вдова податного інспектора мадам Піднебесна.

А обрізки «собача радість» ми купуємо в бакалійній крамничці. Чудова це річ — обрізки, або, як їх називають по-вченому в Церобкоопі, «ковбаса прима-асорті»! Вона дуже дешева і, мабуть, найсмачніша. Купив чверть фунта, і чого там тільки нема: скибочки багрової полядвиці, окрайчики ліверної, жирні кружечки краковської, мисливські сосиски, рештки салямі з мотузяними хвостиками, обрізки кров’яної, а Сашкові Бобирю попався одного разу цілий кусман дорогого запашного окорока.

Заїдаючи хрусткою булочкою ковбасні обрізки, я стежу за Петрусем. Як він призвичаївся так швидко працювати? Раптом Петрусь спиняє верстат і говорить урочисто:

— Ми з тобою давні побратими, Василю, адже правда? Пам’ятаєш нашу клятву в Старій фортеці над могилою Сергушина? Таємниць між нами бути не повинно, правда? Ну, так от знай, що Яшко Тиктор копає під тобою яму.

— Ще що скажи! Яку яму?

— Так-так, не смійся. Це тобі не смішки. Він учора подав на тебе заяву в бюро осередку.

— Не лякай мене, Петрусю. Яка може бути заява?

— Я тебе не лякаю, Василю, а правду кажу: Тиктор написав у тій заяві, щоб тебе виключили з комсомолу.

— Мене? З комсомолу?.. Петрусю, та що-бо ти!.. Чи ти думаєш, що я Буня Хох і наді мною можна легко жартувати? Еге ж?.. (Буня Хох з передмістя Руські фільварки — це наш відомий міський божевільний).

— Ваеилю, — говорить Петро тремтячим голосом, — такими речами не жартують. Я тебе по-дружньому попереджаю, як давній побратим, а ти думаєш, що я говорю легковажно!

— Стривай, Петрусю, а що ж він пише в тій заяві?

— Ти думаєш, я знаю? Я не знаю! Я сам тієї заяви не читав, але бачив, як Тиктор віддавав її Коломійцю.

— Коломійцю? Микиті? Але з чого ти взяв, що саме на мене заява?

— А от послухай! Я вчора прибіг до Микити за журналом, а біля нього Тиктор. Чую, він каже Коломійцю: «Ти розумієш, Микито, я не хотів встрявати в цю брудну історію, але совість робітничого хлопця не дозволяє мені стояти осторонь. Справа це важлива. Словом, я тут усе виклав у заяві. Ти прочитай. Не знаю, — каже, — яка твоя думка, а мені здається, що Манджуру за це треба неодмінно вигнати з комсомолу. Такі люди тільки плямують нашу славну організацію».

— І ти сам чув, що Тиктор моє прізвище назвав?

— Я не глухий, Василю… І от, розумієш, дає Микиті аркуш. Я що? Хотів заглянути, а Тиктор помітив, рукою затулив аркуш і каже: «А вам що, молодий чоловіче, потрібно? Ваш номер вісім; коли треба буде, тоді й попросим!» Я туди-сюди, взяв журнал і пішов.

— І не прочитав?

— А як же я міг?.. Слухай, Василю, — квапливо, заглядаючи мені в очі, сказав Петрусь, — а ти такого, знаєш, підозрілого, нічого не зробив за останній час?

— Що я міг зробити? Чудний ти, Петрусю!

— Ну, мало хіба… Може, рекомендацію написав якомусь чужакові?

— Та я, як поручився минулого року за Бобиря, нікому відтоді більше і не давав.

— А в Харкові?

— Що в Харкові? Та я ж розповідав тобі, як там усе було.

— Але, може, ти там що-небудь таке вчинив?

— Що я міг вчинити поганого? Дивно!

— Ну, таке… може, набузив де-небудь… або напився, не дай бог, або потиличника дав кому… А може, вітрину розбив у магазині?

— Та що ти, Петрусю! Я ж не Тиктор… Флячки на базарі у спекулянтки їв — це вірно, обікрали мене, ну «Акули Нью-Йорка» — картину американську — дивився, і надала ж мені лиха година, а більше нічого такого.

— Ні-ні?

— Ні-ні!

— Цікаво, чого ж цей чубатий до тебе причепився?

— Не знаю.

— Слухай, Василю, — сказав Маремуха урочисто, — підійди до Микити та так прямо і запитай його: «В чому мене обвинувачують?»

— До Микити?.. А чого мені йти до Микити? Навмисно не піду. Коли я перший буду допитуватись, вийде, що я винуватий і боюсь чогось. А чого мені боятися? Смішно!

— Так, може, ти й маєш рацію… — протяг Маремуха.

— Ти, якщо хочеш, можеш запитати, Петрусю.

— Думаєш, не питав? — швидко обізвався Петро. — Питав… Яшко пішов, а я — до Микити. «Що це, — кажу, — за кляузу тобі Тиктор вручив?» — «Та так, — відповідає Коломієць, — обвинуваченнячко одно, крупного калібру». Я кажу: «Щь ж це за обвинувачення таке, скажи, Микито?» — «Та заява одна політичного характеру на Манджуру подана, — говорить Микита. — Але поки що, — каже, — Маремуха, давай помовчимо про це. Без зайвої балаканини. До засідання бюро держи язик за зубами!» Ну, я тоді, розумієш, і причепився до Микити: «Значить, — кажу, — щось дуже важливе, еге ж?» — «Як тобі сказати, — говорить мені Коломієць, — каверза у нас невидана. А взагалі, все це зразок людської підлоти!»

— Що, що? — перепитав я Маремуху.

— Зразок людської підлоти!

— Це він про кого? — спитав я, і голос мій затремтів.

— А я, думаєш, зрозумів? Ти ж знаєш нашого філософа! Він любить такі слівця, незрозумілі… І все-таки я тобі раджу: поговори з ним особисто.

— Ну, знаєш, не зможу!..

У столярню дуже не до речі вбігла Галя Кушнір. Вона була в синьому, до колін, спецхалатику, а волосся пов’язала голубенькою у білу горошину косинкою.

Останнім часом на неї все частіше стали задивлятися інші хлопці, і я переживав дуже. Хтось помітив це і написав крейдою над ковпаком кузнечного горна: «Василь Миронович Манджура страждає по Галі Кушнір — жах як!» Під цим написом було намальовано серце, більше схоже на нирку, щоправда. Воно було проколоте стрілою, і з нього витікав струмінь крові, густий, сильний, наче струмінь чавуну, який біжить по жолобу з вагранки. Напис цей, поза всяким сумнівом, підривав мій авторитет члена бюро осередку серед інших хлопців. Адже це дуже погано, коли твої особисті переживання виносяться на загальне обговорення: «Кохання повинне бути… найбільшою таємницею в світі!» — визубрив я напам’ять і навіть записав у себе в блокноті рядом з конспектом по політграмоті фразу з одного прочитаного роману. Коломієць, перевіряючи наші конспекти, натрапив на цей запис і запитав: «Це звідки ти видрав, Василю, таке міщанство?» Я не наважився відразу сказати, що цю фразу говорив якийсь царський генерал, і почав виправдовуватися. «Все одно — забобон!» — відрубав Микита, і довелося мені вирвати сторінку з блокнота. Але й цей напис над кузнечним горном я б пережив і кохав би Галю Кушнір, як і раніш, коли б не її власна поведінка.

Вона стала на бік Тиктора в історії з Францом-Йосифом! Сказав я їй, що Тиктор обізвав мене «монархістом», а Галя відповіла байдуже:

— А ти думаєш, годиться комсомольцеві відтворювати зображення тиранів і деспотів?

— Так я ж для практики. Ех, Галю! — сказав я докірливо, гадаючи, що вона згодиться зі мною.

А Галя Кушнір замість цього сухо так, наче я був для неї чужий, сказала:

— Для практики ти міг би якусь пташку заформувати. От у тата є письмове приладдя з мідним яструбом. Сказав би мені — відгвинтила б і принесла тобі для моделі.

— Спасибі тобі велике… Іншому комусь будеш приносити! — відповів я грубо, і на цьому наші особисті стосунки закінчилися.

Правда, дещо в глибині душі лишилось і в мене, і в неї. Ми не могли розмовляти спокійно і при зустрічах ніяковіли.

Оце й зараз, побачивши мене біля Петрусевого верстата, Галя зам’ялась, але потім, переборюючи зніяковіння, все-таки підійшла. Ледь помітний рум’янець з’явився на її щоках.

— А тебе, Василю, хлопці у дворі згадують, — сказала Галя. — Кажуть, Тиктор на тебе заяву якусь подав і хвалиться всім, що тобі погано буде. Що ти накоїв, га, Василю?

— Я? Накоїв?.. Я нічого не накоїв!

— А чому ж заява?

— Піди його запитай.

— Та він не признається. Каже, до бюро цього не можна розголошувати. Але все-таки, раз у церкві дзвонять, значить…

— Мені плювати на його заяву! І твоя церква тут ні до чого! — випалив я Галі. — Нехай хоч десять кляуз напише, я нічого такого не робив!

— А ти з Коломійцем говорив? — спитала співчутливо Галя.

— Навіщо?

— Як «навіщо»? — здивувалася Галя. — Ну, все-таки… Він наш секретар, член окружкому, давно тебе знає…

Тепер мене вже розсердило Галине співчуття. Та що це таке, справді?..

З двору один по одному стали вбігати фабзавучники. Обід скінчився. Щоб не подумали, що я боюсь, я сказав якомога спокійніше:

— Ну, я пішов до себе в ливарню, а то в мене там форма відкрита.

Микита мовчить

Сьогодні щось занадто вже часто крутиться в мене перед очима Тиктор. То лопату в кутку візьме, то зубило з-під самого мого носа вихопить, постукає, подзвенить ним трохи в суміжній кімнаті, збиваючи окалину з готових маховиків, — і дивись, знову промайнули, грузнучи у вогкому піску, руді і зашкарублі Яшкові чоботи. Дротяна щітка, бачте, йому потрібна! В очах його грає хитра усмішка, пушистий чуб розвівається, як у донського козака. Веселий, задоволений Яшко має вигляд переможця. Цілий день він наспівує одну й ту ж модну пісеньку:

Є маленький в Батавії дім —

На околиці, в полі пустім…

Коли Яшко з’являється біля мене, я вдаю, що захоплений роботою. Нехай не думає, що я злякався, кляузник чубатий!

… Нарешті й шабаш. Швидко мию руки і першим вибігаю на вулицю.

Звичайно після роботи я йду по Семінарській вулиці до гуртожитку. Але сьогодні я йду ліворуч, до Тринітарського провулка.

Простую повз тини і садочки з голими ще деревами. На майдані шумить міський базар. Іду мимо, до Прорізної, і сам не знаю, чого мене туди понесло. Довго никаю по сухих і порожніх алеях бульвару. Жовта ріка, що недавно скресла, тече внизу, де-не-де підходячи до самих скель, заливаючи городи, огинаючи Старе місто. На бульварі палять торішнє листя. То там, то тут, наче вершини маленьких вулканів, димляться купи листя, хмизу, дим стелеться низько по схилах алей над скелястим обривом, і його гіркуватий запах, знайомий запах весни, наздоганяє мене і на самому краю бульвару. Там, за маленькою хвірткою, чорніє вдалині самітна лавка. Іду туди й сідаю. Пальці намацують знайомі літери «В» і «Г». Ще до фабзавучу, коли я був безтямно закоханий у Галю Кушнір, а вона ходила з моїм суперником Котькою Григоренком, який утік тепер за кордон, тихого літнього ранку прийшов я сюди і, зціпивши від злості зуби, натираючи мозолі на руках, вирізав на твердому дубовому брусі кишеньковим ножиком оці літери.

Якими дрібними здалися прикрості тих років у порівнянні з тим, що могла мене тепер спіткати!

Загадкова заява Тиктора переслідувала мене всюди. Слова застереження, які я почув від Маремухи та Галі, ще більше схвилювали мене. Уже весь фабзавуч знав про таємничу заяву. Сьогодні, виходячи з школи, я зустрів біля воріт Моньку Гузарчика. Це був лагідний, трошки незграбний хлопець із червоними, сльозавими очима.

Ще в перший рік навчання Монька Гузарчик несподівано одержав спадщину від своєї бабусі. Ніколи особисто він її не бачив, але бабуся, яка виїхала ще до революції в Нью-Йорк, заповідала після своєї смерті всі свої заощадження внукові Моньці. Його розшукали через нотаріуса якісь дальні родичі, і ось в один чудовий день Монька Гузарчик одержав готівкою триста двадцять п’ять карбованців радянськими грішми. Звичайно, найпростіше було пожертвувати їх товариству «Друг дітей» — на ліквідацію безпритульності, або, скажімо, передати Сашкові Бобирю на побудову аеропланів для Червоної Армії. Але Гузарчик очманів від такої великої суми грошей і, прибігши в суботу з банку, повів декого з хлопців у ресторан «Венеція». Він показав директору ресторану гроші і сказав: «Я гуляю! Сторонніх не пускати!»

Що вони там робили, як гуляли — невідомо: ми з хлопцями того вечора були в клубі на лекції «Що раніше з’явилось — думка чи слово?» Знаю тільки, що на другий день гуляки разом з внуком американської бабусі ходили як неприкаяні. Їх нудило. Вони об’їлись тортами, тістечками, їли по черзі все, що було вказано у меню: оселедець, печиво, паюсну ікру, поросят, суфле, біфштекси, осетрину… І запивали все це якимись винами з хитромудрими назвами, Всю американську спадщину прогуляли в один вечір.

У свій час історія ця прошуміла на все місто, і, коли Монька Гузарчик подав заяву в комсомол, ми його не прийняли. «Ти хоч і робітничий підліток, але хват. Душа в тебе, брат, дрібнобуржуазна! — відрубав Моньці на бюро Коломієць. — Так синки торгашів колись гуляли, а ти у них учишся. Зачекай, подивимось!»

Тепер Монька Гузарчик жив на свої трудові гроші, на стипендію і любив говорити про себе іронічно: «Я, як безпартійний прошарок…»

Зустрівши мене сьогодні біля воріт, Монька теж шепнув:

— Ай-ай-ай, Васильку! Я чув, Тиктор на тебе справу завів. Еге ж? З комсомолу вимагає тебе виключити. Так? Бідний ти, бідний! У нашій, значить, компанії будеш.

Ну, докотився я, якщо вже Гузарчик мене жаліє!

Сумно дивився я на другий берег річки. На фортечний міст, що з’єднував обидві скелі, і на Стару фортецю. У цій фортеці, коли місто захопили петлюрівці, ми з хлопцями клялися на могилі забитого гайдамаками більшовика Сергушина стояти один за одного, як за брата, і помститися проклятим петлюрівцям за його смерть. Я чесно виконував цю клятву і вірно служив революційній справі. Так чому ж з’явилася ця заява, і навіть близькі друзі передчасно жаліють мене?

З-під фортечного мосту, крізь півкруглий тунель з шумом і гуркотом виривався водоспад. Туга вода падала жовтими каскадами; лише там, де вона розбивалась об каміння, кипіла біла піна.

Пригадалася давня легенда про те, що багато років тому, покидаючи назавжди наше місто, турки скинули з фортечного мосту залізну скриню, повну награбованих на Україні золотих цехінів, алмазів, рубінів, золотих браслетів і величезних, завбільшки з куряче яйце, сліпучих брильянтів.

Перше ніж упасти на глибоке дно ріки, охоплена страшною силою водоспаду, скриня кілька разів перевернулася на гострому камінні. Віко її відлетіло. І, кажуть люди, що кожного року після льодоходу весняна буйна вода вимиває з дна золоті монети, дорогоцінне каміння. А одного разу, ще за царя, дід Сашка Бобиря, кажуть, знайшов у прибережному камінні уламок обсипаної рубінами золотої корони якогось турецького візира, що тікав поспіхом з України від запорозького і російського війська. На радощах Сашків дід пішов у корчму, виколупнув з уламка корони один рубін і одержав у старого шинкаря за цей рубін стільки горілки, що, випивши її, знепритомнів. Прокинувся він лише на другому кінці міста, під Вітряними воротами, і без корони. Її украли волоцюги-конокради. Сашків дід від горя збожеволів і потрапив у будинок для божевільних. Там він перебув решту днів своїх, ходячи в довгій полотняній сорочці по тінявих алеях лікарняного саду в короні на голові, зробленій з реп’яхів.

Коли Сашко Бобир під час прийому його в комсомол розповів і цю сумну історію свого діда, Микита не міг, щоб не сказати: «Ось що, хлопці, робить багатство! Тому ми, нове покоління, повинні бути вільні від влади грошей і речей».

Але старі люди нашого міста говорять про цю історію з короною дещо інакше. Нібито на фортечному мосту турки задушили вірьовкою молодого Юрка Хмельниченка, сина гетьмана Богдана, і скинули його з мосту у вируючий водоспад, прив’язавши до ніг камінь. Отож і прокляв, мовляв, Юрко перед смертю турків, а заодно і всі їх скарби.

Скільки разів під час повені ми, зарічанські хлопці, нехтуючи гетьманську замову, тинялись понад річкою, не одриваючи очей від мулистого її берега і сподіваючись, що ось-ось серед трісок, мокрого сіна та крижин раптом блисне хоч яка-небудь монетка, щоб можна було на неї купити резинки на рогатки в аптеці Модеста Тарпані!..

Не Яшкова заява лякала мене. Зовсім ні! Обміркувавши це, я вирішив твердо, що заява тут ні до чого… Хоч би навіть Тиктор написав у ній що завгодно: що я петлюрівець або що я склад ЧОПу намагався висадити в повітря, — все це було б дрібницею. Всякий наклеп рано чи пізно можна спростувати.

Я журився зараз не тому, що боявся. Смутили мене співчутливі розмови хлопців і найбільш — незрозуміле мовчання Микити Коломійця.

«Якщо на члена бюро осередку подають заяву, а ти — секретар, то прийди й скажи людині толком, чесно, відверто, в чому її обвинувачують; перевір, так це чи ні, а не грай у мовчанку, не змушуй людину мучитися даремно! — міркував я сам собі, походжаючи над обривом. — Хіба я не правий? Звичайно, правий!

Мовчання Коломійця — ось що мене дивувало, обурювало і тривожило.

Учора цілий день ми були разом з ним у гуртожитку, і він хоч би слово сказав, а в нього ж лежала вже заява Тиктора.

Відряджаючи мене в Харків, Микита сказав: «їдь, ти хлопець бойовий!»

Сказав: «Ти хлопець бойовий». Отже, довіряв мені?.. Довіряв!

Тепер Микита мовчить. І якісь туманні фрази кидав: «Зразок людської підлоти…»

Вечоріло. Холодом повіяло з ріки, наче на мороз. Знов підійшов я до низенької лавки зі знайомими літерами «В» і «Г». Сів на неї. Лавка стояла на белебні, мене продувало з усіх боків.

Я трохи змерз. Зіщулився від холодного вітру, який тікав скелястими урочищами від весни, що наступала з півдня, і пригадався мені найхолодніший у житті вечір, який я пережив два з лишком роки тому.

… Строєм по четверо, разом з комсомольцями електростанції йшли ми через Новий міст у Центральний робітничий клуб на вечір, присвячений пам’яті жертв Дев’ятого січня.

Ішли мовчки, без пісень, і тому було добре чути, як дзвінко рипить під ногами тугий сніг, що міцно схопив проморожені дошки Нового мосту, який повиснув на пухнатих еід інею кам’яних биках над глибокою прірвою. На все життя збережеться у пам’яті оце дружне порипування снігу під ногами хлопців і тепло вузького вестибюля, де ми квапливо почали наввипередки роздягатися, щоб зайняти найближчі місця.

Слухаємо доповідь про те, як за наказом Миколи Кривавого жандарми вбивали робітників Пітера біля Зимового палацу. Раптом вискакує на сцену старий більшовик Кушелєв. У нього розгублений вигляд.

«Що трапилося? Пожежа? Війна?»

Кушелєв спиняє доповідача і кидає у насторожений зал:

— Товариші!.. Нещастя… Помер Ленін!

Ми бачимо, як напіввідвернувшися, він витирає рукавом кожанки сльози. Якби не було цих сліз на очах старого виробничника, ніхто б не повірив цій жахливій вістці, одігнав би її від себе. Але й так схопився якийсь інвалід із значком за взяття «Арсеналу» на толстовці захисного кольору і, піднявши костур, закричав Кушелєву.

— Неправда! Ти брешеш, негіднику!

І тут-таки, спостигнутий падучою хворобою, упав потилицею у прохід, на тверду кахляну підлогу залу.

Під безладні вигуки інваліда, якому подавали допомогу лікар Юлій Манасевич’і інші люди, ми вибігли на вулицю.

У морозному чистому повітрі тоскно гули паровозні гудки на станції, на заводі «Мотор» і десь далеко-далеко, мабуть за горою Кармалюка, на Маковському цукровому заводі.

Збилися ми докупи, молоді хлопці й дівчата з кімовськими значками на кожанках, на рипучому снігу, допитливо зазирали під тужливу пісню гудків у очі один одному і, мабуть, вперше за оцю сувору зиму зовсім не відчували гострого морозу.

— Що ж робити, га, Василю? — торкнула мене за лікоть Галя Кушнір, — Як будемо жити ми тепер, без Ілліча? — Вона навіть не застебнула свого кожушка. Пухнасті крайки її барвистої, циганської хустки звисали на груди.

— Що робити? — глухо повторив Галине запитання Коломієць, що стояв поруч. — Жити так, як учив Ілліч. І триматися разом. Один за одного. Гуртом триматися. Чуєте? Навколо партії. І тоді нам ніякий чорт не страшний.

… Тієї ночі я не міг заснути до самого ранку. І всі хлопці у гуртожитку не спагіи. Хто мав зброю, той чистив її і протирав у сінях.

Здавалося, ось-ось пролунає сигнал чопівської тривоги і штаб покличе всіх на Кишинівську. Ми гадали, що саме у цю вирішальну ніч світова буржуазія, скориставшися смертю нашого дорогого вождя, нападе на Радянську країну. Ми гадали, що вже перші її банди проривають кордон на Збручі, і були напоготові виступити на допомогу прикордонникам.

А коли морозяним ранком забіліли на дощаних парканах Старого міста і Руських фільварків обведені чорними обводами повідомлення про смерть Ілліча і почався сумний жалібний тиждень, кожного разу, тільки-но почуєш «Нема Леніна», знову щемить серце, і ми розуміли, що ще довго буде гоїтися у свідомості кожного з нас рана, яку заподіяла така неждана і страшна звістка…

Не знаю, чого я поліз до кишені і вийняв звідти свій револьвер «зауер». Що там казати — дуже любив я цю свою «машинку». Навіть ідучи на роботу у фабзавуч, я брав револьвер з собою, і Микита Коломієць посміювався з мене;

— Навіщо тобі в цеху револьвер, Василю?

— А куди ж я його діну?

— Лишай у гуртожитку.

— Тобі добре — у тебе тумбочка. замикається, а моя нарозпашку.

— Попроси слюсарів, нехай зроблять замочок.

— А що він допоможе, замочок той? Замочок можна легко зламати.

— Ох, Василю, Василю, непоправна ти людина! Звик до зброї. Тобі б увесь час в епоху воєнного комунізму жити! Важко Василю Мироновичу Манджурі переходити на мирне становище.

Я знав, що Микита жартує, але мене трохи вражали його жарти. Добре мирне становище, коли таке діється навколо!

Ще й року не минуло, як пілсудчики напали на радянську прикордонну заставу біля Ямполя і забили начальника застави. Зовсім недавно в Латвії вороги нашої республіки застрелили радянського дипкур’єра Теодора Нетте. А вбивство Котовського?.. «Не сам я, вся робітнича молодь на кордоні повинна бути озброєна і готова до всього», — думав я. І носив револьвер на роботу.

Навівши мушку на одну з зубчастих башт Старої фортеці, я прицілився. Але вже було темнувато, і в присмерках мушка розпливалась.

«Що ж це за таємнича заява Тиктора?..»

Я поспіхом засунув револьвер у кишеню і, вкрай засмучений, поплентався в гуртожиток.

У нашому гуртожитку було на диво тихо. Зразу пригадалось, що сьогодні в міському комсомольському клубі показують кінокартину «Червоні дияволята». Звичайно, хлопці пішли туди. Жаль, що я спізнився.

У кімнаті горіло світло і на стелі, і біля ліжка Микити.

Наш секретар жив з нами разом. Купа книжок лежала на його тумбочці. Як завжди, Микита лишився вдома. «Розважатися я буду на старості літ, — казав він звичайно, — а зараз, поки здорові очі, краще книжку почитати». «Полюбити книги — це значить змінити години нудьги на години насолоди». «Книга — це друг людини, який ніколи не зрадить!» — часто повторював нам Коломієць вислови якихось лише йому відомих філософів. І читав запоєм: дома допізна, по дорозі в інтернат, як сліпий ідучи по тротуару і тримаючи перед очима розкриту книжку; читав в обідні перерви, сидячи на іржавому казані в дворі школи.

Видно, Микита сьогодні вже не збирався нікуди виходити. Він лежав на ліжку роздягнутий, а поруч на стільці чорніла його акуратно складена одежа.

Я мовчки підійшов до своєї постелі і зняв кепку.

Микита повернув голову й сказав:

— У тебе під подушкою анкета, Манджура. Заповни її і вранці здай мені.

У мене стиснулося серце. Починається!

«Напевно, це якась особлива, каверзна анкета!»

Ледве чутно я запитав:

— Що за анкета?

— На зброю, — не відриваючись од книжки, сказав Микита. — Чопівські аркуші тепер не дійсні, і ми повинні подавати індивідуальні заяви про право носити зброю.

… Тихо шелестять сторінки книги. Коломієць узяв навпомацки олівець з тумбочки, щось позначив, наче даючи зрозуміти мені, що розмова закінчена.

Ну що ж, гаразд! Набиватися не будемо…

Тихо. У відчинену кватирку лине шум весняної вулиці. Особливий, неповторний шум весни! Чи помітили ви, що весною всі звуки людина чує так ясно, мовби вперше? Ось на сусідньому дворі проспівав півень, і мені здається, що я ніколи раніш не чув такого голосного півнячого співу…

У цій тиші я розглядав надруковану в друкарні анкету на право носити зброю і чекав, що ось-ось Микита заговорить нарешті зі мною особисто про заяву Тиктора.

— Ага, Василю, мало не забув, — обертаючись до мене, кинув Микита — У тебе в тумбочці посилка лежить. Я розписався, що одержав. — І знову уткнувся в книгу.

Прошита навхрест шпагатом, квадратна і важкенька посилка пахла рогожею і яблуками. Внизу хімічним олівцем було виведено: «Відправник — Мирон Манджура, м. Черкаси, Окружна державна друкарня».

Переїхавши на роботу з нашого міста в Черкаси, батько і тітка іноді присилали мені звідти посилки. Все, що було в них, зразу ж розліталось по гуртожитку: кому яблуко, кому шматок свинячого сала, посипаного блискучими крупинками еолі. Так само ділились посилки й інших хлопців.

І ось тепер у ящику під фанерною кришечкою лежать різні смачні речі. До того ще я й голодний. Але я не міг розкрити посилку. Якщо я стану саме тепер, не чекаючи, поки вернуться хлопці, пригощати Микиту, він може подумати, що я, почувши про заяву, підлизуюсь до нього, хочу його підкупити домашніми коржиками з маком.

І хоч як це було прикро, я залишив батькову посилку до повернення хлопців з кіно там, де вона лежала, — в тумбочці біля ліжка.

Роздягнувся і ліг спати, чуючи, як шелестять сторінки книги, яку читав Микита.

Не щастить Бобирю!

Забув сказати, чому перестали бути дійсними чопівські посвідчення на право носити зброю.

Справа в тому, що після мого від’їзду до Харкова в наше місто прийшов. на постій з Проскурова кавалерійський полк, вихований славним комбригом Григорієм Котовським. Кіннотники розташувались за вокзалом, у казармах, де за царя стояв Стародубський драгунський полк. Звідусіль підводи повезли туди сіно, овес, снопи клеверу. Багато треба було фуражу звести, щоб прокормити таку силу коней.

А ввечері, як тільки котовці розташувалися на новому місці, над вулицями міста почувся знайомий сигнал чопівської тривоги: три кулеметні черги і п’ять поодиноких пострілів. І як завжди, по такому сигналу до штабу частин особливого призначення на Кишинівську звідусіль помчали комунари-комуиісти і комсомольці нашого міста.

Наших фабзавучників сигнал тривоги застав у залі комсомольського клубу, де вони, зібравшись на вечір самодіяльності, дивилися музикальну картинку «Тройка» у виконанні артистів фабзавучу.

Після того, як відкрилась завіса, на сцену з-за лаштунків, розмахуючи важкими причіпними хвостами, вискочило в одній упряжці троє артистів-«коней».

Загримовані вони були абияк, і всі відразу впізнали, що товстий, низенький «кінь» в яскравому мундирі румунського королівського офіцера з золотими галунами на червоних штанях — не хто інший, як Петро Маремуха. Треба сказати, що у мого друга Петруся був непоганий бас, і ця якість високо цінилася серед драмгуртківців.

Колишній безпритульний і всезнайко Фурман зображав петлюрівця.

Широкі, з напуском шаровари, синя чумарка, підперезана червоним, як у візників, поясом, чорна з білими підпалинами папаха з собачого хутра, з голубим атласним шликом на боці і, нарешті, довгі, — значно довші за колишні Печеричині — вусища, — ось який вигляд мав Фурман. Для більшої поважності Фурман засунув ще за халяву пляшку. Тих хлопчаків, що заглядали з вулиці у зал через вікна, найбільш, зрозуміло, цікавило, справжня це горілка чи звичайнісінька вода з-під крана.

Але найкращий, як казали хлопці, вигляд мав маршалок Пілсудський — Сашко Бобир. Він був у блакитній, отороченій кролячим хутром високій конфедератці з трепетливим султаном із білого кінського волосу. Костюмер клубу викопав десь для Сашка справжній френч офіцера-пілсудчика з витими блискучими позументами на високому стоячому комірі, з орденами, аксельбантами і гудзиками з орлами. Френч був трохи великуватий для Сашка. З цупких манжет його рукавів висувались лише кінчики пальців Бобиря: видно, офіцер, який залишив у місті під час втечі пілсудчиків у двадцятому році свій парадний френч англійського крою, був здоровило. Одного не вистачало для повноти наряду — хороших офіцерських чобіт. На ноги Бобирю костюмер натяг жовті краги з свинячої шкіри, але черевики з-під краг виглядали чорні — наші звичайні робочі черевики з юхти. Ну, де це видано, щоб офіцери-легіонери носили різномастні краги й черевики? Але Бобир не журився…

Веселий і гордий з того, що його розглядає так багато молоді, бажаючи хорошою грою загладити свій промах на чергуванні в штабі ЧОПу, Бобир старався з усієї сили: він тупав ногами, як справжній жеребець, басував, іржав дзвінко, ну зовсім по-жереб’ячому, скрипів зубами ще дужче, як уночі, роблячи вигляд, що перегризає вудила, — словом, ви— каблучувався, як тільки міг. Він догрався до того, що на другому колі у нього відпав хвіст.

— Дивись, дивись, Пілсудський без хвоста! — закричали хлопчаки біля вікон.

Але Бобир, анітрохи не розгубившись, зафутболив з ходу по хвосту, що відпав, та так дуже, що хвіст залетів аж у другий ряд і, схоплений глядачами, пішов гуляти по руках наче чарівна паличка фокусника.

Найскладніше було підібрати костюм для Антанти — хазяйки всієї цієї контрреволюційної «тройки». Доручили цю справу Фурману, як найкращому з усіх артистів знавцеві історії. Він став пригадувати, які саме держави нацьковували пілсудчиків, петлюрівців та румунських бояр на молоду Радянську країну, хто саме постачав і озброював армію інтервентів.

Будучи сам родом з-під Шепетівки, Фурман добре запам’ятав, як на скаргу польського графа Потоцького команда американських солдатів та офіцерів з американської місії, що була в Яссах, приїхавши у містечко Антоніни під командою американського лейтенанта Риджуея, спалила дотла сусіднє село тільки за те, що в роки революції селяни цього села стали ділити графську землю.

Фурман знав, що у військах Пілсудського, з якими він ішов на Київ, особливо в армії генерала Галлера, було багато американських інструкторів, а ще більше — американських гвинтівок, кулеметів та іншої заокеанської зброї. Знаючи це, Фурман розпорядився, щоб половину вбрання для Антанти костюмер пошив із зоряно-смугастого американського прапора. Другу половину зшили з британського прапора. Таким чином, «Антанта»-Галя, наче в простиню, була загорнута в американо-британські прапори. До того щ на матерії спереду були нашиті з золоченого ялинкового паперу два хвостатих коронованих леви. Щоб дати зрозуміти глядачам причетність до інтервенції і французької буржуазії, на білий, притрушений борошном Галин парик костюмер надів картонний, зігнутий ковпак, який трохи нагадував ті роги достатку, що висіли ще з часів старого режиму біля булочних міста.

Так одягнута, стоячи в центрі сцени і натягаючи віжки, Галя-«Антанта» стьобала батогом Пілсудського, боярську Румунію і Петлюру.

В кінці третього кола їм треба було за інсценіровкою повернутися мордами до своєї пані — «Антанти». Коні повинні були стати на диби, інакше кажучи — підняти руки, заіржати дуже жалісно, а потім, вибігши на авансцену, сумовито проспівати в публіку:

Москви не побачить, як своїх нам вух…

… Коли не зважати на те, що Бобир загубив хвіст, усе, як казали мені хлопці, йшло чудово. Артисти басували на сцені, щулячись від ляскання батога, Галя була сувора і пихата, як справжня англійська леді, режисер — культпроп комсомольського осередку профспілки «Нархарч» Коля Дракокруст — потирав руки на радощах, що номер, придуманий ним, удався на славу, але тільки-но Маремуха заспівав густим басом «Москви…» — в залі крикнули:

— Тривога!

Шум зчинився в клубі. Перекидаючи лавки, глядачі-комсомольці стали вибігати на вулицю. Кожному хотілося швидше прибігти в ЧОП, одержати свою гвинтівку і чекати наказу. Режисер Коля Дракокруст, недовго думавши, закрив завісу і зіскочив у зал, щоб і самому швидше вирватися на волю.

Домашня одежа Петлюри-Фурмана лежала на підвіконні, за сценою. Там же, як на купанні, поклав свої манатки й Маремуха. Обидва вони швидко переодяглись і, покинувши на сцені театральні костюми, зриваючи на ходу вуса і стираючи грим, вискочили на вулицю через вікно.

Але що було робити Бобирю, одежа якого лежала в порожній шафі у клубній бібліотеці, за сценою? В дні вистав ця бібліотека тимчасово перетворювалася на кімнату для гримування. Там же схоронялись парики, грим, старовинні куркові. лістолети, і Коля Дракокруст, побоюючись пустощів несвідомих відвідувачів клубу, завжди на час вистави замикав бібліотеку на ключ.

— Де Дракокруст?!. Де Дракокруст?!. Хлопці, ви не бачили Колю Дракокруста? — кричав тепер з усієї сили сердешний Сашко, бігаючи в напівспорожнілому залі і чіпляючись нікельованими піхвами шаблі за дерев’яні лавки.

Але комсомольці-чопівці навіть не відповідали Бобирю. Дуже їм цікаво було з’ясовувати, де Дракокруст, коли після невдалого нападу на штаб ЧОПу кожен був серйозно стурбований новим, тривожним сигналом і мріяв лише про одно — швидше добігти до штабу. Підліткам, які не була ще в комсомолі, нікуди було поспішати, але навіть і вони, охоплені загальним хвилюванням, протискувались на вулицю. Тільки найспокійніші з них з цікавістю розглядали зблизька артиста Сашка, а фабзаєць Моня Гузарчнк, ляснувши Бобиря по плечу, крикнув:

— Проше пана! Не хвилюйтесь! Проше пана, як пан хце, то я, як безпартійний прошарок, позичу панові свої штани?..

Добре розуміючи, що Гузарчик лише жартує і ніколи не наважиться на таку самопожертву, Сашко кинувся до виходу. Вибігши на вулицю, Бобир зупинився, потягнув носом свіже весняне повітря, оглянувся і, крикнувши в розпачі: «Ну де ж той Дракокруст, біс йому в ребро, де ключі?», недовго думавши, притримуючи шаблю, побіг у вузеньку і темну Ямпольську вулицю.

Усі думали, що «панська Польща» побігла в гуртожиток переодягатися. Але Сашко був не такий дурень, щоб бігти на край міста, а потім назад лише для того, щоб змінити мундир піл судчика на свою стару робу.

Сашко вирішив бігти в штаб ЧОПу в театральному одязі.

«Дарма, — мабуть, думав він, приголомшений безвихідністю становища. — Перші хвилини всі будуть обертатися, а потім, як поясню, в чому справа, — перестануть. Головне — не спізнитися по сигналу тривоги, бо коли спізнюсь, то після того, що трапилося на минулому чергуванні, скажуть: жалюгідний боягуз Бобир».

До того ж Сашко вирішив перехитрити всіх чопівців, які були в клубі, і прибігти до штабу першим. Мало хто знав, що в кінці Ямпольської є брудний прохідний двір, який виходить прямісінько на Базарний майдан. І Сашко побіг темною, кривулястою вуличкою до заповітного двору навпростець.

Треба ж було трапитися, щоб, влетівши з розбігу в цей покритий калюжами постоялий двір, Сашко напоровся на тічку бездомних собак.

Почувши дзенькіт шпор, а потім побачивши Бобиря, який біг, собаки спершу оторопіли, і кілька дрібних шавок, прийнявши його, певно, за головного їх ворога гицеля-собаколова, що біжить на них з арканом, кинулись від нього навтікача. Але в ту ж хвилину собаки більші, покусані бойові собаки, відчувши обман, з гавкотом кинулись на Сашка.

Спершу Бобир вирішив оборонятися. Він розповідав шь тім хлопцям, що хотів вихопити з піхов шаблю і рубати бродячих собак прямо шаблею, але, як тільки його рук4 схопила ефес, старий барбос удови податного інспектора І торговки франзольками мадам Піднебесної вчепився з розгону Сашкові в праве стегно. Барбос уже не раз виривався з клітки собаколовів і знав, що найкращий спосіб не попастися знову — це нападати першому на кривдника.

Лишався єдиний вихід у сердешного Сашка — тікати без бою. На світло! Туди, де бродячі собаки не посміють кусати людину.

Штурхаючи собак ногами, відбиваючись од них піхвами шаблі, переслідуваний голосним собачим гавканням, Бобир вирвався на Базарний майдан у мундирі офіцера-пілсудчика і нарядній конфедератці з білим, пушистим султаном.

А в цей вечір біля бакалійної крамниці Церобкоопу, на Базарному майдані, знову чергував сторож, якого в свій час допитував уповноважений ДПУ Вукович. Сторож добре запам’ятав, як йому вичитував Вукович і як, звертаючись до Полевого, уповноважений ДПУ висловив припущення; що бандит, який намагався висадити в повітря ЧОП, очевидно, метнувся до польського кордону.

Тепер, схвильований новою чопівською тривогою, дід уже був на сторожі. Почувши гавкання собак, він обернувся і побачив Бобиря, що біг у дивному вбранні.

Старик миттю оживив у пам’яті роки громадянської війни і таких-от, як цей, пілсудчиків, коли вони марширували вулицями нашого міста під командою прибулих із-за океану американських інструкторів. Зараз у сторожа була цілковита можливість відзначитися.

Тремтячими пальцями сторож звів курки дробовика і, збігаючи з ганку магазина, крикнув грізно:

— Стій, псякрев!

За дзвоном шаблі, за гавканням собак Бобир не почув оклику.

— Ах ти, панська пика! — загорлав сторож і пальнув Сашкові під ноги дуплетом з обох стволів старовинної мисливської рушниці.

Бобир підстрибнув і завернув круто праворуч. Глибока, розритй водопровідниками ще з осені і зараз повна, талої води та іржавого листя канава пересікала Базарний майдан. Сашко думав з ходу перестрибнути канаву, але черевик його ковзнувсь на глинистому схилі, і Бобир з розгону гепнувся обличчям у льодову воду…

Найобразливіше те, що цього разу тривога була не справжня. Просто начальник штабу ЧОПу Полагутін, для того щоб востаннє зібрати всіх комунарів, скористався з старого випробуваного сигналу.

Кожному, хто підбігав до штабу і хотів одержати гвинтівку, Полагутін вказував рукою на брук і говорив:

— Шикуйтесь, товариші. Без зброї…

Коли всі комунари вишикувалися перед будинком, незручно себе почуваючи без гвинтівок, Полагутін, дзенькаючи шпорами, збіг з горбочка на брук і сказав:

— Хочу повідомити вас, товариші комунари, про новину, можливо, для кого-небудь і несподівану: частини особливого призначення і в прикордонних округах України розпускаються. Вся зброя переходить у розпорядження окружного воєнкомату. Там же на загальних підставах буде провадитися військова підготовка призовників і запасних. Сильніші ми стали, товариші, через те і таке рішення ухвалило керівництво нашої партії. Червона Армія сама зможе, в разі чого, захистити країну і наші кордони. От котовці до нас приїхали на зміцнення кордону, чули, сподіваюсь?..

… Саме в той час, як Полагутін, не підвищуючи голосу, запросто розмовляв з комунарами, за будинками, на Базарному майдані, пролунало два постріли, потім розпачливий крик Бобиря прорізав нічну тишу, почулися свистки сторожів біля Старої фортеці, і знову все стихло. Коли б то була гвинтівкова стрілянина — тоді, зрозуміло, всі комунари кинулися б відразу туди, але багатьох заспокоїло, що постріли були глухі, як із звичайної рушниці.

Полагутін прислухався і, мовби між іншим, зауваживши: «Щось трапилося біля лісопильних складів», голосно і спокійно об’явив:

— Усе, товариші. Можна з піснями і по домівках!

У різні боки треба було йти комунарам: одним — на Підзамче, другим — на Руські фільварки, третім — на Видрівку, а осередковим мукомелам ще далі — на хутір Довжок, але всі старшини, наче змовившись, повели свої взводи по Кишинівській, до Базарного майдану, щоб дізнатися: що ж все-таки трапилось біля лісопильних складів.

Востаннє ідучи в чопівському строю по Кишинівській, комунари заспівали улюблену пісню:

Геть з дороги, світе клятий,

Час настав тобі сконати,

Виступає Русь нова,

Що зімкнутими рядами

Йде на бій із ворогами,

І нових пісень співа.

Геть з дороги все, що глушить.

Що свободу в тюрмах душить…

Зла, насильства, бід жерці,

Ваш надходить час загину,

Виступаєм вам на зміну

Ми, відважнії борці,

Ми, народжені рабами,

Ми, напоєні сльозами,

В долі викохані злій.

Від в’язниць, від зла неволі

Ми рвемось до щастя, долі,

Ми рвемось за правду в бій…

І не встигли чопівці, як кажуть хлопці, наближаючись до магазину Церобкоопу, проспівати всю цю пісню, як перед ними відкрилось незабутнє видовище.

Заарештований сторожем, мокрий і розлючений Сашко Бобир, раз у раз хапаючись за покусані стегна, горлав:

— Хто вам дав право стріляти, роззяво? Ви ж убити мене могли, психопат нещасний! Я ж — артист!..

Сторожеві було прикро не менше, аніж жертві його помилки — Бобирю. Адже патрони казенні вистріляв даремно! Але хіба ж міг сторож — старий царський фельдфебель — так відразу, та ще при всіх комунарах, визнати свою провину і відпустити Бобиря?

Спантеличений, тримаючи рушницю наперевіс і оглядаючись, він бурмотів:

— Артист… Знаємо ми таких артистів!.. Ось підемо в ДПУ, там розберуться, хто ти є такий і яке маєш право в чужій формі по радянському місту гасати…

Тиктор наступає

Бюро скликали увечері в слюсарному цеху фабзавучу. Довга ця кімната здавалась занадто великою для такого маленького засідання, особливо у вечірній час, коли в школі стало тихо.

Ми посідали на верстатах. Яшко Тиктор, тихесенько посвистуючи, сидів навпроти мене. Вірніше — не сидів, а напівлежав, спираючись ліктем на цинкову оббивку верстата. Нижня губа Тиктора була випнута, білявий чуб скуйовдився над широким лобом, козирок картатої сірої кепки був трохи піднятий. Він почував себе добре.

— Почали, товариші! — труснув головою Микита і вийшов у прохід між верстатами. — Повістка у нас сьогодні маленька, лишиться ще час і заліки готувати. Двоє питань обговорюємо, перше — про поведінку члена комсомолу Якова Тиктора, а друге — розгляд заяви Тиктора про вчинок комсомольця і члена бюро Василя Манджури. Ну, коли буде у когось щось у різному — само собою зрозуміло, обговоримо. Заперечення є?

— Прошу мою заяву поставити першим питанням, — буркнув Тиктор.

— Це чому?

— А тому, що я її подав тобі два дні, тому.

— Ну, і що ж з того?

— Я заяву написав, а ти про мою поведінку хочеш говорити. А яка така моя поведінка, не розумію. І де в тебе підстави?

— Підстави? — Микита нахмурився, і його кошлаті чорні брови зсунулися над переніссям. — Ну що ж, Якове, підемо з тобою на Центральний майдан, і я покажу розбите віконце в одній пивній — ще сьогодні воно папером заклеєне, — а хлопці нас тут почекають… Як, товариші, згодні? Почекаєте?

Хлопці засміялись, і Тиктор зразу змінився на обличчі.

— Ти свої штучки кинь! — із злістю сказав він Микиті. — Давай краще голосуй!

— Проголосувати завжди можна, — сказав на диво спокійно Коломієць. — Спершу треба домовитися, за що саме голосувати. І я гадаю, що ми обговоримо ці питання в порядку, так би мовити, історичної послідовності.

— Як це? — не зрозумів Тиктор.

— А так: увечері двадцять першого лютого комсомолець Яків Тиктор пішов у пивну непмана Баренбойма, напився там по саме нікуди, затіяв у п’яному вигляді бійку, розбив вітрину, спізнився на чопівську тривогу…

— ЧОПу вже нема, це не має значення! — перебив Тиктор.

— Має значення! — сказав Коломієць різко. — Немає частин особливого призначення, вони злились із всеобучем — це вірно, але у нас була і лишається сувора військова дисципліна, обов’язкова для комуніста і комсомольця. Повторюю: увечері двадцять першого лютого комсомолець Яків Тиктор поводився не так, як повинен поводитися член Ленінської Комуністичної Спілки Молоді. Це перше. Друге питання: в ніч з п’ятого на шосте березня комсомолець Василь Манджура їхав в одному вагоні з контрреволюціонером Печерицею, який утік, і, на думку Тиктора, Василь Манджура навмисно не затримав його. В такому порядку і будемо розглядати обидва ці питання…

Несподівано і страшно прозвучали в тиші півтемної слюсарні жорстокі слова Микити: «… Їхав в одному вагоні з контрреволюціонером Печерицею, який утік, і, на думку Тиктора, Василь Манджура навмисно не затримав його».

Так ось, яку яму вирив мені Тиктор! «Ах ти, мерзотнику!» — мало, не викрикнув я.

— Голосую, — сказав Микита. — Хто за пропозицію Тиктора, щоб його заяву розглядати першою?

Мовчки сиділи члени бюро. Обличчя у всіх були суворі і задумливі.

— А хто за оголошений порядок обговорення?

— Навіщо голосувати, товаришу Коломієць? — крикнула Галя. — Ясно ж…

— А може, є такі, що втримались? — сказав Микита і став рахувати голоси.

Маремуха теж хотів був піднести руку «за», але, згадавши, що він тільки кандидат бюро і не має права голосувати, наче обпікшись, сунув долоню за спину.

— По-моєму, більшість… Починаємо?..

— Звичайно, змовились!.. Адже своя компанія… — спідлоба дивлячись на Коломійця, буркнув Тиктор.

— Ти, здається, хотів щось сказати, Яшко, — бліднучи, спитав Микита.

— Він… він хоче сказати… що його треба закликати до порядку! — раптом дуже пискливим, зривистим від хвилювання голосом випалив Петро.

— Тихше, Маремуха, тобі я слова не давав, — спинив Петька Коломієць і, звертаючись до Тиктора, сказав тихо і дуже спокійно — Говори Тиктор, говори сміливо, не бійся, все, що на душі є, викладай, щоб не міг потім поскаржитися: «Коломієць мені говорити не давав, затискує самокритику». Адже ти, я бачу, і на такі провокації здатний…

— Та що вже тут говорити — розіграно, як по нотах! Давай, валяй, проробляй… — кинув Тиктор ліниво і, махаючи ногами, заліз далі на верстат.

Коломієць, стримуючи себе, вдав, що не дочув останніх слів Тиктора, і тихо почав:

— Коли комсомолець п’є і хуліганить, то цим самим…

— Я пив за свої, і вам нема до цього ніякого діла! — грубо викрикнув Тиктор.

І тоді саме сталося таке, що змусило здригнутися кожного з нас. Ніколи за весь час шкільного життя ми не бачили Микиту Коломійця таким схвильованим, розпаленим, як у цей тихий вечір у слюсарні фабзавучу.

— Негідник! — крикнув Микита так різко, Що луна прокотилась у суміжному, токарному цеху. — Ти ще вихваляєшся, що ти пив за свої. А хто тобі дав оці «свої»? Хто навчив тебе ремесла? Хто з тебе людину робить? Хто прагне, щоб ти життя своє прожив чесно, корисно для суспільства? Та хіба для того наші батьки свободу тобі завойовували, щоб ти п’яний, як свиня, плямував у першому ж, який трапився тобі, шинку почесне звання комсомольця, щоб ти водився з гниллю всякою, з непманами-спекулянтами, які сплять і бачать нашу смерть? А за ними давно тюрма плаче! Вони тебе обплутують, а ти з ними цокався, цілувався. Де Бортаєвський зараз, замовець твій, «чесний кустар», як ти його називав? Посадили за контрабанду. Піди в осередок міліції, поговори з уповноваженим карного розшуку Гранатом про свого дружка. Він його справу веде. Хіба для того гинули на каторзі, умирали в царських тюрмах, на шибеницях найкращі люди Росії, щоб робітничий підліток Яків Тиктор спав у брудній калюжі на Прорізній у той час, як його товариші з гвинтівками в руках охороняють місто від усякої петлюрівської погані, від агентів світового капіталу?.. Та ще мало того: сам нашкодив, а іншого захотів обвинуватити. «Дай, — думає, — спробую водичку скаламутити. Може, галас здійметься, а я тим часом вирину сухим?» Ех, ти! Думаєш, нам не ясно, для чого ти подав заяву на Манджуру? Що ми — діти, думаєш? Не розуміємо, — чому це ти раптом не полінувався на трьох аркушах заяву накатати? Та ще одинадцять граматичних помилок у ній! Ой Яшко, Яшко, груба це робота, прямо скажемо… Ми не карати тебе тут зібрались — ти наш товариш, і ми хочемо тобі сказати: слухай, Тиктор, подумай про свою поведінку! Ти можеш прожити своє життя гарно, із розумом. Зітри піну минулого! Не обливай себе брудом! — Передихнувши, уже тихше, поволі заспокоюючись, Микита сказав — Інший на твоєму місці сказав би просто: «Ну, помилився, було таке, доторкнувся до цієї проклятої павутини. Постараюсь, щоб надалі цього не траплялось!» І все. А ти бузиш, і виходить — ти сам один правий, ти сам один на вірному шляху, а всі інші комсомольці збити тебе хочуть…

— Годі вже, не агітуй! Чули! — огризнувся Тиктор.

— Що ти сказав? — спитав Микита. — Я не дочув. Повтори ще раз, будь ласка.

— Зозулю попроси на Прорізній повторити, літає там часто, а я тобі кувати не буду! — І Тиктор з викликом труснув чубом.

Блідий, стиснувши зуби, Микита в упор дивився на Тиктора.

Яшко посміхався.

— А дай, Микито, мені слово, — попросила затремтілим голосом Галя Кушнір.

Я думав, Галя умовляти Тиктора буде. І всі так гадали.

— Говори, Галю, — сказав Микита.

— Я думаю, товариші, що буде найкраще, коли Тиктор зразу ж покладе на стіл комсомольський квиток. Мені дуже соромно, що квиток іще у нього в кишені, — сказала Галя дзвінко і подивилася на Яшка з таким презирством, що той, не витримавши її погляду, опустив очі, удавано заметушився і, виймаючи з верхньої кишені толстовки жовтенький, у картонній палітурці комсомольський квиток, сказав:

— Будь ласка, панночко, — і простяг Галі квиток.

— Зачекай, Кушнір, — сказав Микита і запитав — Хто за те, щоб звільнити Тиктора від цього документа?

Усі піднесли руки. І тоді Яшко Тиктор, здається, побачив, що зайшов занадто далеко.

— Подивимося ще, що збори скажуть, — сказав він з ледь помітною надією у голосі.

— Звичайно! Подивимось, що ще збори скажуть, — повторив Коломієць слова Яшка і оголосив: — Переходимо до другого питання.

Яшко шумливо зіскочив з верстата і, поправляючи кожанку, обтрушуючи стружки, пішов до виходу.

— Куди ж ти, Тиктор? Обговорюємо твою заяву, — спинив Яшка Коломієць.

— Без мене обійдетесь. Що вже там заявляти! Все одно не повірите. — І Тиктор знизав плечима.

— Ти можеш лишатися на бюро під час розгляду твоєї заяви, — сказав Микита.

— Дякую красненько! Піду краще погуляю: весна надворі! — сказав Тиктор, намагаючись вдати з себе веселого, і вийшов із слюсарні.

Видно, для того щоб ми не подумали, що він злякався, Яшко, проходячи повз токарні верстати і гупаючи чобітьми, заспівав:

Шумить нічний Марсель

У «Трьох бродяг» — в кублі…

Ми почекали, поки за ним з грюкотом зачинилися вихідні двері, і тоді, зітхнувши, Микита подивився на всіх нас і гірко сказав:

— Так… Переходимо до другого питання.

А «питання» і не було, коли вийшов Яшко! Ніхто не захотів підтримати його обвинувачення проти мене.

Після засідання я відкликав набік Коломійця і запитав:

— Скажи, Микито, чому ти приховував від мене цю заяву? Адже я так мучився… Нервував…

— Я приховував від тебе? Ти дуже помиляєшся.

— Так, звичайно! Адже ти нічого мені не говорив.

— А навіщо передчасно всякі дурниці говорити! Я не хотів даремно псувати тобі нерви. Зрозумій ти: цією заявою Тиктор показав своє обличчя. І я приберігав її, щоб усі хлопці зрозуміли, до чого докотився цей Тиктор. Буває ж так: батько — пролетар, залізничник, а от хлопця затягло дрібнобуржуазне оточення в нашому місті…

Шукаємо карту

Гарне наше місто, особливо повесні, коли зацвітають верби на Старому бульварі і древні, замшілі стіни Старої фортеці, кам’яні міські ворота, сторожові вежі, що притулились до скель вздовж берегів річки, вкриваються зеленню і квітами! З будь-якої щілини пробивається до сонця молода поросль, на кожному баштовому карнизі, куди вітер намів за багато сот років немало земляного пилу, розцвітає суріпка, ніжна мохната кульбаба гойдається» на тоненьких пустотілих трубочках, в’ється де-не-де по стрімких стінах, впиваючись корінням у кожну щілинку, димчастий, з листям жорстким і наче неживим, чіпкий, злий плющ, навіть поверх зубчастих баштових коронок росте м’яка, соковита трава, і ніхто не рве, не косить її там, хіба бродяча коза забереться на карниз вежі на фортечній стіні і прогулюється там над урвищем, пощипуючи зелень, а важке вим’я, налите пахучим молоком, б’є її по ногах.

Пройдеш через кам’яні ворота Старого міста, хоч день і сонячний, але холодний вітер проймає наскрізь. Оглянешся — і бачиш, як високо до неба здіймаються стрімкі стіни семиповерхової вежі Стефана Баторія, збудованої за наказом польського короля, — похмурими вони здаються, особливо з тіньового боку. Нічого вже, думається, не виросте тут; так ні — он десь на виступі четвертого поверху зеленіє чудом вирослий кущик чи то колючого терну, чи то глоду, і, погойдуючись на його гіллі, дзвінко співають над містом дві вільшанки.

Повесні над берегами річки, ще вологої від весняної повені, першими цвітуть козячі верби. Їх золотаві запашні сережки з’являються на гіллі значно раніш, аніж липкі бруньки викинуть перші блискучі листки. І коли вже верба відцвітає, приємно буває вдень піти на Старий бульвар і послухати там, як потріскують шишки на півголих вітах голчастих сосен.

Блукаєш алеями Старого бульвару і тільки й чуєш то там, то тут ніжне, ледь чутне тріскотіння, наче білка хвостата скребеться десь на самій маківці по стовбуру, і раптом мигне перед очима коричнева шишка, упаде з гілки, підстрибне раз-другий на гравієвій стежці і закотиться в молоду ще траву. Раз у раз теплий вітер зносить з голчастих сосен цілі хмари жовтого пилку.

А набридло тобі ходити під соснами — сядеш на лавку і бачиш: жовті лужки квітів на бастіонах фортеці, яскраві плями запашної суріпки вкривають поранені турецькими ядрами стіни круглих бойових веж, які витримали облогу «наїзників» з Константинополя, а біля в’їзду на міст наче хтось розстелив сушити на бар’єрчику строкаті прапори. Але це не прапори: це селянки з Приворіття вийшли продавати квіти городянам. У кошиках у них повно букетів червоних, білих, жовтих, блідо-рожевих тюльпанів; перев’язані мотузочками, мокнуть у ганчірках пучки білих конвалій. Давно вже простяглись на могильних плитах старовинного кладовища молоді стеблини блискучого барвінку — «могильниці», зазеленіли вже городи перед хатами на передмісті Підзамчого і перші, ніжні ще вусики квасолі, запашного горошку, бузкової повитиці зачепились за паркани, щоб у червні виглянути вже на вулицю.

Сумно думати, що в отаку весняну пору нам доведеться залишити рідне місто.

З Харкова не було ніякої відповіді.

Іноді вночі я прокидався і, бачачи, як у гуртожиток крізь відчинені вікна пробивається місячне світло, прислухаючись до рівного хропіння сусідів, 8 острахом думав про день випуску.

Харків мовчав.

Часом мені здавалося, що я зовсім там і не був, що я не бачив генерального секретаря Центрального Комітету в його кабінеті на вулиці Карла Лібкнехта, а тільки розглядав його портрет у журналі «Всесвіт».

Одне моє горе розвіялось уже того вечора, коли Микита провадив засідання бюро. Який я був неправий, гадаючи, що Коломієць може думати про мене погано і замишляє щось недобре проти мене! Прочитавши тоді на бюро заяву Тиктора, Микита сказав привселюдно:

— Ось тут Тиктор пише: «Зважаючи на те, що Васижь Манджура допоміг утекти контрреволюціонеру Печериці, я, як свідомий робітничий підліток, вважаю, що Манджуру за це неодмінно треба виключити а Комуністичної Спілки Молоді». Я думаю, хлопці, що ви розумієте, яка ціна цим обвинуваченням? Манджура випустив Печерицю не тому, що навмисно хотів його випустити, Манджура зробив промах тому, що. не знав, що це за тип Печериця, з якої причини виїздить він з міста. Не знаю, як ви, але особисто я ділком довіряю Манджурі.

А через два дні на відкритих комсомольських зборах Микита говорив:

— Манджура виконав свій обов’язок: він поїхав у Харків і домігся того, що ви, закінчивши фабзавуч, поїдете на заводи…

Тиктор похмуро гукнув з місця:.

— Це ще велике питання — чи домігся!.. Він базікає, а ви йому вірите…

— Так, ми віримо йому, — заглушуючи буркотіння Тиктора, крикнув Микита, — а ось ти не заслужив поки що нашого довір’я! І тобі ми не віримо. І так будемо жити й далі: хорошим людям будемо вірити, а поганим, поки вони не перестануть бути поганими, вірити не будемо…

І хоч Микита при всіх сказав, що вірить мені, вірить у те, що ми поїдемо на великі заводи України, я дуже побоювався, як би йому не довелося сказати інше.

— Поїдемо, аякже! — сказав одного разу Фурман Петькові Маремусі, не бачачи, що я стою у нього за спиною. — Поїдемо… гноїща перекопувати!

До закінчення школи лишався один тиждень…

Був вільний від занять суботній вечір, і ми з хлопцями після роботи пішли через Старе місто до водоспаду. Річка, що розлилася в дні повені, давно увійшла в свої зелені береги, очистилась від усякого сміття і вже вабила до себе купальників.

Хотілося подивитись, як відцвітають на Старому бульварі каштани, до того ж Бобир вихвалявся сьогодні в обід, що від далебі міг би скупатися. Ми хотіли подивитись, як перші купальники стрибають у холодну воду з дерев’яного місточка, повислого внизу, над самим водоспадом. Звичайно, ми знали: Сашко не буде стрибати з містка у вируючий водоспад — він не такий шалений, щоб скрутити собі в’язи на скелях; де-небудь з бережка він тихенько ввійде в спокійну течію розливу.

Ми з Петром спіймали Сашка на слові, він спробував викрутитись, але не вийшло. Так і вирішили: Сашко увечері скупається при нас!

У цей суботній вечір в Старому місті було людно. Попітовка була так запруджена людьми, що тротуаром не можна було йти.

Маремуха недавно пошив собі нову синеньку сорочку з кишенькою на грудях. Сьогодні він одягнув її вперше. Сатин щільно облягав його широкі груди.

Мені в останній посилці батько прислав ясно-кофейного кольору сатинову косоворотку з голубими квіточками, вишитими на комірі, і смугасті штани. Я теж вирішив сьогодні обновити батьків подарунок.

Сашко Бобир, який давно заощаджував гроші і за два місяці не з’їв ні одної булочки, нарешті розкошелився: в магазині Текстильторгу купив собі сіренький костюмчик трійку з шевйоту «ялинка». Побачивши його вперше в цьому костюмі, Микита сказав:

— Знаєш, Сашко, чого тобі тепер бракує? По-перше, золотого ланцюжка для солідності, а потім галстука. На золотий ланцюжок у тебе, звичайно, грошей не вистачить, а от галстук, я думаю, ти і даром не візьмеш, бо знаєш, що таке справжня культура і що таке дрібнобуржуазне міщанство, і не захочеш, щоб тебе на черговому вечорі самокритики критикували. Адже так, Сашунько, дорогий ти наш товаришу Бобир?..

У перекупки біля мосту ми купили «кокошків» — смаженої, що аж розтріскалась на гарячій сковороді, кукурудзи — і йшли веселі посередині бруківки. Відганяючи від себе невеселі думки, я теж усміхався, наперед уявляючи, як то наш дружок полізе в холодну воду.

Ми дійшли вже до міської ратуші. Під нею сяяла нова, яскраво освітлена зсередини вітрина першого в місті зразкового комсомольського кафе. Це кафе відкрили зовсім недавно комсомольці осередку «Нархарч» у приміщенні колишньої баренбоймівської пивної. Фінвідділ притиснув приватника високим податком, непман не витримав і здався, і все його приміщення, з усіма службами далеко під ратушею, передали в руки молоді. Комсомольці міської електростанції обновили тут проводку, осередки комунальників пофарбували стіни і полагодили підлогу, столяри з нашого фабзавучу на комсомольському суботнику, під керівництвом Кушніра, зробили для нового кафе чудові столики; навіть ми, ливарники, у себе в цеху відлили для нього нову плиту з конфорками.

Перше комсомольське кафе було гордістю кожного комсомольця нашого міста, і не лише тому, що в ньому була частка і нашої праці: ми бачили і розуміли, що саме так треба наступати на приватника і вигонити його назавжди з радянської торгової системи.

Зараз, крізь нові шибки, ми з приємністю побачили, як ходять між нашими фабзавучними столиками молоденькі офіціантки в білих фартушках, розносячи відвідувачам запашний китайський чай у гранованих склянках, кофе із збитими вершками і зельтерську воду із сиропом «Свіже сіно» в синіх сифонах з олов’яними краниками. Чистота і порядок, а головне — свідомість того, що тут тебе ніхто по обдурить, приваблювали в кафе багато публіки. Майже всі місця за столиками були зайняті.

Коли ми затрималися біля кафе, звідти, пропускаючи дружину і відкриваючи перед нею двері, вийшов Вукович. Я зняв кепку і вклонився.

Вукович усміхнувся до мене і дуже гарно козирнув: по-справжньому, неабияк, а доторкнувшись до лакованого козирка прикордонного кашкета кінчиками пальців випростаної руки.

— Хто це, га, Василю? — запитав з цікавістю Сашко Бобир.

— Це… товариш Вукович, — сказав я недбало.

— Це і є Вукович? Отой самий Вукович? — дивлячися вслід прикордонникові, розтягуючи слова, спитав Бобир, явно заздрячи моєму знайомству. — Ти диви… Я й не знав. — І додав — Він з тобою поздоровався…

— А що ж такого? Він мій хороший знайомий.

— Та хіба, Сашко, ти його не бачив отоді, як ми в ЧОПі чергували? — спитав Маремуха.

— Не… бачив, — промимрив Бобир, ніяковіючи.

І я згадав раптом, як Сашко вдавав із себе хворого в той час, коли Вукович і Полевой ходили по двору штабу, шукаючи, куди ж міг зникнути невідомий диверсант. Усі хлопці виглядали тоді з караульного приміщення і бачили Вуковича; один лише Бобир лежав на тапчані і цокотів зубами, зображаючи лихоманку…

— Знаєте, хлопці, а може, ми завтра раненько підемо на річку? — сказав раптом Бобир. — Адже зранку вода ще холодніша…

— Ну, знаєш! — накинувся на Бобиря Маремуха. — Значить, парі програв! Веди угощай зельтерською водою. Але гляди — по дві порції сиропу!

— Ей, хлопці! — почули ми поблизу знайомі голоси.

Перескочивши через огорожу палісадника, до нас бігли Фурман і Гузарчик.

— Оце ви так заліки готуєте! — сказав іронічно Маремуха.

— Які там заліки! — вигукнув задиханий Гузарчик. — Скажи краще, де зараз можна карту України знайти?

— От, диваки! Та у нас же у фабзавучі є карта. В отій шафі, що в канцелярії, — сказав Маремуха.

— А навіщо вам карта? — спитав Бобир.

— Я знаю, що в шафі, — не відповідаючи, пробубонів Гузарчик, озираючись. — Але ж ключ від тієї шафи у діловода, а його до понеділка не буде.

— А навіщо карта, скажи? — спитав я. — Ви ж техмеханіку складаєте.

— Що значить «навіщо»? Смішне запитання! Ти хіба не знаєш? — І раптом, ляскаючи себе по лобі, Моня скрикнув — Невігласи, ви нічого не знаєте! їдемо!!!.

— Як «їдемо»? — кинувся Бобир.

— Їдемо, їдемо, їдемо!!! Ура! Віват!!! — загорлав Монька і став вибивати чечітку.

— Та скажіть толком, ви, чорти! — крикнув я Гузарчику.

— Ми сидимо, розумієш, вчимо техмеханіку — і раптом бачимо: листоноша. І в руках у нього лист. Товстий такий, з печатями сургучними. «Де, — питає, — ваш директор? Лист цінний у мене для нього». Повели ми, розумієш, листоношу до Полевого в кімнату. Той розписався, а ми не виходимо. Чекаємо. Наче передчували! Я зразу й кажу: «Давайте ми, товаришу директор, швидше печаті обірвемо». Обірвали. Розкрили листа, а там — путівки! — 1 Фурман, випаливши скоромовкою цю новину, навіть закашлявся від хвилювання.

— Через годину екстрені збори в школі! — додав Монька. — Наказано всіх з міста скликати!

— Куди путівки? — метушливо спитав Бобир.

— На заводи всієї України. Нам! Розумієш? Від ВРНГ! — Фурман вийняв з кишені довгастий аркушик паперу. — Я все списав. Читай, Гузарчик!

— «Одеса — два місця…» — співучим голосом прочитав Моня з такою гордістю, наче це він сам і виписував путівки і видавав їх хлопцям.

— Я поїду в Одесу, факт! — запалився Бобир.

— Еге ж! Тільки тебе там і ждуть! — насмішкувато сказав Фурман. — Там з таких веснянкуватих мило варять.

— Ну, ти… не задавайся! — ображено заперечив Бобир.

— Та не заважай, Сашко! — попрохав Маремуха. — Нехай людина читає. Давай, Монус!

— «… Дружківка, Торецький завод — три місця, Єнакієво — чотири місця, Гришино — два місця…» Фурман, ти не знаєш, де Гришино? Ти там під вагонами не ночував випадково?

— Найменшого уявлення не маю! — басом солідно відповів Фурман.

— «… Макіївка — п’ять місць, Алчевськ — чотири місця, Луганськ — одно місце…» Ти дивись, Луганськ, здається, велике місто, а чому туди тільки один поїде? Дивно!..

— Читай, читай! — штовхнув Гузарчика Маремуха.

— Читаю… «Краматорськ — два, Запоріжжя — чотири, Маріуполь — п’ять…» Це десь на морі, здається.

— На морі, — буркнув наш всезнайко Фурман, — тільки мілке дно дуже: ідеш, ідеш, і все по коліна.

— «… Слов’янськ — два місця, Київ — п’ять місць…» Навіть у Київ, дивись! Чудове місто! «… Великий Токмак — чотири…»

— Ні, це не діло — отак читати! — спинив Моньку Петро, — Як сліпі… Іди знай, що таке Великий Токмак, де він! Вибереш, а потім…

— А ніхто тобі вибирати самому не дасть… — сказав Фурман.

— Все одно… Я хочу знати заздалегідь, куди мені припаде, — кинув Петро. — Давайте пошукаємо карту. Може, в комсомольському клубі є? Ходімо, хлопці, в клуб! Ще до зборів встигнемо.

І ми, п’ятеро, задихаючись від швидкої ходи, попрямували до клубу. Ми йшли, розмахуючи руками, повз каштани, які відцвітали, мимо тінявого, густого парку, звідки чулися м’які звуки гітари і хтось співав:

Ми йдемо на зміну старим,

Вже потомленим борцям.

Світовим горіть пожаром,

Пролетарськії серця!..

Приємно йти в такт оцій пісні, знаючи, що всі побоювання уже позаду!

Хлопці перемовлялись, жартували, тільки я один ішов мовчки, але мені було радісніше за всіх: я йшов мимо тінявого парку і пригадував Харків, весняний ранок у заваленому талим снігом університетському скверику, ясне сонце, яке вдарило мені в очі, і так само, як тоді, весело билося моє серце.

— Людина, яка не ставить перед собою ніякої мети в житті, — пропаща людина, — так почав свою промову Полевой на екстрених зборах учнів у приміщенні нашої слюсарні. — Така людина, — говорив далі Нестор Варнайович, — звичайний пожиратель хліба. А ви, хлопці, — резерв робітничого класу, єдиної сили, яка здатна перебудувати світ по-новому. Отже, кожний з вас, якщо він тільки хоче бути справжньою людиною, повинен ставити перед собою все нові й нові цілі. «Чому я не можу, коли я можу?» — так говоріть собі завжди, натрапивши на труднощі! Виховуйте в собі почуття люті до невдач. А вони, звичайно, будуть на вашому шляху. Ви бачили їх уже тут. Ми були на волосинці від закриття. Вороги українського народу — націоналісти, найманці світової буржуазії хотіли нашкодити нам і тут. І що ж? Знайшли правду в Харкові, в Центральному Комітеті партії. Знайшли! І ось вам наслідки. — З цими словами Полевой узяв зі столу пачку путівок. — Це мандати у ваше майбутнє життя. Але вони можуть виявитися звичайними клаптиками паперу, якщо ви коли-небудь заспокоїтесь, скажете собі: «Годі, я всього досягнув, тепер можна на бокову!» Не збочуйте, повторюю, коли на вашому шляху зустрінуться невдачі. Не пасуйте. Зуби стисни — і знову вперед!.. Ви — перетворювачі світу, зрозумійте це! Кому, як не вам, радянській молоді, належить майбутнє! Ви, мої хлопчики, — перші сходи революції. Великий Ленін особисто дбав про вашу долю. Гордіться цим! Своє дитинство ви провели ще в старому світі. Багато хто з вас пам’ятає ще городового, який стояв на розі Поштовки як символ старого минулого. Це минуле ще буде хапати вас за ноги. Відкидайте від себе стару гнилизну. Перед вами — велике майбутнє, з вами в ногу іде молодість країни. Радійте з цього!

Я дуже хотів би, друзі, зустрітися з вами через десяток років, коли з молодих робітників ви станете майстрами, інженерами, командирами виробництва, а найголовніше — комуністами.

Готуйте себе до вступу в партію з перших же хвилин роботи на нових заводах. У хвилини труднощів і радощів об’єднуйтесь навколо партії. Ще будучи безпартійними, виховуйте в собі кращі якості більшовиків…

Ви читали вчора промову Михайла Івановича Калініна, з якою він звертався до випускників Свердловського університету.

Там, у цій промові, є чудова фраза: «Найцінніше у партійного працівника, щоб він зумів святково працювати і в звичайній, буденній обстановці, щоб він зумів день у день переборювати перешкоду за перешкодою, щоб ті перешкоди, які практичне життя ставить перед ним щодня, щогодини, щоб ці перешкоди не гасили його піднесення, щоб ці буденні болотяні перешкоди розвивали, зміцнювали його напруження, щоб у цій повсякденній роботі він бачив кінцеві цілі і ніколи не випускав з уваги ці кінцеві цілі, за які бореться комунізм».

І, повторюючи зараз оці слова, я з свого боку раджу вам, хлопці, працювати по-святковому, не боячись перешкод, увесь час бачачи ясне майбутнє комунізму.

Там, де ви будете працювати, завжди виробляйте в собі велике бажання знати те, чого ви ще не знаєте. Не зупиняйтесь! Ніколи не зупиняйтесь! Бійтеся двох слів: «утома» і «заспокоєння».

Після вас прийдуть інші. Їм буде тут значно легше, але вони будуть заздрити вам, бо ніхто з них не побачить того, що доведеться пережити і побачити саме вам… Скоро, дуже скоро ви покинете цю школу. Ми випишемо вам літери, і поїдете ви на великі заводи. Там чекає на вас велика праця, Любіть працю, чесно ставтеся до своїх обов’язків… Щасливої дороги!..

Слухаючи цю схвильовану, незвичайну для нас промову Полевого, ми розуміли, що йому дуже шкода відпускати нас. Він говорив усе це, плутаючись і збиваючись, мовби міркуючи вголос, і голос його іноді тремтів, але. видно було, що слова його йдуть від душі. І найбільше мені запам’яталися слова: «Ви — перші сходи революції!» Було в цих словах щось неповторно прекрасне… Я неначе побачив широке — куди око сягає — зелене поле пшениці, засіяне ранньої весни руками великої людини. Уже пронеслися над ним перші весняні грози, вже колоситься пшениця на струнких соковитих стеблинках, і тягнуться колоски все вище і вище, до гарячого сонця в осяйному блакитному небі.

Збори закінчилися швидко.

Полевой порадував нас звісткою про одержання путівок.

Залишалась остання загадка: хто ж куди поїде?

Схвильовані цією думкою, ми знову пішли бродити по рідному місту, востаннє торкаючись підошвами його бруківок і вже чуючи паровозний гудок поїзда, якому судилося довезти нас звідси…

У новому місті

Ми вийшли на вокзальний майдан, і в ту ж хвилину сильний порив вітру зірвав солом’яний кашкет з голови візника, який чекав із своєю лінійкою пасажирів біля вокзалу. Наче легенький сосновий обручик, кашкет, підстрибуючи, покотився через майдан.

Загорілий, кремезний візник миттю зіскочив з передка І кинувся навздогін.

— Тю! Тю! Держи, Володько! На Кобазову гору занесе! — кричали, сміючись, інші візники.

Гнаний вітром, кашкет котився зигзагами, і, уже наздоганяючи його, Володька став присідати, широко розставляючи ноги — так, наче курку ловив.

Незважаючи на те, що був кінець травня, тут було на подив похмуро і прохолодно. Вологий морський вітер здіймав брижі в калюжах, що блищали на майдані. Низенькі, з побіленими стовбурами акації гнулися од вітру, а по небу низько-низько, мало не чіпляючись за вокзальний дах, пливли хмари — похмурі, чорні, набухлі дощем.

Пригадалося дуже виразно в ці хвилини першого знайомства з новим містом залишене нами десь далеко позаду, на краю країни, наше рідне прикордонне містечко: смолисте, поросле зеленню, залите сонцем, овіюване карпатськими вітрами. Пригадались останні збори, станційний перон, мітинг на станції і напутні слова нашого комсомольського секретаря Микити Коломійця: «Перед вами розгортається широка далина світлого майбутнього. Будьте і надалі, на цих нових шляхах життя, вірними помічниками партії!»

Слова Микити обірвав голосистий паровозний гудок. Усі фабзавучники висунулися з вікон вагонів і, протискуючись між іншими пасажирами, заспівали улюблену пісню:

Коли ми вийдем на кордон,

Нехай тремтять пани:

Ми — ЧОП!

Всесвітній Жовтень

Прийде, прийде!..

Яке прозоре було весняне небо в ті хвилини, коли пропливли перед нами знайомі будівлі вокзалу, як сонячно все було навколо!.. І от тобі — нас зразу кинуло в глибоку осінь. І це ще південь називається!

… Обтрушуючи з денця кашкета крапельки води і підбігши до нас, візник Володька крикнув:

— Ну що, молодці, поїхали? Карета графа Бенгальського до ваших послуг! — Він ударив долонею по лакованих поручнях лінійки.

Домовленості щодо візника в поїзді не було. Ми переглядалися.

Наш скарбник Маремуха, збентежено сопучи, тримав руку в тій кишені штанів, де в нього зберігалися громадські гроші. Бобир готовий був їхати не роздумуючи і з приємністю поглядав на лінійку. Таких лінійок у нашому місті не було — лише, старомодні фаетони.

— Тиктор стояв осторонь, біля стіни, тримаючи в руці важку скриньку. Примруживши очі, він розглядав майдан, що лежав перед ним, удаючи, що пропозиція візника його не стосується.

Маремуха несміливо запитав мене:

— То що ж, Василю, поїдемо?

— А може, пішки пройдемося? — сказав я.

— Куди пішки? — обурився Бобир. — Далеко!

— Давай поїдемо, — погодився я. — Але цікаво, скільки він візьме. Спитай-но, Маремуха.

— Яка такса? — запитав Петро.

— Божеська! — буркнув візник і, вибігаючи на ганок, взяв у Петра його корзину з чайником із білої жерсті. — Сідайте, сідайте, голубчики! Не скривджу! Це все ваше хазяйство? — І він показав на решту речей.

— Ні, чекайте, ми так не поїдемо! — зупинив я візника. — Скажіть, скільки, а потім сядемо. — І одразу ж подумав: «Знаємо ми ці штучки! Тепер ласкавий, обіцяє не скривдити, а там заправить — держись!»

— Вас четверо? — запитав, оглядаючись, візник. — Куди їхати: до курорту чи на Кобазову гору?

— До центру, — сказав я твердо. — От, за чотирьох скільки?

— Мене не враховуйте, я не поїду! — крикнув Тиктор.

— Чому? — спитав Маремуха.

— Візник — буржуйська розкіш. Спершу треба житло відшукати, а потім на візникові кататися, — відрубав Тиктор. І, помахуючи скринькою, він повільно зійшов по східцях на майдан.

— Зачекай, Яшко, так давай… — хотів було спинити Тиктора Маремуха, але я цикнув:

— Нехай іде… Починаються старі фокуси!

— Бідовий хлопець, — ображено сказав візник, похитуючи головою. — «Буржуйська розкіш» — ти диви! Та я буржуїв за мільйони не повезу. Я сам партизанську картку маю…

— Ну, так скільки до центру? — перебив я.

— Що ж, по полтинику з брата.

— Багато, — сказав я. — Поторгуйся, Петре!

— А скільки дасте? — злякався візник.

Петько бухнув:

— По двадцять копійок!

— Ну, гаразд, — згодився візник. — Поїдемо ради почину!

Першою він поклав на лінійку Петькову корзину з чайником і хотів було класти мій фанерний чемодан, але я запропонував хлопцям:

— А куди ж ми поїдемо з речами? Давайте краще залишимо речі на схов. І руки вільні в нас будуть.

— А не покрадуть? — спитав Маремуха.

— Дивак, хто ж покраде? Адже схов державний! — заспокоїв я нашого Скарбника.

Одну спільну квитанцію на речі ми вручили йому ж, і Петро, настраханий розповіддю про те, як мене обікрали в Харкові, з побоюванням, скоса позираючи на смуглявого візника, сховав цей дорогоцінний папірець у кишеню толстовки.

Ми посідали. Лінійка весело заторохтіла по бруку.

Обабіч бруківки тяглися викладені камінням канавки, залиті жовтою водою. Низенькі білі будиночки, криті то червоною, то сірою черепицею, стояли в глибині чистеньких двориків, посипаних піском і маленькими черепашками.

Де-не-де крізь жердини парканів видно було виноградники, молоді вишні, черешні, абрикоси; спалахували засаджені вогневою красолею і півоніями клумби.

Ми жадібно розглядали першу вулицю міста, в якому мали жити і працювати.

На одному з будинків на розі я прочитав табличку: «Проспект тринадцяти комунарів», і напис знову нагадав мені наше прикордонне місто, ЧОП і дороге слово «комунар».

— Давно дощить? — спитав у візника Петро.

— Як шторм почався. Вважай — третій день, — притримуючи гнідого, сказав Володя. — А вчора град випав. Здоровенний. Не град — картеч! Виноград молодий побило.

— А раніше жарко було?

— Африка! — відповів візник. — Я півдня з моря не вилазив — така спека стояла. Бачиш, загорів як.

Веселіше стало після цих слів візника. Значить, вітер і калюжі на вулицях — справа минуща, тимчасова, і в разі чого, якщо ми не знайдемо скоро житла, і на лавці бульварній переспати не страшно.

На тротуарі перед нами замаячіла знайома спина Тиктора. Він ішов у напрямі до міста широкими, розмашистими кроками, тримаючи на плечі зелену скриньку.

Ідучи уперто сам, він підкреслював, що ми для нього не компанія. І хоч ми розуміли це, кожному з нас стало соромна: «Ось наш же фабзавучник, земляк, іде з речами пішки, а ми, справді, наче буржуї якісь, трясемося на шикарній лінійці!» Найсовісніший і найлагідніший з нас, Маремуха, не стерпів і шепнув:

— Давайте гукнемо його, га, хлопці?

— Та гукнути можна, — сказав я, — але ж він ще більше задаватися буде. Хіба забув, як усю дорогу він кирпу гнув? Хоче, щоб до нього підлещувались, щоб його просили. Дзуськи!

— Василь має рацію, — згодився Бобир. — Яшко відомий… Іидуаліст. Нехай сам попроситься, якщо втомився.

Але Яшко і не подумав зупиняти лінійку. Він ішов, високо підвівши голову. Вітер розвівав його пишний білявий чуб, що хвацько вибився з-під сірої кепки. Злі очі його були примружені. Тиктор удавав, що зовсім і не помічає нас.

— «Буржуйська розкіш!» Тьху! — сплюнув Володька. — От кощій невмирущий, думає, я розбагатію на його двадцять копійок! Неси, скупердяга, свою скриньку… Ви що, з ним з одного краю, хлопці?

— Та так, рядом… — відповів я ухильно, не бажаючи розкривати перед сторонніми наші особисті взаємини.

— Мабуть, у будинок відпочинку приїхали? — запитав і візник, поганяючи коня.

— Чого це раптом? — здивувався Бобир.

— Дикі, еге ж?

— Які «дикі»? — не зрозумів я візника.

— Кажу — курортники дикі? Наймете собі приватно кімнатки та й будете загоряти на сонечку місяць-другий, ніжки догори.

Мене збентежили здогади візника, і я сказав суворо:

— Ми на роботу сюди приїхали. Закінчили в своєму місті фабзавуч і одержали призначення на завод імені червоного лейтенанта Шмідта. Є такий у вас?

— Іще б пак! Джона Кейворта колишній! Але ж туди давненько набору не було! Свої навідуються до контори день у день…

Ми перезирнулись.

— Мабуть, з маленькими розрядами, через те? — затремтілим голосом сказав Маремуха.

— Всякі. І з маленькими і з великими. Але якщо у вас призначення, то, може…

— Та ще які! — похвалився Бобир. — З Харкова, від ВРНГ України. Сам Фелікс Едмундович Дзержинський з Москви розпорядження давав. А в тих путівках сказано: «Прийняти без усяких». Покажи, Петрусю, мою путівку.

— От іще! — огризнувся Маремуха. — Буду я тобі на такому вітрі документи розгортати!

«Смішний Бобир, справді! — подумав я. — І товариша Дзержинського для більшої ваги назвав. Уперше побачив людину і вже розпалився: хоче йому такі важливі документи пред’являти».

Лінійка, підстрибуючи, котилася по довгому Проспекту тринадцяти комунарів. Володька коли-не-коли ліниво поляскував гнідого коня віжкою по шовковистому крупу.

На вулиці було зовсім порожньо. Зрідка зустрічались випадкові перехожі. Місто здавалося дуже тихим. Відчувалося, що кожна зайва людина тут на видноті.

«Якщо не всі місцеві жителі можуть знайти роботу, то що ж станеться з нами? Адже ми приїжджі, та й спеціалісти не дуже досвідчені. І рідні наші залишилися далеко, і Полевой, і Коломієць, і Панченко… Нікому допомогти нам буде в разі чого!» — міркував я, і щодалі неспокійніше робилося від таких думок.

— А жити ви де націлились, хлопці? — запитав візник.

— Та не знаємо ще… — сказав спроквола Бобир.

— А ви сюди на практику чи назовсім? — з явною цікавістю запитав візник.

— Якщо приймуть, то надовго, — пояснив я.

— Так слухайте, молодці! — заявив візник урочисто. — Я маю для вас квартиру. Казка! Чарівні мрії! Міський парк по сусідству, ціле літо музика грає. А як на дах вилізти, можна кіно безплатно дивитися кожного четверга. У моєї тітоньки. Слово честі! Та й море — поряд.

— Нам квартира не потрібна. Нам би тільки кімнату одну, — сказав я недовірливо.

— А чому ти, Василю, не хочеш квартиру? — спитав Сашко. — Коли дві маленькі кімнатки, то…

— Еге ж! А може, тобі ще туди рояль притягти і вітальню окрему, як у графа Потоцького? — накинувся Петро на Бобиря. — Хочеш квартиру — підшукай її сам, а ми з Василем і в одній кімнаті оселимося. Правда, Василю?

— Авжеж! — буркнув я, розуміючи, що нам хоч би на одну кімнату грошей наскребти, а не те, що на дві.

— От у тітоньки моєї і буде для вас кімната, — охоче згодився Володя. — Тітонька у мене дуже симпатична. Одна в усьому будинку живе. Сина її махновці зарубали, а вона…

— А тітонька прийме нас?

— А чого ж? Порекомендую — значить, все. Краще будете жити, аніж непмани якісь там. Приїдуть сюди, на море, жир спускати, та ще хрюкають: «Другий поверх, високувато, серце болить!» Клопоту з ними не обберешся. А ви будете тітці моїй саме якраз.

— У вашої тітоньки, виходить, власний двоповерховий будинок? — запитав я.

— Еге! Двоповерховий, — наче й не було нічого, признався Володька. — Тільки меблів нема — це погано. Але вам що? Ви люди молоді. Купите собі на перший час тропічні меблі — різні там ящики з-під апельсинів. Це недалеко… Н-но, Султан! — Із цими словами візник повернув ліворуч.

Лінійка з’їхала з бруківки і м’яко покотилась по курній вузенькій вулиці.

Тільки цього ще бракувало: у приватної домовласниці жити! В її власному двоповерховому будинку!

З кожною хвилиною я все більше хмурився. І чого ми зв’язалися з цим веселим, надміру балакучим візником!

Але коли лінійка раптом зупинилася на тихій приморській вулиці, залитій калюжами недавнього дощу, і ми, розминаючи ноги, нерішуче сплигнули на вологу піщану землю і коли Володька познайомив нас з своєю тітонькою — худою бабусею в довгій спідниці, з’ясувалося, що в неї. зовсім пролетарський вигляд.

Тітоньку звали Агнія Трохимівна. Сива, запнута простою, в чорну горошинку, бумазейною хусткою, вона вийшла до нас на вулицю з блискучим заступом у руках — цим заступом «буржуйка» сама перекопувала на городі грядки.

— Оце, тьотю, квартирантів тобі привіз. Прошу любити і шанувати, — сказав весело Володька, ляскаючи довгим батогом.

Страхи зникли

«Двоповерховим власним будинком», виявилося, була насправді маленька, крита жовтою черепицею хатка, що стояла в глибині засадженого квітами дворика. Далі, за хаткою, видно було дерева міського саду і голубу раковину для оркестру.

Напівтемна кухонька та побілена вапном чистенька спальня з дверима, що виходили просто в сіни, — оце, власне кажучи, і був увесь перший поверх шикарного «особняка».

Просто з сіней, заставлених корзинами, дубовими діжками і кухонним начинням, були нагору досить рипучі і круті східці без усяких поручнів. Здавалося, вони ведуть на горище.

Коли ми лізли по цих східцях услід за хазяйкою, думалося, що ось-ось дві косі балки, що підтримували східці, обваляться і ми, всі п’ятеро, покотимося. вниз, на всякий мотлох.

Горішня — і єдина — кімнатка другого поверху нам одразу сподобалася. Давненько, як видно, її переробили із звичайнісінького горища: стеля була коса, і віконна рама виходила просто на дах.

Володька поставив у куток батіг, ловко, по-хазяйському, відкрив засувки і з тріском відчинив маленьке закурене віконце.

— Осюди вилазьте — і екран видно, як з першого ряду, навіть іще краще. На минулому тижні я тут «Лісового звіра» дивився. Ніякої тисняви, безплатно все, і вітерець продуває! Де ще таку вигоду матимете? — сказав Володя.

І справді, з вікна добре видно було біле полотнище кіноекрана в міському саду. Я висунувся у віконечко далі, побачив під собою увесь схил даху, сусідній сад за парканом і ще далі, за лінією залізниці, — море.

Візник не збрехав: найсправжнісіньке, від шторму досить-таки брудне біля берегів, Азовське море вирувало за яку-небудь сотню кроків від хатки Агнії Трохимівни. Мені було добре видно з віконечка білі баранці хвиль. На них погойдувався в бухті рибальський баркас з голою і високою щоглою.

Бабуся-хазяйка з побоюванням стежила за тим, як ми розглядали її кімнатку. Відчувалося, що вона найме її охоче, і тому Сашко Бобир поводився, як справжній квартирант. Де він тільки цього навчився — не знаю.

Сашко походжав поважно по розсохлій підлозі, совав свій кирпатий ніс у кожну щілину, відчинив невідомо навіщо дверцята димоходу від низенької грубки. Побачивши на одвірку накопчений восковою свічкою у великодню ніч хрест, Бобир суворо провів по ньому пальцем і під кінець глянув униз: звідси, згори, круті східці здавались іще небезпечнішими.

— А чому поручнів нема? — запитав Сашко суворо. — Тут уночі, коли темно, спросоння в’язи собі можна звернути.

— У мене внизу лампадка цілу ніч горить, — послужливо сказала бабуся.

— Що?.. Лампадка? Від лампадки пожежі бувають! — поважно сказав Бобир.

— Що ти, що ти, голубе, боронь боже! — занепокоїлася бабуся.

— А топити зимою чим? — не вгавав Бобир. І він важко поляскав пічний лежак.

— Ну, якщо ви на заводі будете працювати, — сказала хазяйка, — паливо у вас буде. Заводським вугілля щозими видають. Володя вам привезе, складете. в отому сарайчику, де коза, от і все.

«А як не будемо на заводі працювати? — подумав я. — А раптом нас не приймуть і треба буде від’їздити зовсім із цього міста?»

— Мені, товариші, цей мезонін, безумовно, подобається! — сказав Сашко дуже солідно, так, наче його думка була вирішальною. — Погано, звичайно, що пустувато тут.

— Та я ж вам сказав, молодці, — встряв поспішно у розмову візник. — Купіть собі на перший час тропічні меблі, а там далі, на зиму, якщо грошенята заведуться, і всяку розкіш можна буде привезти.

— Ну, а спати на чому? — заперечив Бобир. — На ящиках з-під апельсинів багато не поспиш!

— «Дачки» купите, розкладушки. Але вони дорожче обійдуться! — сказав не так упевнено Володя.

— А просто на підлозі хіба не можна? — спохватився Маремуха. — Я дуже люблю влітку спати на підлозі. Це корисно. У вас, бабусю, соломи нема?

— Сіна можу дати. Я для кози минулого року купила, так із зими ще трохи лишилось.

— Від сіна блохи заведуться, — сказав, кривлячись, Бобир. — У сіні і в тирсі блохи самі по собі, довільно народжуються. На сіні нехай Денікін спить, а ми собі краще «дачки» купимо. Але ось…

— Стривай, Сашко, — спинив я Бобиря. — Годі тобі голову морочити! — І, звертаючись до хазяйки, спитав — Коли ви згодні, ми оселимось у вас. Але як вам: завдаток тепер чи потім?

— Та я й не знаю… — Бабуся зам’ялась. — Ось, може, Володя скаже.

— Слухайте мене, хлопці! — сказав Володя, стукнувши пужалном у дерев’яну підлогу. — Ми ж свої люди, правда? Ніхто вас тут обдурювати не збирається. Познайомив я вас з тіткою — тримайтеся тепер за неї міцно. Вона вам як мати буде: чи випрати, чи зварити. Турбот у вас ніяких, руки вільні, а тітоньці теж перепаде від вас на шматок хліба. Адже правда? А про ціну домовитесь потім. Слухайте мене, я людина бувала. Біжіть-но швиденько на завод, покажіть там путівки ваші від товариша Дзержинського і мерщій влаштовуйтесь. А то зараз для вас наче затемнення. Хіба ви знаєте, який розряд вам дадуть? Скільки заробляти будете? Не знаєте! Вірно кажу? А коли на заводі побуваєте, враз видніше стане, та й тітонька тут тим часом мозком поворушить та й прикине, як би це більше з вас заправити, щоб і собі не обидно було, та й небожеві Володі на могорич дісталося. Ну, рушили, чи що, на грішну землю?..

Звичайно, треба було дорожити кожною хвилиною в цей перший день нашого приїзду в незнайоме ще місто. Слід було послухати Володиної поради і негайно мчати на завод. Але нам дуже хотілося глянути зблизька на справжнє море. Ніколи ми його не бачили, хіба що на малюнках.

Найбільша річка, яку нам довелося бачити в себе на батьківщині, був Дністер, та й то, щоб добратися до нього з міста, треба було йти путівцями добрих верст п’ятнадцять. І купатися в тому Дністрі можна було тільки біля берега — інакше міг пальнути в тебе, якщо запливеш на середину річки, румунський жандарм.

Вийшовши з двору, ми звернули в провулок, який вів до моря, перейшли портові залізничні колії і спинилися біля кам’яного парапету набережної.

Не бачене нами раніш море з люттю кидалося на берег. Хвилі кипіли піною, билися з гуркотом у кам’яні груди парапету і, знесилені, відкочувалися назад, несучи з собою дрібненьку гальку, гнилі водорості, черепашки, поступаючись місцем перед новими хвилями, що бігли на берег. Усе море ходило улоговинами і горбами, неспокійне і зле.

Холодні бризки долітали до нас. Бобир, невдоволено поморщившись, потер долонею веснянкувате обличчя і відступив на крок назад.

Признатись, не таким я уявляв собі раніше море! Думалось: вийдеш на берег — і далеко-далеко, до самого обрію, буде розстилатися перед тобою широка і тиха рівнина голубуватої чистої води.

Колись я подарував Галі Кушнір свою фотокарточку з написом: «Мою любов, широку, як море, вмістить не можуть береги життя».

Ці слова я почув у театрі під час вистави драми про сімох в’язнів, повішених царськими поліцейськими. Я запам’ятав ці слова і частенько повторював. Пригадую, Галя ще спитала мене:

— Ти це сам склав, га, Василю?

Просто збрехати, сказати «я» — було незручно. Авторитет втрачати також не хотілося, довелось відповісти ухильно:

— А що, хіба погано?

Тепер, дивлячись на море, я згадав ті недавні дні, коли ми ще були хлопчиськами, згадав Галю — мою подружку, і вірші про любов, «широку, як море», мимоволі перенесли мене в далеке наше місто.

Я засмутився від того, що тут, у новому місті, море було зовсім не таке вже широке. Ліворуч його огинала вузька піщана коса. Вона була схожа на довгий ріг, трохи загнутий до південного заходу. На самому краю коси, просто перед нами, чорніли якісь будівлі, і осторонь них, на відшибі, видно було конусоподібний стовпчик, він підіймався досить високо над водою. Згодом ми взнали: це був маяк.

Вхід у порт праворуч від нас прикривав сірий кам’яний хвилеріз. Він наче продовжував лінію портового молу і здавався звідси дуже низьким. Лише коли-не-коли над гранітними брилами хвилеріза спалахували білі баранці: це хвилі із відкритого моря, значно грізніші, аніж ті, що підкочувались до берега, намагалися переплигнути через хвилеріз.

Нас обдавало вологим морським вітром і дрібними бризками солоної води; оглушені шумом хвиль, що бігли на берег, ми не почули, як до нас підійшла дівчина.

Ми побачили її лише тоді, коли вона скочила з розгону на парапет. Поли її синього з великими білими квітами халатика притиснуло вітром до ніг, взутих у рожеві гумові туфельки.

Ми всі троє втупились очима в незнайому дівчину.

Не звертаючи на нас уваги, вона стояла на бетонному парапеті, струнка і гнучка, і жадібно вдихала в себе штормове повітря. Постоявши так якийсь час, вона обернулась і, уважно оглянувши нас трьох, голосно спитала:

— Ви тут іще побудете, молоді люди?

— Трохи побудемо, — зніяковіло обізвався Бобир.

— Тоді постережіть, будь ласка, мої речі! — сказала дівчина і, не чекаючи нашої згоди, швидко вийняла з густого волосся роговий гребінець із блискучими камінцями, сунула його в кишеньку халатика, провела рукою по волоссю і кинула халатик на кам’яний бар’єр, якраз перед Сашком.

Лишившися у шерстяному купальнику, дівчина поставила ногу на драбинку і стала спускатися вниз. Ми думали, дівчина пірне кілька разів біля берега, тримаючись за пеньки старих паль, а потім, тремтячи з холоду, вилізе наверх. Адже саме так купалося багато жінок у нас, у Смотричі. Але ця, як справжня морячка, сильно» відштовхнувши ногами іржаву драбину, пірнула під гребінь хвилі, яка котилась на берег. Не минуло й хвилини, як ми побачили незнайомку далеко в морі. Жовтий її костюм то показувався на рівні білих баранців, то знову зникав. Дівчина не відверталась од набігаючих хвиль, а, навпаки, заривалась у них головою. Величезні стіни води виростали раптово перед нею, але вона упевнено пірнала під них, щоб, діставши малесенький перепочинок, знову зустрінути удар розбурханого моря. Лише коли-не-коли, повертаючись до нас обличчям, незнайомка висувала з води загорілу руку і ліниво відкидала назад волосся. Мокре, густе, воно весь час падало їй на очі.

— Ти диви, принцеса цирку! — сказав захоплено Бобир. — Як пірнає!.. Ти б зміг так, га, Маремухо? — І Сашко, не зводячи очей з моря, сів поряд з халатиком дівчини на парапет.

— Треба спробувати спершу, що за вода, — ухильно відповів Петро. — Коли справжня, солона, то чого ж! У солоній воді, кажуть, легко плавати: вона сама людину тримає.

__ Тримає-то тримає, але хвилі які! Хіба не бачиш? — сказав я. — Такою хвилею як торохне, вмить забудеш усе на світі… Як вона вилізе тільки?

— Погано їй буде до берега пробиватися, — згодився Бобир.

— Де ж вона, хлопці? — закричав раптом Маремуха. — Я її не бачу.

Дівчини справді ніде в морі не було видно.

— А може, вона вже на хвилерізі? — невпевнено, спроквола озвався Сашко.

— Туди не так-то скоро допливеш! — сказав я і зразу ж полегшено крикнув:-Та он вона, диваки!

Чіпляючись за якірний ланцюг, незнайомка лізла на баркас, що похитувався на хвилях. Сплеск хвилі підкинув її догори, і вона ривком вискочила на палубу. Схопившись одною рукою за щоглу, другою вона поправила волосся і потім, як то звичайно роблять візники на морозі, поляскала себе руками по тілу, наче обіймаючи себе. Добре їй, видно, було відпочивати там! А мені вже починало не подобатися її купання. Сказала, щоб «трохи» постерегли її речі, а сама, гляди, і справді до хвилеріза гайне!

— Ти теж, Сашко, дивак, — сказав я Бобирю. — Хто тягнув тебе за язик сказати, що ми тут стояти будемо! Вона собі розважається там, а нам на завод іти треба, Визвався теж, сторож!

— Ну, так давай ходімо! — запропонував Бобир, оглядаючись.

— Ми підемо, а халат її вкрадуть. Вона подумає, що ми шахраї, — резонно зауважив Маремуха.

— Ми от із Петрусем підемо, а тебе залишимо) тут… кавалера! — пристрахав я Бобиря.

— Сам я не залишусь. І не думай! — буркнув Бобир і квапливо відсунувся від халата.

Мовби чуючи наші побоювання, незнайомка ловко, головою вниз, стрибнула з баркаса у вируючу воду. З’явившись на хвилях знову, вона наввимашки, по-чоловічому, попливла до берега. Хвилі допомагали їй плисти, підштовхували її. Але ось біля самого берега дівчина потрапила в мертвий зиб і майже не рухалася з місця. Зовсім брудна, з накипом із сміття, вируюча вода, відкочуючись від парапету, то ледь-ледь відносила дівчину в море, то зразу ж вертала її назад. Незнайомка, видно, стомилась. Ліниво плаваючи, вона набиралася сил.

Але ось із гуркотом і ревом понісся на берег високий водяний вал. Він підхопив дівчину, і вона з силою вчепилась за залізну драбинку, мало не зірвавши її з петель.

Сяк-так дівчина вилізла на бетонну набережну. Вона аж похитувалась. Волосся було липке і звисало, як намочене клоччя. На загорілих ногах чорніли крупинки сміття.

— Мерсі, що постерегли, — сказала дівчина, важко дихаючи. І, схопивши халатик, вона побігла набік, лишаючи на парапеті маленькі мокрі сліди.

— Ходімо, хлопці! — покликав я друзів, повертаючись спиною до парапету.

… Візник Володя, прощаючись з нами, показав удалині, під горою, високий цегляний димар з червоним прапором, що майорів на громовідводі.

— Оце і є завод імені лейтенанта Шмідта, — сказав він. — Держіть курс на димар — і потрапите прямісінько в контору!

Місто було всюди чисте і на подив рівне, не таке, як наше рідне місто, порите ярами та проваллями. Тепер, коли ми йшли пішки від берега моря до центру, поглядаючи на димар, стало зрозуміло, що каламутна вода, яка заповнювала майже до верху облицьовані каменем-пісковиком канавки вздовж вулиць, заганяється вітром, з моря, і, завдяки їй, у місті нема куряви.

— Так, товариші, нічого не скажеш — здорово плаває оця принцеса! — з заздрістю в голосі признався Бобир. — Я б не поліз під таку бурю у море. І досі у вухах шумить!..

— Тобі від незвички здається страшно, — сказав Маремуха. — Ось зажди, влаштуємося тут, станемо ціле літо купатися — і ще не в такий шторм попливемо. До того маяка доберемося, що ген на косі!

— Сказав теж! До того маяка верстов з десять, мабуть, — зауважив я невпевнено.

— А добре, справді, що ми біля самого моря влаштувалися! — ледве встигаючи за нами, сказав Петро. — Подумайте, як це здорово: вранці побігли разом на берег — і бух-бух у море! А потім — на завод. І вмиватися не треба. Пожаліє Тиктор, що відколовся від нашої компанії!

— Ой, не кажи гоп, Петре, поки не перескочиш! — сказав я, згадуючи слова візника про безробітних, яких багато в місті. — «І бух-бух у море!» Не пробухайся, гляди! Ще невідомо, як нас зустрінуть на заводі.

— А як можуть зустріти! Дивно! — здивувався Бобир. — У нас же путівки!

— Нема чого гадати по-пустому! — скомандував я. — Швидше давай ходімо! — І зразу ж спіймав себе на тому, що перед очима у мене маячить оця дівчина у квітчастому халатику. Смілива дівчина!

Як виробити ковкий чавун

Стало зрозуміло, що завод уже близько, коли до нас донісся запах курного вугілля. Так само пахло в нашій, фабзавучній, кузні.

Десь поблизу сопів двигун. Вуличка, обсаджена вздовж тротуарів жовтими акаціями, упиралась в іншу, яка лежала перпендикулярно. Ми звернули в цю нову вуличку і одразу ж за рогом побачили, що вона вся перегороджена високим стулчастим парканом із зелених брусків. У центрі паркана були такі ж стулчасті ворота. Над ними висіла красива півкругла вивіска із залізних літер, прикріплених до дротяної сітки:

МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД імені лейтенанта П. П. ШМІДТА

У ту хвилину, як ми стояли на розі, біля стіни заводу, ворота несподівано відчинились, і звідти, з заводської території, виїхала ціла валка жаток-самоскидок. Візники, поганяючи коней, сиділи збоку, на пружинних сидіннях. Схожі на крила маленьких вітрячків, граблі були виключені і не рухалися. Жатки проїжджали новенькі, як видно, щойно пофарбовані чорною і червоною емалевою фарбою.

Слухаючи, як торохтять на вкритому жорстким діабазом бруку широкі чавунні колеса жаток, бачачи, як підстрибують на вигнутих сидіннях загорілі візники в брезентових куртках, я мимоволі згадав далекий прикордонний радгосп над Дністром, в якому довелося мені працювати три роки тому. Ось такими ж приблизно жатками збирали там радгоспну пшеницю.

Але ті, радгоспні, жатки були старі, розхитані, з іноземними написами, вони дісталися радгоспові ще від панської економії. А ці, перед нами, були новенькі, радянські. Хоч сонце ховалося ще в хмарах, але вони блищали. Широкі їх полички вилискували. Гострі ножі ходили зараз вхолосту, як у машинці для стрижки волосся, і відчувалось: попади їм назустріч колоски пшениці або жита — зони враз перегризуть їх і покладуть без зусиль перший шар колосся рівною борозенкою на просторий і гладенький щит.

— Тут такі машини роблять? — сказав захоплено Петро. — Дивись, деталей скільки! Це не наші соломорізки!

— Звичайно, тут. Дивись, он напис. — І гострозорий Бобир показав Маремусі на боці жатки фабричну марку: «УТСМ. Машинобудівний завод імені лейтенанта П. П. Шмідта».

— А що значить «УТСМ»? — не заспокоювався Петро. — Це, мабуть, станція, куди їх відправляють.

— Який недогадливий! — сказав я, пригадавши цей же напис у наших путівках. — «УТСМ» означає: «Український трест сільськогосподарського машинобудування».

— Які машини! — захоплювався Бобир. — Зібрати їх не легко! Це складніше, аніж мотор мотоциклетки! Здорово, що нас сюди відрядили!..

Вахтер послав нас до маленького одноповерхового будинку в глибині заводського двору. Ми спинились нерішуче перед дверима, оббитими чорною клейонкою. На дверях було написано: «Відділ робочої сили».

— Хто ж буде говорити? — спитав Бобир, оглядаючи нас. Видно було, що в цю рішучу хвилину він хвилювався.

— Василь — наш бригадир, він нехай і говорить, — квапливо буркнув Маремуха.

— Давайте путівки! — сказав я.

У довгій кімнаті з низенькою стелею тріскотіла машинка. Біля завитої білявої друкарки, жуючи в зубах цигарку, стояв, диктуючи, високий юнак у картатому сірому костюмі. Волосся його було напомаджене. Одразу кинулись у вічі його величезні черевики лимонного кольору з довгими гострими носами. Чорний галстук у твердому комірці його накрохмаленої сорочки був зав’язаний бантиком. Брюки на парубкові модні, в дудочку, старанно випрасувані і короткі — вище щиколотки. «От піжон!» — подумав, певно, не один я, настроюючись підозріло до цього нафранченого юнака.

— «… Таким чином, контингент робітників заводу поступово зростає», — диктував крізь зуби напомаджений юнак друкарці і, побачивши мене, здивовано спитав: — У якій справі?

— Здрастуйте! — Я підійшов до франта ближче. — Ось! — і подав йому путівки.

Він нахмурився, вийняв з рота пожовану цигарку, мовчки прочитав одну за одною всі путівки і, повертаючи їх мені, сказав глухим баском:

— Аут!

— Що таке? — перепитав я.

— Не потрібно, — з презирливим виразом обличчя відповів франт.

— Нам їх у школі видали. Від ВРНГ, — швидко заторохтів Бобир.

— Я письменний, — скоса глянувши на Бобиря, сказав юнак у «дудочках». — Повторюю: робітники даних кваліфікацій нам не потрібні.

— Але ж ми відряджені на ваш завод, товаришу! — сказав я, дивлячись просто в сірі очі франта.

— А я вас не запрошував! — І він, як у театрі, розвів руками. — Які можуть бути претензії, дивно! До того ж півгодини тому я прийняв на завод уже одного вашого випускника… Леокадіє Андріївно, як прізвище того блондина? Ну, того, що ви сказали, схожий на вашого знайомого товариша Крючкова.

— Тиктор, Яків Денисович! — заглянувши в якийсь папірець, в’яло відповіла друкарка. — І не на мого знайомого, а на донського козака Кузьму Крючкова. — Сказавши це, друкарка одвернулася від франта і нудьгуючим поглядом подивилась у вікно.

— Бачите. Було одне місце — Тиктора прийняв. І, до речі сказати, на свій страх і риск прийняв, бо, коли про це довідається міська біржа праці, мені можуть добру нахлобучку зробити! Своїх, місцевих, на черзі вистачає. Навіть футболісти є… От! А вас, молоді люди, на жаль… На жаль! — І франт знову розвів руками.

— Ми ж п’яті розряди маємо! — вигукнув Петро. — Стільки вчилися…

— Знаю і розумію, — обірвав Петра франт і викинув у кватирку недокурок. — Сам походжу з робітничого сословія і цілком розумію ваше скрутне становище, але цілковитий апсайт!

Зворушений співчутливим тоном, який вчувся в словах франта, я спитав:

— Що ж нам робити?

Знизуючи плечима, він сказав:

— Їдьте у Харків. Ніч їзди. Нехай ВРНГ вас перевідрядить на інші заводи. В Донбас, чи що. Вам же все одно.

— Що значить «все одно»? — обурився Маремуха. — Звідки у нас гроші ще й у Харків їхати? Ми на останню стипендію сюди сяк-так добрались.

— А я тут ні при чому, — сказав франт і подивився у вікно, видно бажаючи, щоб ця неприємна для нього розмова була закінчена якомога швидше.

Я дивився на випрасувані лацкани його тісного піджака, на загорілу, сильну, ну просто-таки бичачу його шию, на старанно вив’язаний бантик і думав: «Що ж робити? Що сказати йому ще, цьому нарядному здоровилові, який не хоче зрозуміти страшного нашого становища?»

Однак, почуваючи всю безглуздість і марність таких дій, я сказав друзям тихо:

— Ну, що ж… Ходімо, раз така справа…

— Оревуар, — буркнув франт і підійшов ближче до друкарки, щоб диктувати далі.

Вийшовши у двір першим, я сів на холодний кам’яний східець. Двоє робітників у брезентових куртках, вимазаних іржею, котили по рейках вагонетку, повну дрібного, але чомусь поржавілого литва. Я з великою заздрістю дивився на робітників, хоч вони були зайняті роботою чорною, яка не вимагає великого уміння.

— Що ж будемо робити, га, Василю? Чого ти розсівся? Чуєш! — стоячи наді мною, пробубонів Маремуха.

— Ми дурні, що зв’язалися з тим візником! Це я винуватий. Треба було з Тиктором іти. А тепер його вже зарахували, а ми на вулиці! — признався розгублено Бобир.

Слова Бобиря, його злякане, жалюгідне обличчя, вкрите розписом ластовиння, повернули мені холоднокровність.

— Візник тут зовсім ні до чого, Сашко. Ну гаразд, прибігли б відразу учотирьох сюди, а місце одно. Що далі? Тебе, припустімо, прийняли б, а ми що?

— Ти не сердься, Васю! Порадь краще. Ти ж і в Харкові був, путівки оці добував… — дуже миролюбно сказав Бобир.

Раптом у голові моїй зринули напутні слова директора нашого фабзавучу Полевого: «Не відходьте набік, коли на вашому шляху. зустрінуться невдачі. Не пасуйте. Зуби зці— пи — і знову вперед!»

Ці слова, та й уся прощальна промова Полевого сповнили мене ще більшою люттю до напомадженого бюрократа.

— Треба йти до найголовнішого, хто тут є… От що!.. До директора… А як і він не допоможе — в партійний комітет! — відрубав я твердо.

… Директор заводу, як виявилось, був низенький сивий чоловік у синій спецівці. Ми спершу навіть не повірили, що це якраз він і є хазяїн світлого кабінету, заставленого частинами машин, пропашниками, якимись деталями, пробірками з піском і мідними ошурками.

Кабінет директора скоріше всього нагадував лабораторію або складальну майстерню. Якби не діаграми на стінах і не великий дубовий стіл з телефонами, чорнильним приладдям і шкіряним вигідним кріслом, ми б подумали, що помилилися, зайшли не в ті двері.

Коли ми один по одному зайшли в кабінет, директор стояв біля лещат з зубилом і молотком у руках. Лещата були пригвинчені до підвіконня. В них видно було закріплену деталь, вкриту іржавим червонуватим пилом.

Затиснувши в лівій руці зубило, директор упевнено, не дивлячись під руки, як справжній слюсар, з розмаху бив по розплющеному кінцю зубила важким молотком, розрубуючи деталь пополам.

— Чим можу бути корисний, молоді люди? — помітивши нас, спитав він і, поклавши на підвіконня молоток, потер долоні. Був він схожий на старого майстрового і ледь-ледь нагадував інструктора по слюсарній справі з фабзавучу.

Уже в самому звучанні його голосу ми відчули, що директор — людина спокійна, уважна. Правда, він не став читати всіх путівок. Прочитав лише першу і, коли я розповів йому, в якому становищі ми опинилися, спитав:

— Всі подоляни?

— Так, з одного міста, — сказав Маремуха.

— Здалека ж вас принесло до нас! Вважай, майже, з-під самих Карпат та в Таврію! Я знаю ваше місто трохи. На австрійський фронт проходили через нього. Провалля там такі, скель багато, і якась фортеця на тих скелях стоїть.

— То Стара фортеця, вона й зараз стоїть! — сказав радісно Бобир, та й всі ми повеселішали.

— Але от не пригадую, — сказав директор, — хіба була там промисловість?.. Звідки ж у вас фабзавуч узявся?

— Фабзавуч є, а промисловості великої поки що нема, — відповів я директору, мимохідь ображаючи робітників «Мотора», які справді вважали свій заводик крупним підприємством. — Тому й надіслали нас сюди, бо поки дома розмістити ніде було. Нам секретар Центрального Комітету партії України говорив, що такі молоді робітники незабаром всюди потрібні будуть — і в Донбасі, і в Катеринославі, і… тут!.. — додав я.

Директор звів свої волохаті брови і подивився на мене уважно, наче перевірити хотів: а чи не брешу я?

— Це я бачу, що надіслали… — сказав він спроквола. — Але попереду не запитали, чи потрібні ви нам сьогодні, Броня для молоді вже вся давно заповнена. І де я вас розміщу — от питання.

Він знову взяв із столу наші путівки, погортав їх і в роздумі похитав головою.

— Хто з вас Маремуха?

— Я Маремуха! — вигукнув Петро, як на перевірці в ЧОПі, і підійшов до директора.

— Що ж ми вміємо робити, га, Маремуха?

— Я столяр і… потім… токар по дереву. Точити можу.

— По дереву? — Директор здивувався. — А я думав — по хлібові. Комплекція у тебе, знаєш, така… підхожа.

Ми з Бобирем засміялися, поглядаючи на Маремуху, який зніяковів і зразу ж почервонів. Трохи косолапий, огрядний, він стояв перед директором заводу, як солдат: руки по швах. Тільки штани його були пом’яті, всі в складках від довгого спання на твердій вагонній лавці.

— Уяви собі, Маремуха, ти народився в сорочці, — сказав директор. — Столярів хороших нам якраз не вистачає. А на біржі праці їх, мабуть, і нема. Ну, а хто з вас Манджура, Василь Миронович?

Тепер я підійшов до директора.

— Ти що, галичанин? — спитав директор.

— Чому? — оторопів я.

— Прізвище таке — галицьке… Хоча, правда, від вас до Галичини рукою подати. Вважай, один народ з нами. Збруч тільки й розділяє… Отже, чим нас порадує Василь Миронович Манджура?

— Я ливарник!

— Ливарник? — Директор зразу підійшов до маленького столика. Він узяв першу, яка йому трапилася, деталь і, подаючи її мені, запитав: — З якого металу відлита?

— З чавуну, — сказав я, глянувши на відламане ребро деталі.

— Невже? — Директор хитро примружився, пильно дивлячись на мене.

Не кажучи ні слова, він підійшов до лещат, вийняв а них стару надрубану деталь, затиснув у лещата нову і з розмаху вдарив по ній молотком. Деталь погнулась, як найзвичайнісіньке залізо, але навіть не тріснула.

— Отже, чавун? — запитав директор і подивився на мене ще хитріше з-під своїх волохатих брів.

— Ну і що ж! — сказав я повільно. — Всякі чавуни бувають. В’язкі, наприклад…

— Ти хотів сказати — ковкі? Чи не так, — помітно пожвавлюючись, поправив мене директор.

— Ковкі!

— А як здобути ковкий чавун?

— Треба… до звичайного, сірого чавуну додати трохи більше заліза… Ну, сталі трохи…

— Сталі? Стривай, але тоді ж, навпаки, литво кришитися буде? Сталь, вона, як відомо, крихкість дає.

— А треба спершу відлити деталь, а потім відпалити її в руді спеціальній… у марганцевистій руді, здається, — сказав я, пригадуючи оповідання нашого інструктора Козакевича.

— Ага, відпалити! — ще більш пожвавішав директор, і на обличчі його заграла радісна усмішка. — В тому-то й закваска! Я, брат, з цим відпалом другий рік морочусь, вважай, з того часу, як мене робітнича маса червоним директором висунула. В англійців ми після революції цей завод відібрали, а вони, тікаючи з білими, усі виробничі секрети з собою завезли. Думали, пропадемо ми без їхньої допомоги. І ми метикуємо помаленьку самі, що до чого. Оце докопуємося зараз до секретів відпалу з наукової, так би мовити, точки зору, щоб не провадити ливарну справу навмання. Я хочу і доможусь того, щоб у мене на заводі чавун був такої ж ковкості, як залізо. Розумієш? Щоб, коли селянин стане нашою жаткою пшеницю жати і наїде випадково на камінь, нічого з нею поганого не трапилося. Щоб зуб’я не посипались! А зуб’я ці, брат, — велика штука. Вони ножі від всякої капості оберігають. Розумієш? І от я хочу, щоб український селянин дякував нам за наші жатки! Мало базікати про змичку міста з селом. Змичка, вона в отаких зуб’ях теж міститься! — І директор погладив іржаву деталь, як живе кошеня. — Ну, а тебе, молодий чоловіче, чого навчали? — спитав він, перевівши погляд на Сашка Бобиря.

— По слюсарству п’ятий розряд дали, але я найбільше люблю мотори розбирати… — сказав Сашко.

— Навіть мотори розбираєш? От герой! Ну, а хто ж після тебе їх складати буде? — І директор, хитро посміхаючись, глянув на Бобиря.

— А я сам і складу, коли треба. Який, дивлячись, мотор. Якщо, скажімо, від мотоцикла типу «Самбім» — дуже навіть просто, — не втримався Сашко, щоб не похвалитися перед директором заводу.

— Доведеться, значить, тебе у ріс направити, — вирішив директор.

— У який такий «ріс»? — голос Сашка помітно затремтів.

— Це у нас зветься: «Ремонтно-інструментально-силовий». А для зручності вимови: ріс. Цей цех всі інші майстерні обслуговує.

Проглядаючи ще раз наші путівки, директор сказав:

— Отже, молоді люди, правдами чи неправдами, а все-таки на завод я вас візьму. Чого це, ви запитаєте мене, така ласка? А того, що в нашій країні, і тут є ще безробіття. Людей багато, а заводів поки що мало. Але вірю твердо: явище це тимчасове. Дуже скоро ми і безробіття позбудемось, заводи нові збудуємо, і, можливо, ніхто й не повірить, що було колись при Радянській владі безробіття. Але зараз воно є… Так от: сьогодні пройдіться в цехи, оформіться, а завтра, по гудку, прошу з’явитися до майстрів. Коли б ви були тутешні, я послав би вас у чергу, на біржу. Однак доводиться, повторюю, робити виняток. Але працювати чесно, на совість! Зрозуміло? Не прогулювати і не запізнюватись! Наш завод — радянський. Зрозуміло? Англійського капіталіста Джона Кейворта ми в Лондон вигнали і в свої руки діло його, нашим горбом нажите, взяли. Для своєї ж користі ми повинні хазяйнувати й берегти завод. Таких робітників, які по-хазяйському ставляться до свого заводу, у нас цінять і поважають… Комсомольці серед вас є?

— Ми всі комсомольці, — похопився сказати Бобир. — А Василь у нас навіть членом бюро був!

— Тим краще! — зрадів директор. — Комсомолята нам дуже допомагають. Коли оформитесь у цехах, сходіть у ЗЗК, до Головацького, станьте на облік і починайте нове життя.

Ми влаштовуємося

Хазяйка видала нам три довгих полотняних мішки. Удвох з Маремухою ми набили їх колючим, пересохлим сіном і, зашивши дратвою, приставили матраци до сарайчика, в якому мекала коза, чекаючи тієї години, коли нарешті її стануть доїти.

Підлогу в нашій кімнаті Агнія Трохимівна хотіла помити сама, але ми, призвичаєні до цього діла ще в гуртожитку, вирішили обійтися без її допомоги. Маремуха тягав на гору в цинковому відрі холодну, жорстку воду з маленького колодязя, викопаного у дворі, а я, роззувшись і підкачавши холоші, драїв мокрою ганчіркою розсохлі дошки. Потім помив віконце. Як тільки шибки були витерті, в кімнаті одразу посвітлішало, і радісніше стало на душі від цілковитої чистоти навколо.

У сусідньому будинку, який видно було із-за густої зелені і який виходив своїм фасадом до моря, грали на роялі. Вікна в тому будинку були відчинені, і звуки рояля долинали в наш мезонін, змішуючись з меканням кози і шумом близького моря, яке надвечір стало заспокоюватися.

— Чисте вікно яке! Навіть шибки не видно! — сказав Петро, розглядаючи мою роботу.

— Тягни матраци! — розпорядився я, підбадьорений похвалою товариша.

І поки Петро тягав матраци, я примірився, як ми їх покладемо. Свій матрац я вирішив покласти біля самого віконечка. «Холодно вночі буде, зате свіже повітря. І гудок заводський почую перший».

У кімнаті приємно запахло сосновими дошками, сіном.

Прислухаючись до звуків рояля, я з тривогою ловив себе на тому, що мені хочеться якомога швидше прогаяти час, що лишався в нас до завтрашнього ранку — до першого райку нашої роботи на заводі!

У пам’яті моїй з усього побаченого на заводі, якщо не вважати розмову з директором, лишився тільки довгий і курний прохід ливарного цеху. Цим проходом я дійшов до цехової конторки. Далекі відблиски чавуну, який випускали з вагранки, дрібний стукіт формувальних машин, удари сигнального дзвона, вищання талей, якими підіймали формувальники важкі опоки біля цехової конторки, — усе це так приголомшило мене, що я навіть як слід не роздивився, як працюють мої майбутні товариші — ливарники.

Як не схожий був цей величезний цех, вкритий заскленим низьким дахом, на малесеньку ливарню нашого фабзавучу, де завжди панувала тиша і прохолода і навіть у дні плавок не було шуму!

Змінний майстер Федорко, якого я застав у цеховій конторці, низенький чоловік років сорока, з обличчям червоним і обвітреним та ріденькими вигорілими бровами, нітрохи не здивувався, коли я дав йому записку від директора. А може, йому подзвонили до мого приходу із заводоуправління?

Федорко записав мене у цеховий табель, видав робочий номерок, тимчасову перепустку і пообіцяв:

— А на машинку поставлю завтра!

— Але ж я ніколи не працював на формувальних машинках, — сказав я майстру тихо. — Я на плацу працював… А що, хіба плацового формування у вас нема?

— Пристосуєтесь, — коротко відрубав майстер. — Два тижні випробування — великий строк. І все. І ні слова більше.

— До побачення! — тільки і лишалося мені сказати і вийти.

Насилу розшукав я біля приміщення заводоуправління будиночок, де, як сказав мені зустрічний робітник «орудують комсомолісти».

«Прочитавши на дверях напис: «Загальнозаводський колектив комсомолу», я негайно скоротив його. Вийшло — ЗЗК. Пригадуючи пораду директора «сходити в ЗЗК», я відчинив двері.

Спиною до мене, на стільці, перед великою картою стояв високий чоловік і, щось вивчаючи, водив по ній лінійкою. Крім письмового столу, етажерки, шафи та десятка стільців, ніяких інших меблів у кімнаті не було. На стінах впритул одна до одної висіли географічні карти.

Високий чоловік обернувся, і я з подивом побачив на ньому гарно пов’язаний малиновий галстук.

— Вам кого? — запитав він, оглядаючи мене сірими і, треба признатися, розумними очима.

— Мені секретар ЗЗК потрібен, — сказав я неохоче, — Але коли його нема, я зайду потім.

І вже повернувся, щоб вийти, але чоловік з лінійкою шумно сплигнув на підлогу.

— Ну, здоров будь! — сказав він, простягаючи мені велику жилаву руку.

Хоч на вилозі темно-коричневого з іскрою костюма незнайомого і був пригвинчений кімовський значок, все ж, насторожений його нарядним виглядом, а головне — галстуком, я поривався вийти і буркнув:

— Я завтра зайду!

— А чому не сьогодні?

— Коли сьогодні?

— Ну, хоч би й зараз. Я секретар. Давай познайомимось. Головацький. А ти хто?

Я наче подавився чимсь і в першу хвилину не міг вимовити ні слова. От іще новини! Щоб секретар загальнозаводського колективу комсомолу галстук носив! Де це видано! Всі наші колишні диспути про культуру і міщанство саме вчили: чим більше молода людина приділяє уваги своїй зовнішності, всій оцій дурниці — випрасуваним брючкам, а особливо галстуку, тим скоріше вона відривається від колективу, роблячись чорнильною душею і черствою, людиною, яка не розуміє потреб робітничого класу.

А все ж таки довелось розповісти Головацькому, що привело мене сюди.

— А як ти до опозиції ставишся? За кого голосував минулого року, коли обговорювали рішення ЦК комсомолу? — запитав він обережно, явно промацуючи мої настрої.

— А у вас що, опозиціонери ще водяться? — відповів я запитанням на запитання.

— Своїх не було. Приїздила сюди всяка шушваль, на роботу влаштувалась, пробувала народ каламутити — не вийшло. Позавчора, коли на районному партійному активі обговорювали підсумки квітневого Пленуму Центрального Комітету партії, всі одностайно голосували за лінію ЦК. Народ у нас одностайний, зрадники підтримки не знайшли. Так ти дай відповідь мені: яке твоє особисте ставлення до опозиції?

— Моє? — вже спокійніше сказав я, розуміючи, що маю справу із справжнім, чесним хлопцем. — Я вважаю, що цю шушваль троцькістську давно пора гнати з партії і з комсомолу. Нас вороги оточують, задушити Радянську владу хочуть. Ми повинні єдині бути, згуртуватися навколо партії, а ці опозиціонери хочуть розлад між нами внести.

— Це добре, що тебе направили в ливарний! — зрадів Головацький. — Правда, хлопці там хороші, і коли ми минулого року громили троцькістів, які пролізли було в осередок заводоуправління, комсомольці-ливарники виступали першими за лінію ЦК, і разом з усім колективом ми не дали цим ворогам прижитися на заводі. Але потім кілька хлопців із ливарного поїхали у Червонопрапорний флот, на Балтику, і активу поменшало. Та й перевибори давно пора провести… Перш за все скажи: у тебе які нахили?

— Я не п’ю! — сказав я похмуро.

— Я не про те питаю. — Секретар поморщився. — Яку комсомольську роботу раніш виконував? Ну, тягне тебе до чого більше?

Хоч-не-хоч довелося розповісти Головацькому і про паш комсомольський клуб, і про вечори-диспути під назвою «Що раніше з’явилось — думка чи слово, курка чи яйце?». Я розповів йому, як судили ми рицаря Дон Кіхота Ламанчського, і пригадав вечори самокритики, на яких протирали з пісочком кожного комсомольця за його гріхи. Вставив пару слів і про диспути про культуру та міщадство, поглядаючи при цьому на малиновий галстук секретаря.

— Ого! — зрадів Головацький. — У тебе солідний досвід роботи, до того ж — у галузі перебудови і шукання нових форм. Це чудово. Все тече, все змінюється! Творча думка комсомольця повинна перебувати в стані вічного неспокою, на шляху повсякденних шукань. Тільки тоді кожен із нас буде гарантований, що йому не стане загрожувати небезпека перетворитися в тупицю. Все, що ти розповів мені, я врахую. — І Головацький щось швиденько записав у блокнот. — У тебе явні нахили до культурно-масової роботи. Можливо навіть, доручимо тобі організувати в ливарному цеху товариство «Ліга часу». Це, брат, велика справа! — З цими словами Головацький подивився на свій годинник. — Але поки що, друже, я тебе попрошу напружити всі сили на боротьбу з браком. Твій цех працює на відрядності. Але одна справа — відрядна оплата праці у капіталіста і інша справа — при нашому, радянському ладі, коли працюємо на себе і коли не лише кількість нас цікавить, але й висока якість. А дехто цього не розуміє. Натискає щосили — і бричок дає чималий. Особливу увагу зверни ось на ці носики. — І тут Головацький взяв з етажерки таку саму деталь, яку показував нам сьогодні директор. Вона, як пір’їнка, застрибала в його руках. — Це повинна бути найбільш безгрішна деталь, — говорив далі секретар. — Як і всі інші, зрештою. Але ця — особливо. І ти, як комсомолець, повинен повести завзяту боротьбу з бракоробами, знаходити конкретних носіїв зла…

— Але ж я раніше на машинці не працював! — перепинив я Головацького, повторюючи йому те саме, що сказав майстрові. — Я на плацу формував… Маховики можу робити навіть без спідньої опоки.

— Пристосуємося, — сказав мені секретар, а він, як видно, розумівся на ливарній справі, — Де твій відкріпний талон?..

Дивлячися зараз крізь чисті шибки помитого віконечка, я пригадував і холодне, жорстке слово майстра «пристосуєтесь», і розмову з Головацьким — і думав: «А якщо не вийде? Минуть два тижні випробування, не навчусь працювати на машинці, і скажуть мені: «Іди, брат, звідси!» Що буде тоді?»

Стало здаватися, що я ніколи не кінчав фабзавучу, що п’ятий розряд, одержаний мною, тут не відіграє ніякої ролі, і нічого взагалі я не вмію робити, і вся моя робота почнеться тільки з завтрашнього дня. Не знаючи толком, яким буде той завтрашній день, я хвилювався ще більше.

Східці, що вели нагору, заскрипіли під ногами Маремухи. Петро тяг круглий столик на довгій точеній ніжці.

— От! — сказав Маремуха, важко дихаючи і, як видно, чекаючи похвали.

— Агнія Трохимівна дала?

— Еге! «Поки, — каже, — у вас свої меблі з’являться, беріть, користуйтесь, а то у мене все одно, — каже, — він зайвий…»

— Тепер нам табуретки добути — і все гаразд.

— Мене хазяйка питає, що завтра на обід готувати: борщ зелений чи суп з черешнями холодний? А я кажу: «Не знаю. Нехай хлопці скажуть». Ти що хочеш лучче, Василю?

— Вона нас як у ресторані харчувати збирається, чи що? — відповів я похмуро.

— Ну, коли на всьому готовому взялась держати, нехай догоджає!

— Ще невідомо, які заробітки будуть!

— Дарма, заробимо як слід, — упевнено сказав Петько. — Мені, коли я оформлявся, один тесляр говорив, що в них у столярному ніхто менше сотні не заробляє. Навіть третій розряд!

— Тобі добре, Петрусю, ти свою знайому роботу виконувати будеш. Знай собі ганяй фуганок 1 А от мені переучуватися треба. Біс його знає, як на тих машинках формувати! Та я їх і бачу вперше.

— А ти не журись, Василю! Буде важко, — ми з Бобирем допоможемо…

— Чого це він не йде, Бобир? — спохватився я, поглядаючи на старовинний будильник-ящик, поставлений хазяйкою на лежанці печі. — Де його, Сашка, носить? Уже друга година, як пішов!

— Ну, до вокзалу не так-то й близько. Поки Володю знайде, поки речі одержить. А потім йому ще харчів треба купити. Адже хазяйка взялася нас харчувати лише з завтрашнього дня, — заступився за Бобиря Маремуха.

Сашка ми послали на вокзал за нашими речами. Нам треба було за цей час набити сіном матраци, помити підлогу — одним словом, приготувати кімнату до ночівлі.

— Він адресу хоч записав? — спитав я Маремуху. — А то, може, забув дорогу сюди і блукає по місту…

— Навіщо Дому адреса? Умовилися ж: знайде Володю на стоянці, і той його безплатно привезе.

— Та правда, — сказав я, заспокоюючись. — Ііу що ж, ми своє діло зробили, давай погуляємо трохи.

Ми пройшли повз хазяйку, яка прасувала для нас простині, відчинили хвіртку.

— Ходімо, Петре, ліворуч, — запропонував я.

І ми попрямували Приморською вулицею до порту, повз садибу, з якої чути було недавно музику.

Зараз рояль затих, у будинку дзвеніли склянки — видно, там пили чай. Двір перед цим кам’яним будинком був засаджений стрункими мальвами, кущами молодого винограду, колючими чайними розами, червоною гвоздикою, ліловими гліциніями. Запашні тютюни не розкрили ще своїх стріл, але приємний запах квітів, недавно освіжених дощем, так і виривався звідтіля, з-за невисокого парканчика. Якісь особливі, ніколи не бачені мною рози піднімалися навіть під дах будинку, обплітаючи квітучою аркою одно з його відчинених вікон. Густо-рожеві кущики іудиного дерева росли поряд з акацією.

Біля самого паркана, на розі садиби, височіла альтанка, геть-чисто заросла темно-зеленим блискучим плющем. По його скручених стеблинах вилась іще й лілова повитиця.

Коли ми порівнялися з альтанкою, я почув там гомін і не втримався, щоб не заглянути всередину.

На поручнях альтанки сиділа, помахуючи загорілими ногами, та сама дівчина, халатик якої ми стерегли на морі.

А біля неї, на землі, припавши на коліно, накачував велосипедну шину франт із відділу робочої сили.

Я дивився на дівчину так, наче бачив її вперше. Перехопивши мій погляд, вона звела очі і, невдоволено труснувши волоссям, звільнила його з-під плюща. Мені сталю незручно. Я зніяковів і кивнув головою, мовби вітаючись. Одвертаючись поспішно, я помітив, що дівчина усміхнулася.

— Упізнав, га, Василю? — спитав Петро, штовхаючи мене ліктем.

— Кого?

— Ну, оцю ж принцесу? — І, перекривляючи дівчину, Петро проказав протягом, пискливо: — «Постережіть, будь ласка, мій халатик…»

— А ти довготелесого того впізнав?

— Якого довготелесого?

— Ну того, що велосипед накачував?

— Ні. А хто це?

— Та той піжон, що на аавод нас не хотів прийняти!

— Справді? — здивувався Петро. — Невже вони наші сусіди?

— Оця, в халатику, — безумовно!

— А він — її брат! — вирішив Петро.

— Чому саме брат? Кавалер, напевно?

Мені чомусь стало неприємно від думки, що франт знайомий з нашою сусідкою і може кожної хвилини розповісти їй, як ми упрошували його прийняти нас на завод.

Повільно пленталися ми з Петьком Приморською вулицею. Ліворуч од нас блискотіли залізничні колії, що вели до порту, а за ними, за парапетом, до самого обрію здіймалося море.

Вітер зовсім стих, і прибій ущух. Хвилі вже не бухали у бетон, як уранці, а ти±о, з легеньким шарудінням накочувалися на піщаний берег. Ховаючи від нас море, простягся за коліями дощаний паркан. За ним похитувались верхівки щогли. Прапори на них ледве ворушились. На заході, там, куди скочувалось невидиме ще за хмарами сонце, червоніла рівна смуга заходу сонця.

На побіленому дощаному паркані було написано:

ПЛЯЖ ТОВАРИСТВА РЯТУВАННЯ НА ВОДАХ

Позаду нас, на тротуарі, почувся дзвоник.

Ми притиснулись до паркана, і повз нас з шурхотінням по черепашках промчав на велосипеді знайомий франт з дівчиною. Її він посадовив на раму, поперед себе. Франт вів машину, зігнувшись, важко, але швидко крутячи педалі.

— Що, вулиці йому мало? — огризнувся Петро.

— Хіба не бачиш — там калюжі: він «дудочки» свої боїться заляпати, — сказав я з неприхованою злістю, дивлячись услід парі, яка швидко віддалялася.

Наполовину закрите жовтою сіткою заднє колесо» велосипеда робилося чимдалі меншим, залишаючи на піщаному тротуарі ледве помітний вафельний слід…

Поки ми оглядали через гратчасту загородку порт, під’їзні путі і пакгаузи з сірої гофрованої жерсті, які розтяглися аж до останнього причалу з сигнальним дзвоном, Сашко Бобир встиг доставити всі чемодани і розпакувати речі.

Ми застали його за готуванням вечері. Сашко розрізав на три частини велику засохлу булку, що залишилась у нас з дороги.

— Де ви тиняєтесь? — скрикнув Бобир, побачивши нас. — Ви знаєте, кого я зустрів!..

— Графа Бенгальського? — з’єхидничав я. Мені дуже не подобалась оця Сашкова манера розмовляти на крикливих, підвищених нотах, наче з маленькими.

— Жартуй! — огризнувся Бобир. — Я Печерицю бачив. Справді!

— Печерицю? — перепитав Петро і пирхнув. — Ну, Василю, держись! Починаються старі історії. Де термометр, не знаєш? Пора б йому температуру зміряти. Чи не морозить тебе, Сашко?

— Який термометр! При чому тут термометр! — просто заверещав від обурення Бобир. — Я вам правду кажу, а ви смієтесь.

— Стривай, Сашунько, — зупинив я друга. — Кого ти, кажеш, бачив?

— Печерицю.

— Справді?

— Справді.

— Де ж ти його бачив?

— Біля вокзалу.

— Біля вокзалу? — встряваючи в нашу розмову, уже серйозніше запитав Маремуха.

— Еге ж, біля вокзалу, — поспішно сказав Бобир, — він бузу пив…

Це було вже занадто, і ми з Петьком голосно розреготалися.

— Ти чуєш, Василю? — сказав Петро, давлячись від сміху. — Він бачив Печерицю, Печериця пив бузу, а буза ударила цьому веснянкуватому бузотерові у голову, і він прибіг сюди морочити нам голови…

— Атож, атож! — остаточно ображаючись, закричав Сашко. — Коли не хочете вірити — не треба. Тільки я нічого не вигадую! Буза — це питво таке, тутешнє, з проса, кисле і біле. В усіх будочках продається. Я вже куштував, а як ви не знаєте, то я не винуватий…

Негаразд сміятися з приятеля, та ще коли він серйозно ображається, але на цей раз важко було втриматися від сміху.

Ми добре знали, що не тільки Бобир, але й багато інших фабзавучників до самого дня від’їзду мріяли спіймати Печерицю. Роз’їжджаючись по містах України, ми дали собі слово, якщо здибається котрий з цим бандитом з Коломиї, не дати йому вислизнути.

Але більше за всіх мріяв здибатися з Печерицею Сашко Бобир. Впійманням Печериці він думав загладити ті прикрі промахи, що трапилися з ним під час чопівської тривоги. Скоро наш гарячий Сашко почав просто галюцинувати: Печериця ввижався йому всюди.

По дорозі сюди, до Азовського моря, Сашко двічі ловив Печерицю. Одного разу, коли поїзд стояв у Фастові, Сашко, виглянувши у вікно, раптом хрипло крикнув:

— Ось він, хлопці! Держіть! — і кинувся до виходу.

Чоловік, який прогулювався по перону і якого Бобир помилково вважав за Печерицю, був дуже мало схожий на втікача. Це був згорблений старичок у брезентовому пильовику. Тільки пушисті, руді вуса, може, скидалися на Печеричині.

У Катеринославі, коли ми обідали в буфеті вокзалу, Сашко, мало не перекинувши тарілку, налиту по вінця жирним українським борщем, прохрипів:

— Дивіться! — і ткнув ложкою в напрямі до газетного кіоска.

Біля заскленої вітрини кіоска вибирав листівки чоловік у сірому дорожньому пильовику. Сашко вирішив, що і цей — Печериця. Однак тільки-но пасажир у сірому пильовику обернувся, як вмить з’ясувалось, що це молодий хлопець, на цілу голову вищий за Печерицю…

Ну хіба могли ми, знаючи про дорожні видіння Бобиря, поставитися з довір’ям до його слів!.. І я сказав:

— Ну гаразд, Печериця стояв і пив бузу. А ти що?

— Я подивився — і до вас!

— А чого ж ти його не схопив? Треба було його спійка— ти за комір, ногу ззаду підставити — і на землю.

— Тобі добре говорити! А речі?

— Які речі?

— Які? Наші! Я боявся речі залишити. Він побіжить, я за ним, а речі хто-небудь поцупить.

— А Володька де був?

— Та я не з Володькою їхав, в тому-то й справа. Я з іншим візником приїхав. Володька обдурив нас.

— Стривай, а в нього вуса були? — вирішив я перевірити Сашка.

— Вуса?.. Вусів не було… Вусики. Маленькі такі, як щіточки для гуміарабіку.

— Для того щоб Сашкові сподобатись, він і вуса в парикмахерській підстриг, — ущипливо сказав Маремуха.

— Добре, добре! Смійтесь, коли вам так весело! — буркнув Сашко ображено. — А я от піду куди треба і заявлю.

— Ну, годі тобі, Сашко, нам голови морочити, — лагідно сказав я. — Показуй краще, що на вечерю купив.

— Ось бринза, — цілком покірливо сказав Сашко і розгорнув пергаментний папір, в якому лежав шматок бринзи не менше фунта вагою.

— І оце все? — обурився Маремуха.

— Ні, чого ж усе. Ось іще рибки купив… Не займай, це редиска. Рибка ось тут. — Сашко розгорнув маслянистий папір. — Дивіться, яка рибка маленька! — І він витяг з старої газети три нитки, внизані маленькими копченими рибинками. Рибинки лисніли від жиру і були пузатенькі. — Тюлька називається! — гордо заявив Бобир і, як намисто, підняв на руки в’язки з рибинками.

— Ти б іще менших купив! — буркнув невдоволено Петро. — Сама дрібнота. Хто ж її чистити буде?

— Навіщо чистити? — здивувався Сашко. — Не треба чистити. Її так їдять. Дивись, мені в крамниці показали…

Наш каптенармус зірвав з нитки пару рибинок, що стікали жиром, і послав їх у рот. Пожувавши трохи, Сашко, як фокусник, спершу розкрив рот, а потім сміливо, з головами і шкірою, проковтнув їх.

— Ще апендицитом, чого доброго, захворієш! — сказав Петро. Більше за всі хвороби Маремуха чомусь боявся саме апендициту. Навіть кісточку з вишні і то він боявся проковтнути.

Але наочний приклад Бобиря примусив Петруся забути про хворобу, яка йому загрожувала. Він обережно відщипнув з мотузочки одну рибинку і став жувати її.

— Смачна… — сказав протягом Маремуха. — І кісток зовсім наче немає. Це камса?

— Не камса, а тюлька! — солідно поправив Бобир.

— «Тюлька, тюлька»! — перекривив я Сашка;— А ти бузи не приніс часом?

— Пляшки не було, — сприймаючи мої слова всерйоз, сказав Сашко. — А коли хочеш бузи, після вечері можна сходити. Тут, за рогом, в кіоску продають.

— Слухай, Петрусю, — скомандував я, — біжи вниз, принеси окропу і чашку від хазяйки. Треба бринзу парити.

Поки ми розправлялися з тюлькою, мармурова бринза, віддавши окропові частину солі й гіркоти і пустивши жирні кола, стала м’якою і дуже приємною на смак.

Ми різали її мисливським ножем і їли, запиваючи чаєм, в якому плавали чаїнки.

Повечерявши, ми віднесли вниз посуд і довго мились у дворі, просто біля колодязя. А потім, освіжені, ситі, вернулись у свій мезонін і полягали на високих матрацах.

Вікно залишилось відчиненим. Надворі вже потемніло. Крізь лахміття хмар, що пропливали, зрідка виглядав молодик. Як тільки хмари звільняли місяць, у кімнаті ставало видніше.

— А ви чуєте, хлопці, як тут тихо? — сказав, порушуючи мовчанку, Петрусь. — Ні пострілів, ні свистків. Що значить кордон далеко! На все місто, мабуть, два міліціонери, та й ті сплять…

Агнія Трохимівна дзвеніла внизу посудом. У неї на кухні шипів примус. Мабуть, вона звечора готувала для нас сніданок.

— А ми дурні! — знову обізвався Петро. — Як поступали у фабзавуч, треба було по одній спеціальності йти. Гуртом би тепер в одному цеху працювали. Все ж таки веселіше. А так — розбредемося хто куди…

І знову ніхто з нас Маремусі не відповів. Я зрозумів, що і Бобир, хоч прикидається хоробрим, думає про те, як він буде працювати завтра.

Надворі ставало все темніше й темніше. Знову небо геть-чисто заволокло хмарами, і місяць не виглядав більше. Рівномірний шум близьких хвиль заколисував так, наче ми все ще їхали поїздом…

Біля машинки

— Оце, Науменко, тобі новий напарник! — сказав амінний майстер Федорко, підводячи мене до літнього робітника, який метушився сам собі біля двох формувальних машинок.

Робітник обернувся. Йому було вже років за п’ятдесят.

Високий, сивий, в груботканій полотняній сорочці з підрізаними по лікті рукавами, він здивовано подивився на Федорка.

— Покажи йому, що і як, — сказав майстер, киваючи на мене. — За навчання запишемо тобі по середньому.

— Та що-бо ви, Олексію Григоровичу! Поставте до кого іншого! — спробував заперечити старик, але змінний майстер, обриваючи його, зразу замахав руками:

— Треба, Науменко! Ти. старий формувальник і зобов’язаний зміну вчити.

З цими словами майстер зник за стіною порожніх чавунних опок.

Ми залишились самі. Науменко оглядав мене недовірливо. Особливої радості у нього на обличчі не помітно було. З усього було видно, що йому куди зручніше формувати самому, аніж возитися з учнем та ще відповідати за його роботу.

Коли майстер відійшов далеко, мій учитель, анітрохи не церемонячись, смачно сплюнув собі під ноги і сказав, звертаючись до двох формувальників, які працювали за бар’єрчиком навпроти нього:

— І везе ж мені, грішному: то п’яничку посилають на виправлення, то молокососів треба навчати!

Сусіди засміялись. Один із них худорлявий і високий, коротко підстрижений під нуль, з вилицюватим смуглявим обличчям, був схожий на монгола. Другий, з гострими, колючими очима, не перестаючи набивати опоку, сказав:

— І не кажи, дядю Васю, партнери в тебе на вибір!

— Та ні, справді-таки! — поскаржився сусідам мій учитель. — Так добре ладилось сьогодні, думав до сніданку півсотні опок поставити, а тепер знову доведеться на сіль заробляти. — І, звертаючись до мене, він похмуро спитав: — Ну, чого похнюпився? Звуть як?

— Василь Манджура.

— Дістав тезка, дядю Васю, — а ще плачеш! Разом іменини справлятимете. Все-таки дешевше… — швидко формуючи, вигукнув моторний ливарник з колючими очима.

— Працював? — спитав Науменко, киваючи на машинки.

— Не бачив ніколи. На плацу формував, а з машинками не доводилося.

— Ого, дядю Васю, маєш спеціаліста по художньому литву! — закричав моторний сусід. — Він ще тебе, старого, повчить, як скульптури відливати.

— Де ж це ти на плацу працював, цікаво мені? — спитав Науменко.

Я зрозумів, що плацове формування тут ціниться значно вище, ніш машинне. Довелося розповісти, як я потрапив у це місто.

Науменко терпляче вислухав мою розповідь і скомандував:

— Ну, годі байки розповідати. Ставай лишень! — І він кивнув на Ліву машинку.

До неї вів вузенький прохід. Висока, майже на зріст людини, пічка розділила мене і Науменка, як тільки я підійшов до машинки. Між нашими машинками стояв глибокий ящик з особливою формувальною землею, яку називали тут «сумішшю». У мене — ліворуч, у дяді Васі — праворуч височіли складені одна на одну ряди порожніх чавунних опок.

Грузнучи в сухому піску, я підійшов впритул до машинки. На ній була закріплена бабітова модель якихось втулок.

— У тебе — низ. Зрозумів? — крикнув мені Науменко. — А втулки оці «ковбасками» звуться. Будеш набивати низ, а я верх. Дивись, як це робиться.

Мені важко було зразу одірватися від своєї машинки. Я похитав залізні прути, що стирчали у неї по краях, — їх призначення мені було незрозуміле, — і помацав припаяні до модельної плити два блискучі, слизькі конусні болти.

— Сюди дивись, гей, молодче! — сердито гримнув Науменко.

Одним махом він ловко насадив чавунну раму з боковими гвинтами на такі ж блискучі штифти, не дивлячися, зняв із заднього ряду опоку, поклав її всередину рами і став проворно закручувати гвинти. Коли гвинти затиснули опоку в рамі, дядя Вася схопив з полички мішечок і потряс ним над моделлю. Рівний шар присипки, наче пудрою, покрив бабітові «ковбаски». Так само не дивлячись, мій учитель занурив руку в ящик і, зачерпнувши нею жменю суміші, висипав її на модель.

Раз, два — і Науменко замахнувся лопатою. Він загнав її з розмаху в піщану купу, що розділяла нас, і шпурнув в опоку лопату піску, потім другу. З глибини розворушеної купи задиміла пара. Видно, пісок не встиг ще охолонути після вчорашньої відливки.

Дядя Вася розрівняв своїми гнучкими і жилавими пальцями вологий, але гарячий пісок, схопив коротенький набійник і став швидко набивати.

Я, не відводячи очей, уважно стежив за кожним його рухом, запам’ятовував усе.

Мускули грали на старих, жилавих руках Науменка. Гострий дерев’яний клинчик, насаджений на залізну ручку набійника, врізався в пісок з такою люттю, що здавалось, Науменко хоче розбити всю цю машинку чи принаймні загнати її під землю.

Зустрічаючи на своєму шляху вологий пісок, набійник уминав його, утрамбовував, заганяв у пази моделі. Пісок зникав усередині опоки, ставав тугий, як земля на польовій дорозі. Дядя Вася пройшовся по нерівній плоскій поверхні опоки квадратною трамбівкою, скинув склепану з жерсті надставку і згріб чавунною лінійкою на рівні ребер опоки надлишок суміші. Потім довгою голкою — душником — він наколов вентиляційні канали. Науменко зігнувся, постукав колотушкою, розхитуючи модель в її піщаному футлярі, і спритним рухом ніжно і плавно підняв набиту опоку разом на чотирьох кутових прутах догори. За яку-небудь хвилину від сильних, напружених рухів, від лютої упертості під час набивки мій учитель перейшов до ніжних, вкрадливих і делікатних рухів, коли треба було відірвати пісок від моделі.

Опуклі бабітові втулки моделі зробили свою справу і залишили в утрамбованому піску свої сліди — гнізда майбутніх деталей.

Науменко провертів гачком у піску воронку для ливника. Не встиг я простежити, звідки він з’явився, як у руках мого вчителя опинився гнучкий гумовий шланг з мідним наконечником, подібним до головки для сифона з зельтерською водою. Дядя Вася натиснув кнопку наконечника, і одразу із шланга з шипінням вирвався струмінь стисненого повітря. Направляючи струмінь по боках опоки, Науменко обдув ним бортики рами і, кидаючи шланг назад, за машинку, сказав:

— Зараз накриємо. Йди за мною!

Понатужившись, він нечутно зняв з машинки затиснуту в рамки досить важку опоку. Тримаючи її навису, перед собою, Науменко швидко побіг на плац.

Позаду наших машинок, на сухому піску плацу, уже стояли чотири форми, набиті дядею Васею до мого приходу. П’ята форма була розкрита і лежала, наче на подушці, на м’якому піску. На ній чорніли чотири стрижні — майбутні дірки в чавунних «ковбасках».

М’яко ступаючи ногами, Науменко підійшов до нижньої опоки і накрив її щойно, на моїх очах, заформованим верхом. Слизькі, змазані графітом штифти верхньої рамки туго увійшли в дірки нижньої рамки, і тому верхня опока дуже точно лягла на нижню, обережно з’єднуючи десь там, усередині, в серці форми, і канавки для чавуну, і краї майбутніх «ковбасок».

Хоч усе те, що я побачив зараз, було для мене нове, я почуттям молодого ливарника уявив собі, як там, усередині краю форми, щільно притиснулись зараз донизу верхніми заглибленнями сухі шишки. Я зразу ж уявив, як виплигнуть із цієї форми після заливки важкі чавунні «ковбаски» — важливі деталі машини, яка мав багато побігати в дні збирання врожаю по широких ланах країни. І мені знову стало радісно, що я обрав собі саме таку цікаву і розумну спеціальність.

Тим часом Науменко легко, намагаючись не зсунути форму, відкрутив гвинти в рамах і, залишаючи опоку на піску, підняв раму догори, роз’єднав її, шпурнув мені нижню половинку і крикнув:

— Лови!

Важко було зразу, з незвички, впіймати досить важку чавунну раму. Я схопив її уже майже біля землі, та й то обома руками; головка гвинта ударила мене по коліні.

— Тепер дій сам. Вибирай слабину! — сказав Науменко, виймаючи з кишені пачку цигарок. — А ми покуримо.

Силкуючись не збитися, наслідуючи мого вчителя, я повторював кожен його рух, перевірений і розрахований багатьма роками роботи. Загвинтивши опоку, я, не дивлячись, спритно сипнув на модель жменю суміші, увігнав лезо лопати в купу піску. Набивав я старанно, пританцьовуючи біля машинки, і з такою злістю утоптував пісок, що, здавалось, руки відірвуться од тулуба.

Ображало, що Науменко дивився на мене, як на тягар. Правда, я розумів, що з свого боку він — старий, досвідчений формувальник — можливо, і має рацію. Звичайно, куди приємніше формувати самому, ніж учити якогось новака. Я ще не знав, що означають слова майстра: «запишемо тобі по середньому», але думалось, що, діставши такого напарника, Науменко явно прогадує.

Набиваючи, я відчував, як лоб мій спітнів. Як завжди в таких випадках, я робив занадто багато рухів, пісок насипався в мої черевики, скрипів на зубах. Раз у раз я ловив на собі погляд дяді Васі. Він дивився підозріло, недовірливо, перевіряючи кожен мій рух.

— Можна підіймати? — спитав я.

— Спробуй, — сказав учитель ухильно.

— Підіймаю, — сказав я і, постукавши колотушкою, натиснув рукоятку важеля.

Набита піском опока плавно пішла вгору.

Не встиг я її обдути і зняти, як сусіди засміялись.

— Що це в тебе, молодче, за коржик на моделі лишився? — крикнув мені високий смуглявий сусід.

Глянув під опоку — і гірко стало: до моделі прилипла велика купа піску. Справді, наче коржик! Науменко стояв у мене за плечима посміхаючись.

— А що, весела робітка? — киваючи на мене, сказав дядя Вася моторному, невисокому формувальнику, якого звали Лукою. — Присипочку забув, через те і корж утворився, — пояснив мені Науменко.

Та і без цих слів я зрозумів свою помилку. Поспішивши, я забув притрусити модель сухою присипкою, що лежала на поличці в невеликому мішечку. «Але цей, чорт старий, теж хороший! Бачив мою помилку і не поправив, щоб виставити мене на сміх перед сусідами!»

Коли я вибив з опоки пісок, Науменко сказав:

— Та й модель твоя, мабуть, уже прохолонула. Я давно не зміняв підогрів. Бери кліщі — он за ящиком, — ходімо до коминка.

Тримаючи в руках довгі ковальські кліщі і не знаючи ще толком, для чого вони мені потрібні будуть, я йшов услід за дядею Васею головним проходом ливарні.

Мій учитель ішов рівно, широко ступаючи, нахиливши трохи сиву голову в заяложеній кепці зеленого кольору. Я йшов за ним слідом, як школяр, що завинив. Я розумів, що не радісно, мабуть, на душі у мого вчителя. «От, — певно, думав Науменко, — принесло вихованця на мою голову з якогось там Поділля, а тепер морочся з ним, показуй, учи, замість того щоб самому виконувати справжню роботу!»

Ми йшли, пересікаючи довгий цех якраз посередині.

То там, то тут стукотіли колотушки, стояли позаду машинок гори порожніх іще опок, а готові, заформовані, височіли осторонь на плацу, чекаючи, коли їх будуть заливати.

Під високою цегляною стіною цеху одноманітно шипіли потужні вентилятори, наганяючи всередину повітря. Вони гнали повітря всередину вагранок, роздуваючи брили коксу, плавлячи куски чавуну, навалені зверху через люки. Чавун стікав униз білими струмочками по гарячому коксу, збираючись там, на дні вагранок, рідкою, розплавленою масою, готового вирватися назовні, як тільки горновий проб’є стальною пікою льоток.

— Дивись, дивись, Науменко з новим ад’ютантом потопав! — донеслося з глибини цеху.

Це кричав якийсь ливарник з загорілим і недобрим лицем. Голова його була пов’язана, як у жінки, червоною косинкою.

— Васю, дєтка, поздоровляю з помічником! Давай, давай, може, на підвищення підеш! — закричав він дужче, думаючи, що Науменко зупиниться s ним «побалакати», але мій учитель пішов іще швидше і не зупинився.

Тут же, біля сусідньої машинки, я побачив Тиктора. Без сумніву, і він бачив мене, але удав, що не помічає, наче я був для нього чужою людиною.

Тиктор упевнено накидав в опоку пісок. Він працював удвох з ливарником, голова якого була пов’язана косинкою.

У дворі, осторонь ливарні, палав на вільному повітрі коминок. Так називалась кругла пічка з гратчастими боками, завалена палаючим коксом. Звідусіль із щілин у палаючому коксі стирчали хвостики металевих плиток, що підогрівалися.

— Дивись, де будуть наші. Запам’ятовуй! — сказав Науменко і ткнув у просвіти між розжареними брилами коксу дві товсті, важкі плитки.

— І це кожного разу сюди бігати? — спитав я.

— А то ж як? — здивовано і сердито подивився на мене Науменко.

— Оце так кінці!

— Хочеш чисто формувати — будеш плиту підогрітою держати. Іншого виходу нема! — сказав дядя Вася. Потім він вихопив кліщами покладені ним раніш і вже розжарені до білого плитки. Відчувалося: коли б не прийшли ми зараз за ними, плитки попливли б, як чавун всередині вагранки. — А тепер біжи швидко і засунь їх під машинки! — наказав Науменко, подаючи мені кліщі.

Тримаючи у витягнутих кліщах палаючі плитки, я стрімголов кинувся назад до нашого робочого місця.

«Завод великий, а з цими плитками порядки неважні! — думав я, прожогом пробігаючи через увесь цех. — Невже не можна було ближче коминки поставити?»

Плитки ще були яскраво-червоні, коли я засунув їх у пази під модельним устаткуванням. Скоро мокрий пісок, що лежав на бабіті, посірів і висох. Моделі нагрілись так, що руку довго тримати на них було важко, а Науменка все ще не було. Щоб не гаяти часу, я став набивати на своїй машинці нижню опоку.

Тепер, залишившись біля машинок сам, я почував себе спокійніше. Ніхто не дивився мені під руки. Сусіди поралися десь на плацу, позад своїх машинок, а з боків у нас нікого не було. Очевидно, формувальні станки тут простоювали чи, може, поламані.

«Нехай цей старик походить по цеху, — думав я, набиваючи. — Дещо ми вже і без нього знаємо!»

Друга опока набилась добре. Пісок не прилип до моделі, як першого раву, і я наважився без наказу вчителя, самостійно поставити опоку на плацу. Вона м’яко лягла на піщану подушку, розстаючись з моїми руками.

Потім я кулею примчав до машинки. Обдуваючи гарячу модель повітрям із шланга, я надів запасну раму і став готувати другий низ. Я не думав, що зможу випередити вчителя, але все ж таки вирішив мати хоч маленьку заправку. Я так захопився формуванням, що не помітив, як повернувся Науменко.

— А шишки хто буде ставити? Дядя?

Почувши рядом суворий голос учителя, я здригнувся від несподіванки, і важка трамбівка, змінюючи напрям, з усієї сили вдарила мене по великому пальцю лівої руки.

Удар був страшенний! Сльози виступили у мене на очах, «Ніготь неодмінно злізе!» — промайнула думка.

Хотілося крикнути, застрибати, закрутитися від болю, шпурнути геть у пісок кляту чавунну трамбівку, вилаятися щосили! Але я зрозумів, що тоді викличу нові насмішки, і, стримуючи біль, закусив до крові губу. Не обертаючись до Науменка, щоб він не побачив заплилі сльозами мої очі, я сказав тихо, крізь зуби, карбуючи кожне слово:

— А ось заформую ще оцей низ і тоді поставлю шишки!

До обідньої перерви палець розпух і посинів. Здавалось, що тріснула кістка.

«Хто це вигадав таку важку трамбівку? Нею можна покалічити людину назавжди… Але якщо вона буде легка, то пісок не заформуєш туго. Ти формуй та не лови гав надалі!» — міркував я сам собі.

Коли мені доводилося знімати опоку, я напружував усі сили, щоб затамувати біль у пальці. Приховуючи біль від Науменка, я відкручував сяк-так гвинти, хапав раму і мчав назад, щоб надолужити кожну хвилину. Навіть пісок із черевиків не було часу висипати.

— Зовсім заганяв хлопця, Науменко! — кричав через бар’єрчик Лука моєму вчителеві.

— Перекурили б трохи! — радив йому напарник Луки Гладишев — формувальник, схожий на монгола.

Хоч їх жарти і зачіпали мене, я намагався не звертати уваги. «Жартуйте, жартуйте!» — думав я.

Дали сигнал на обід. Заводського гудка не було чути в шумі ливарного цеху, і тому тут кожного разу, коли надходив час обідньої перерви, горнові били у стальну рейку, підвішену біля вагранок.

Не спиняючись на перерву, я все працював: набивав і набивав.

Одна по одній замовкли колотушки машинок. Лише вагранки гуділи під стіною, не втихаючи.

— Гаразд. Шабаш, Обідати ходімо! — сказав суворо Науменко. — Давай руки мити.

Холодна вода з-під крана бризнула на запилені руки, і біль у пальці зразу трохи зменшився. Бачачи, що мій учитель зачерпнув у бляшанку жменю жовтого крупнозер— нистого піску, я повторив його рух. Цей масний, глинистий пісок добре відмивав руки. Незабаром я побачив свої червоні, натруджені долоні і сліди свіжих мозолів на них.

Мовчки я пішов услід за Науменком до машинки, взяв сніданок, що мені приготувала хазяйка, і усівся на плацу, поблизу вчителя, підклавши замість стільця опоку.

Науменко, не поспішаючи, статечно розгорнув хустку. Три яйця, шматок копченого чебака, редиска з мохнатою гичкою, шматок питльованого хліба з маслом і міцний чай у пляшці — такий був його сніданок.

— Ти взагалі не бійся, хлопче! — раптом ласкаво сказав, Науменко. — Сьогодні ми з тобою заробимо на хліб і воду — це вірно. Ну, а завтра — на борщ, а потім, дивись, і на котлети. Перший раз завжди важко… У мене теж хлопець е, трохи старший за тебе літами. Тут же, у ливарні, працював. А зараз у Катеринославі, в гірничому інституті вчиться. Спочатку листи надсилав жалісні: «Не витримаю, мовляв, вернусь! На заводі значно привільніше!» А тепер — нічого. Добрав смаку. Осідлав, видно, цю непокірливу науку. Жартує: «От буду начальником рудника — посада табельника тобі, батьку, завжди забезпечена…» Стривай, а що в тебе з пальцем? — І, оглядаючи мою руку, дядя Ва— ся нахмурився.

Після того як я відмив графітний пил, було добре видно, як під нігтем пошкодженого пальця запеклася кров.

— Та це стукнув ненароком, — сказав я дуже недбало.

— Хороше діло — стукнув! Він розпух у тебе, як піп на Великдень. Чого ж ти раніш мені не показав? Біжи в амбулаторію. Бюлетень одержиш.

— Куди в амбулаторію? Дві години попрацював і вже за бюлетенем? — сказав я якомога веселіш. — Такими дрібницями лікарям голову морочити?

— Гарячий ти, бачу, хлопець! — сказав, похитавши головою, Науменко. — На терпець хочеш узяти. Ну, гляди, тобі видніш. А бюлетень в такому випадку завжди дадуть.

У голосі його звучала повага. Він говорив зі мною, як з давнім своїм напарником. І, звичайно, це було цінніше за пряму похвалу.

Сусідка будить мене

Приятелі ще не повернулись: їхні цехи закінчували роботу пізніше, ніж ливарний. Хоч, на відміну від учорашнього дня, стояла спека, в напівтемній кухоньці Агнії Трохимівни було на подив прохолодно, та й у нашій кімнатці, незважаючи на близькість даху, дихалось легше, ніж на вільному повітрі.

Берег моря був запруджений людьми. Одні купалися: вилискували на сонці їх мокрі тіла. Інші лежали нерухомо на піску.

Подивився я на цю картину з вікна — і захотілось піти туди, на сонечко, погрітися до приходу Маремухи і «Бобиря, та й помитися за одним заходом після роботи.

Недовго думавши, я зняв робочі черевики, загорнув у рушник чистий одяг, надів кепку і, попередивши хазяйку, де мене шукати в разі чого, вибіг босий у двір.

Лише кілька хвилин побув я в тіні будинку, а зараз сонечко знову вдарило мені в очі, і я йшов до хвіртки хмурячись. Високі мальви розпливались перед очима в тремтячому від спеки повітрі.

Сонце нажарило бетонний парапет набережної. Пробігши по ньому кілька кроків, я змушений був сплигнути на м’який пісок. Одначе ступати по ньому, як виявилось, було ще важче: верхній шар піску розпікся до того, що здавалось, його навмисно розжарили на величезній сковороді.

Хотілося швидше добратися до води.

Навколо лежали і вигрівались на сонці купальники. Я анітрохи їм не заздрив.

Після першого дня роботи на заводі, втомлений, змучений, але гордий, я вважав їх неробами. «Доки вони тут переверталися безцільно з боку на бік, закриваючи носи клаптиками цигаркового паперу та листками бузку, ми там, у цеху, тягали важкі ковші з розплавленим чавуном», — думав я і відчував, що більше, ніж будь-хто інший, маю зараз право відпочити тут.

Біля самої води стояла вільна низенька лавка. На одному кінці її лежав чийсь одяг, вкритий згорнутою вдвоє пікейною ковдрою. Як видно, хазяїн речей плавав серед тих купальників, які хлюпалися далеко в морі, за червоними поплавками. Я не поспішаючи роздягся і, кинувши робочу одежу під лавку, пішов до води.

Море ще вночі вигладило смужку піску понад берегом. Піщаний схил, який входив у воду, був рівний і твердий, наче навмисно накатаний для зручності купальників. По ньому ковзали маленькі, ледь помітні чисті хвилі — останні зітхання змученого штормами Азовського моря.

Я поплавав трохи біля берега, а потім, вийшовши на пісок, упав на нього мокрий. І от тільки тут, лежачи з заплющеними очима на м’якому піску і слухаючи тихий шурхіт прибою, я зрозумів, як стомився за цілий день. І хоч я лежав непорушно, даючи цілковитий відпочинок стомленому тілу, але мені все здавалося, що мої пальці міцно стискають набійник і він раз у раз підскакує передо мною, вгризаючись у чорний формувальний пісок, який димиться з минулої ночі. «Швидше, швидше! Натискай! Не можна відставати від Науменка!» — у думці шепотів я собі. Лопата літала у мене в руках. Потім десь удалині задзвонила ринда. «Наша черга, — почувся наче з неба суворий голос Науменка. — Кидай все. Ходімо за чавуном!»

… Ми йдемо по сухому піску головного проходу. Попереду, простягнувши назад сильні руки, йде Науменко. Зморшкувата шия його почервоніла від натуги. Кисті рук з’єднані на кільці держака. Його сорочка мокра від поту і де-не-де прилипла до спини. А я плентаюсь позад учителя, підтримуючи рукоятки рогача, і відчуваю, що ось-ось упаду. Сили залишають мене. Ледве пересуваю ноги і дивлюся в одну точку: на пляму в’язкого коричневого шлаку, яка, мов пінка в топленому молоці, тихенько погойдуючись, плаває у ковші, оточена вінчиком сліпучо-яскравого, що аж ріже очі, рідкого чавуну.

Іти щодалі важче й важче. Далеко ще до машинок. Швидше б добратися до них! Швидше б поставити важкий ківш на сухий пісок, передихнути, втерти рукавом солоний піт, що затікає з розпаленого лоба в куточки очей, хоч на хвилину відчути полегшення в долонях!

«Швидше! Швидше!» — думаю я, але почуваю, що ноги провалюються кудись… Яма! Яма, вирита посеред плацу, куди ливарники зливають рештки чавуну…

Силкуюсь затриматися, але дядя Вася швидко іде вперед, і я, затримуючи його, падаю на спину. Ківш вискакує з кільця держака. Чавун линув мені на груди, потім на ноги. Гаряче-гаряче стало…

Непритомніючи, вже на порозі смерті, я важко застогнав і ту ж саму мить почув над собою сміх і відчув якийсь холодний доторк…

… На груди мені капають важкі краплі холодної води. Вони враз розганяють рештки короткого і страшного сну.

Ще не розплющуючи очей, намагаюсь пригадати, де я. Я зовсім забув, що заснув на березі; Спросоння мені здалося, що я заснув, чекаючи друзів, у нашому мезоніні, і, заставши мене сплячим, Бобир, за своєю безглуздою звичкою, ллє мені на груди з дорожнього чайника холодну воду.

— Облиш, ну що за хлопчачі витівки! — бурчу я невдоволено і, протираючи очі, бачу над собою зовсім не Бобиря.

Заступивши сонце, вся блискуча від води, тримаючи в руках мій рушник, стоїть наша сусідка.

— На сонці спати не рекомендується, особливо білошкірим. Обгорите! — говорить вона.

Миттю схоплююсь на ноги і спросоння хитаюсь. Люди, що лежать навколо, здаються мені якимись примарами, наче я дивлюсь на них крізь закопчене скло.

— Хотіла прикрити вас рушником, та ненароком капнула. Вибачте.

— Нічого, спасибі! — бурмочу я і, засоромлений, що мене застала сплячим усміхнена дівчина, грузнучи в піску, кидаюсь до моря.

Розсікаючи пругку воду, занурююсь у неї і пливу у відкрите море. Скоро, однак, пальці мої торкаються дна. Вдалині від берега пісок хвилястий і тугий, без єдиного камінця. Вода здається дуже холодною, і я, наче обпалений, вискакую на берег.

Сусідка сидить на лавці. Тепер я можу вільно заговорити з дівчиною, якщо вона перша зачепила мене, але що сказать їй — ніяк не можу придумати. Хіба запитати, де вона навчилася так добре плавати? Ні, це дурниця!.. Всі підхожі слова вилетіли з голови, і навіть кашлянути важко. Але, полегшуючи моє становище, дівчина перша звернулась до мене:

— І отак зразу кидатися в море не слід. Вода ще холодна, а ви перегрілися. Легені застудите.

— Ну, дурниця! — сказав я протягом.

— Зовсім не дурниця. Я давно біля моря живу, а ви новак і багато чого ще не знаєте. Зводьте слухати старших!

— Чому ви думаєте, що я новак?

— Не думаю, а знаю!

— Дивно, звідки ви знаєте? — І, користуючися з нагоди затягти розмову, відповідаю: — А от і нічого подібного. Я тутешній і живу на Матроській слобідці.

— Нічого мене обманювати. Я все чисто знаю…

— Що ви знаєте, що?

— Знаю, що ви приїжджий.

— Хто це вигадав?

— Сорока на хвості принесла. Пташка така.

— Тут сорок нема. Сороки в лісі водяться, а тут море і степ.

— Ну, не сорока, так баклан… Ну гаразд, не варто більш інтригувати; Я ваша сусідка і. навіть учора ввечері бачила, як ви біля колодязя зуби чистили. Ну, а крім того, Агнія Трохимівна розповіла нам, що у неї нові квартиранти, дуже симпатичні молоді люди.

— Ви і з Агнією Трохимівною знайомі? — випалив я перше, що спало на думку;

— Ще б пак! Ми третій рік беремо у неї козине молоко. У тата легені хворі, і лікарі рекомендували йому козине молоко пити.

— Козине молоко дуже допомагає, — згодився я. — З нами живе зараз один товариш, Бобир на прізвище, так у нього справжнісінькі сухоти були. Матуся примушувала його силоміць пити, за рецептом лікаря, козине молоко і розтоплене сало…

— Вилікувався?

— Здоровий, як кінь. Тільки уві сні скрипить іще іноді зубами.

Дівчина засміялась і, трохи помовчавши, запитала:

— Ви сюди… чого приїхали?

— На роботу.

— Куди саме?

— На завод імені лейтенанта Шмідта поступили.

— А що ви там робите, якщо не секрет?

— У цехах, працюємо. Я, — наприклад, у ливарному, а товариші мої в інших: Маремуха — в столярному, а Бобир…

— Техніками, еге ж? — перебила мене дівчина.

— Чому техніками? Робітниками!

— Робітниками?.. Простими робітниками?

— Атож! Робітниками. А що ж тут дивного?

— Та ні, я просто так спитала… А потім, мабуть, в інститут поїдете? Вам, напевно, стажу робочого для вступу не вистачає?

Тепер для мене було вже цілком ясно, що дівчина вважала нас за якихось спекулянтських синків. «Напевно, — думала вона, — приїхали у чуже місто робочий стаж наганяти». Слід було образитися уже за саме таке припущення, але я, і взнаки це> даючи, сказав солідно:

— Попрацюємо — побачимо. Рано ще вгадувати, що буде завтра!

— У ливарному, мабуть, вам важче за всіх доводиться?

— Чому? Звичайна робота?

— Найшкідливіший цех на заводі. Там завжди такий дим їдкий. Сіркою пахне. А стелі низькі-низькі.

— Дах скоро підіймуть. Уже стовпи назовні виведені.

— Ах, коли це буде! Мені вас дуже шкода.

— Звідки ви все знаєте про ливарний?

— Мене тато водив туди одного разу. Показував, як чавун ллють. Я волосся шампунем насилу відмила від того пилу.

— Як вас пустили, дивно… На завод сторонніх не пускають.

— Пустили, — сказала дівчина недбало. — До того ж я не стороння: мій тато на заводі головним інженерам працює. Ви повинні були його бачити.

— Ще не бачив, — признався я. — Ми ж тільки перший день сьогодні працювали.

— Так, я забула… А вас як звуть?

— Василь.

— Ну, тоді давайте познайомимося. Мене звуть Анжеліка. А скорочено, для знайомих — Ліка.

— Гаразд, — буркнув я.

— Який ви все-таки дивний! — Дівчина засміялась. — Справжній відлюдько! Що «гаразд»? Знайомлячись, люди повинні одне одному руки подати. Ну!

— Чому я відлюдько? Раз ми з вами говоримо, то ми вже знайомі, по-моєму. Але, коли ви хочете, то чого ж! — І я незграбно простяг дівчині мокру ще руку.

Вона потиснула її своїми тонкими пальцями, і саме в цю хвилину у мене за спиною почувся обурений голос Бобиря:

— Ну тебе, Василю! Ми гукали тебе, гукали, Маремуха аж на дах виліз, а ти…

Наче ошпарений, я висмикнув руку з долоні Анжеліки.

Задихані від бігу, перед нами стояли Бобир і Петрусь. Сашко дуже здивований переводив погляд то на мене, то на Ліку.

А сусідка спокійнісінько оглядала моїх приятелів.

— Ходімо обідати! — кинув Маремуха.

— Оце і є ваші друзі, еге ж, Василю? — спитала Анжеліка. — Чому ж ви нас не знайомите?

— Познайомтесь, хлопці, — зніяковівши уже вкрай, промимрив я. — Це… це…

Мовби бажаючи допомогти мені, сусідка підвелася з шавки і, ступивши назустріч друзям, сказала:

— Анжеліка!

Хлопці теж оторопіли. Петро з ходу потиснув дівчині праву руку, Бобир — ліву, і обидва назвали себе.

— Так ось, виявляється, хто з вас Бобир! — сказала з цікавістю Анжеліка, пильно розглядаючи присмирілого Сашка. — Це, значить, ви по ночах зубами скрипите?

Дужче і образливіше Сашка вколоти не можна було. Він подивився на мене з обуренням: багато сказав його погляд, сповнений презирства й образи! Вийшло так, що я наплів сусідці про Бобиря, бажаючи його осоромити, а себе піднести. А в мене і в думці не було принижувати товариша: просто вирвалось якось випадково…

Розмова вчотирьох явно не клеїлась, і ми залишили Анжеліку на пляжі, а самі пішли додому.

— Подивись на цього… Індуаліста! — спіткнувшись знову на цьому трудному слові, сказав Сашко. — Ми з тобою все горло порвали, а він, виявляється, красуні лапки тисне під шум приазовської хвилі! А ще вчора обурювався, навіщо я визвався її халат стерегти… Теж — залицяльник!

Хіба сказати їм, як трапилося все? Не повірять! Скільки не клянись і не старайся — не повірять!.. І я вирішив промовчати.

На прогулянці

У самому центрі міста, біля базару, височів квадрат будинків, що притиснулись один до одного. На тротуарах, під вікнами цих будинків, кожного вечора гуляла молодь. І хоч усі чотири тротуари належали різним вулицям, безцільне блукання тут називалося «прогулянкою на проспекті». Ті, що гуляли, рухались під освітленими вітринами магазинів, ну так чисто, як у нас на Поштовці! Як тільки ми злилися з потоком гуляючих, я зрозумів, що в кожному місті є своя «Поштовка». Щоправда, увечері в цьому приморському місті було значно тепліше, ніж у нас на батьківщині, на Поділлі. Загорілі хлопці ходили по панелі в білих легеньких «апашках», у світлих брюках, у сандаліях на босу ногу.

Було дуже душно, і Бобир, який вирішив похизуватися в своєму костюмі «ялинка», скоро зняв піджак і поніс його на руці.

Кілька разів ми зупинялися біля освітленого під’їзду клубу водників. У клубі показували комічну картину «Папіросниця із Моссельпрому» з Юлією Солнцевою та Ігорем Ільїнським у головних ролях. Але кожного разу, відговорюючи один одного, ми повертали назад. Ми вважали, що ще не маємо права витрачатися на кіно.

Маремуха заробив сьогодні три карбованці сорок копійок, я — два дев’яносто п’ять, а Бобир, хоч і вихвалявся, що біля п’яти карбованців, але з усього було видно, що він сам гаразд не знає, скільки все ж таки записали йому. Але навіть і цих грошей на руках у нас іще не було.

Правда, ми вже вирішили було купити найдешевші квитки, але тут я підслухав розмову глядачів, що наступного тижня цю саму картину будуть показувати на вільному повітрі у міському саду, і зразу від серця відлягло. От і чудово! Виліземо на дах і подивимося її безплатно.

— Гей, хлопці, ідіть сюди! — почули ми знайомий голос з бульварчика, що простягся з другого боку вулиці, перед клубом водників.

Ми вийшли на брук і побачили візника Володю. Він сидів, покурюючи, на лавці, в товаристві ще якихось двох людей. Володя був у морському поношеному кітелі і в крислатому солом’яному брилі. Коли ми підійшли ближче, я побачив поруч з ним своїх сусідів по машинках — ливарників Луку Турунду і Гладишева.

— Посуньтесь! — наказав Володя своїм співбесідникам, і ті звільнили для нас місце на лавці. — Сідайте, розповідайте. Ну що, прийняли вас на завод?

— Відстав ти, брат, од життя, — відсуваючись, сказав Лука. — З Василем ми, можна сказати, сусіди по машинках.

— А хто з вас зветься Василем? — спитав Володя.

Я ткнув себе пальцем у груди.

— Інших теж прийняли? — допитувався візник.

— А то як же! — сказав Маремуха таким тоном, наче і не могло бути інакше.

— Значить, у мене легка рука, — зрадів Володя. — Готуйте з цієї нагоди могорич!

— Могорич своєю чергою, — втрутився Бобир солідно, — а от де ви пропадали вчора? Домовилися ждати на вокзалі, а самі зникли невідомо куди.

— Я до Маріуполя їздив, — сказав Володя, — з інженером одним. Ото як познайомив вас з тітонькою, так зразу і подався в Маріуполь.

— Хіба туди поїздом їхати не можна? — здивувався я.

— Можна, але невигідна пересадка у Волновасі. Вважай, цілий день поїзда чекати. А цьому інженерові терміново треба було в Маріуполь, от і відмахали такий кінець.

— А назад порожняком? — спитав Маремуха.

— Майже що так, — сказав Володя, пожвавлюючись. — Тільки поїв на постоялому дворі, Султана підгодував — ну, думаю, поїдемо собі тепер порожняком. Раптом, не знати звідки взявся, підходить якийсь дивак із чемоданчиком: «Чи не візьмете мене з собою туди?» — «А чого ж, — кажу, — за двадцятку хоч на край світу». Думав, торгуватися буде, але ні: вийняв гроші без усяких. «Давай тільки, — каже, — поїдемо швидше». А мені що? За такі гроші можна їхати.

— Справді двадцятку дав? — поцікавився Гладишев.

— Думаєш, жартую? Два червінці новеньких, ось вони, любенькі. — І Володя ніжно поляскав себе по нагрудній кишені куртки. — Весело доїхали. Пісень усю дорогу співали.

— Дохо дна в тебе робота, Володю, — сказав Лука. — Гроші платять, та ще й пісні підспівують!

— Її не кажи… — відбувся жартом Володя. — У мене грошей — як у жаби пір’я. В одній кишені смеркає, а в другій світає. А втім, дуже не заздри. Це сьогодні тільки так пощастило. Інший раз стоїш, стоїш перед тим вокзалом і думаєш — хоч би для сміху хто-небудь найняв, хоч до Матроської слобідки.

— Все-таки на свіжому повітрі, — сказав Гладишев, — пилюки не ковтаєш, як у нас в. ливарні.

— Нічого, Артеме, ось дах підіймуть, і в. нас пилюки буде менше, — зауважив Лука, і мені стало зрозуміло, що весь ливарний цех чекає підняття даху.

— Ти кажеш, Артеме, свіже повітря, — тихо відповів, мовби розмірковуючи про щось, візник Володя. — А я б від цього легкого, свіжого повітря рачки на завод вернувся, коли б не рука.

— Ви теж на заводі працювали? — нітрохи не приховуючи свого здивування, сказав я таким тоном, що Лука і Артем засміялись.

— А ти ж думаєш! — гаряче сказав Володя: видно, слова дійняли його до живого. — Я, голубе, не завжди кустарем-одинаком був. Дванадцять років на заводі працював. Хлопцем почав. Ще англійці жили з мене тягли. Коли б не рука, хто знає, можливо, зараз би майстром уже був.

— А що у вас з рукою, що? — спитав квапливо Бобир, оглядаючи загорілі і на перший погляд здорові руки, що їх Володя тримав на колінах.

— Та безглузда, загалом кажучи, історія трапилась, — сказав Володя. — Земляки, вони її знають (він кивнув у бік Луки і Гладишева), і вам, новакам, узнати корисно. Наче інструктаж матимете.

Тут, коли Махно в двадцять другому до Румунії подався, у місті в нас чимало його підручних залишилось. Не, знаю, самі вони побоялись у чужі краї за своїм батьком кудлатим тікати чи він їх тут, у Таврії, на розсаду залишив, — а тільки факт, що кишіло ними. А особливо багато їх тинялось по колонії, за вокзалом. Там раніше що не садиба була, то куркульська. Хазяї жили в колонії міцні: будинки кам’яні, виноградники великі, на причалах біля моря баркаси власні, а на березі від маяка до Матроської слобідки волокуші розстелені. Якщо виноград уродиться кволий — з моря грошву витягнуть. Ну, а як голод настав, дружинники-робітники давай у тих колоністів льохи оглядати — чи нема де хліба закопаного. Та й насправді: у місті голод, діти опухли, на вулицях усю кропиву та на кладовищі лободу для прожиття вищипали, а перейшов залізницю — інший світ. Усього вдосталь у колонії; під свято навіть окороки коптять і самогон гонять. Ідеш по вулиці голодний, ледве ноги волочиш, а тут як ударить тобі в ніс від їхньої святкової трапези, — розірвав би їх усіх, паразитів, живцем! Народ поголовне лихо терпить, а ці веселяться — «ту-степ» та «ойру» під грамофони витанцьовують.

Зрозуміла річ, колоністам не сподобалось, що ми їх обшуками допікаємо, добра їхнього торкаємось. Стріляти вони стали в дружинників. А тут, на заводі, ще англійці лишались. Джон Кейворт з чадами своїми — той зразу в Англію чкурнув, а своїх наглядачів дрібніших залишив. Оці його довірені зброю десь добували і колоністам нишком ночами підкидали.

І ось одного разу заходимо ми в світлицю до одного купця тутешнього — Бучило його прізвище. Не встигли ще двері за собою причинити, чуємо: кроки! Входять услід за нами двоє сусідів Бучила, теж із місцевих куркулів-колоністів, брати Варфоломієви. У шкіряних куртках обидва, у кубанках, штани з малинового бархату, і руки в кишенях тримають. «Ну, — думаю, — жарко нам зараз буде!» Знав майже, напевно, що обидва братки у батька Махна служили. З ними третій зайшов, начеб холуй їхній: Кашкет на прізвище, він же бнтута…

— Стривай, Володю, — перепинив я візника, — він у ливарному цеху працює?0 Червоною косинкою голову пов’язує?

— Він, він самий! — охоче ствердив візник. — Ну, так от… Оглянувся я — бачу, сам купець стоїть біля ліжка, усміхається. Ніякий, видно, йому обшук не страшний, коли підмога прийшла. А сусіди його, Варфоломієви, поставили біля дверей Кашкета — і до мене. А я, можна сказати, сам був. Помічник мій, Коля Сморгунов, — хлопчик спритний, карабіном володів, але від голоду ослабів зовсім. Не справитися б йому навіть з молодшим Варфоломієвим. І вийшло так, що доводиться мені мовби самому на себе удар приймати.

Старший Варфоломієв підходить до мене й каже:

«Ну що, Володю, брудна душа, прийшов у гості до сусіда — сідай».

«Нічого, спасибі, сяду», — говорю. І сідаю на краєчку стільця.

«Давай, — каже старший Варфоломієв, — хазяїне, частуй бажаних гостей!»

Бачу — приносить Бучило, усміхаючись, склянки, пляшку самогону, сало варене. А під стіною — його дочки, як на оглядинах, сидять. Обидві наречені Варфоломієвих. Зблідли, відчувають — не до добра таке частування.

Дивлюсь я Варфоломієву просто в лице. Страшно мені, але не боюсь, Радянську владу за плечима відчуваю. І прислухаюсь, про що його молодший брат з хазяїном перешіптуються.

Люська Варфоломієв наливав мені тим часом склянку самогону і каже:

«Пий, любий!»

«Чого ж, — говорю, — я перший? Може, вона отруєна! Випий сам».

«Ти що ж, — шипить Люська, — боїшся? Та ще й хазяїна ображаєш! Тобі, голодранцеві, повагу виявляють, а ти…» І раз — ножик вихопив.

Бачу я таку справу, моргнув Колі Сморгунову. А той, замість того щоб на мушку їх взяти, як торохне, що було сили, карабіном по лампі! Так мені гаряче скло на голову і посипалось. Що робити? Раз такий оборот — звалив я на стіл старшого Варфоломієва. Чую — посуд забряжчав, панночки верещать, тьма кромішня. «Аби, — думаю, — своїх швидше дочекатися!» І браунінг виймаю, щоб у вікно пальнути. Але тут якраз повз вухо табуретка пролетіла. «Ага, — думаю, — важку артилерію в хід пустили!» І повзу до виходу. Чую — сопе хтось поряд і хромом пахне. Значить, куртка шкіряна рядом. «Ну, — думаю, — , на тобі!» І рукояткою браунінга як дам! Поцілив прямо п© потилиці. Простогнав хтось з Варфоломієвих і кричить: «Держи двері, Кашкет, ми йому покажемо!» — і як бабахне у стелю. Тоді і я церемонитися перестав: застрочив у куток, звідкіля стріляли, з браунінга… Вереск, вогонь, гасом пахне, а Сморгунов від дверей голос подає… «Давай, — каже, — Володю, обеззброюй бандитів! Я їх не випущу звідси!» Добре йому говорити «обеззброюй»! їх з хазяїном четверо, коли не рахувати дівчат, а я — сам! І пробиваюсь собі повзком до дверей. Раптом чую — хтось наче замахнувся на мене і самогоном війнуло близько. Я пригнувсь і рукою голову затуляю. Аж тут — бжи-и-и-ик! По руці моїй!

Я спершу, знаєте, не відчув болю. Дарма що жили мені ножем перерізало та ще й череп зачепило! Відсмикнув я руку — і в кишеню за хусточкою. Але відчуваю — погана справа: пальцями не володію. Притиснув поранену руку другою рукою, душно мені стало, навіть піт на лобі виступив, і втома мене валить.

Насилу спромігся я крикнути Колі Сморгунову: «Бий їх, куркульських паразитів, бо я поранений!» А в цю хвилину Кашкет, ад’ютант їхній, вазони з вікна поскидав, головою шибку висадив і хотів туди, на сніг, рибкою! Але Коля Сморгунов у нього на прощання з карабіна бабахнув. Наші дружинники постріли почули, обох Варфоломієвих і хазяїна взяли. А я ось… скалічений лишився. Навіть склянку з водою важко підняти. Харчування погане в ті роки було, зрослося все сяк-так, а рука досі наче паралізована…

— Слухай, Володю, — спитав Гладишев, — а чому Кашкет вихваляється, що це його на фронті поранили, коли він од білих Катеринослав захищав?

— На фронті? — Володя засміявся. — А ти ніколи не купався з ним? Жаль! Скупайся при нагоді… Подивишся, куди куля входила, звідки вийшла. На фронті, брат, таких поранень не бував; хіба що у дезертирів, хто під шумок п’яти салом маже…

Повз нашу лавку, широко викидаючи ноги, пройшов знайомий франт з відділу робочої сили в довгих, гостроносих черевиках.

— А ось і Зюзя! — голосно сказав візник.

— Привіт! Привіт! — обізвався той, обертаючись на його голос, і, помахавши рукою, пішов далі.

— Оцей Зюзя нас на завод не хотів прийняти! — похмуро сказав Маремуха.

— Та що ти кажеш! — здивувався Володя.

— Правда, правда, — сказав я, підтримуючи Петруся.

— Дивно! — сказав Гладишев. — Невже забурів? А мені говорили, що Зюзя добре до робітничого класу ставиться.

— Оце так «добре»! — обурився Бобир. — Та коли б не директор заводу… Ось, послухайте… — І він розповів, як зустрів нас Зюзя у своїй канцелярії.

— Справжнісінький бюрократ. Пацюк чорнильний! — підтакнув я.

— А я хотів було до нього піти, у транспортний цех із своїм Султаном найматися, — сказав Володя.

— Та хоч би ж пояснив, порадив, а то просто: «Аут! — каже. — І їдьте собі в Харків», — з обуренням додав Бобир. — А от директор — зовсім інакше… Про все по-людському розпитав, перевірив, що ми знаємо…

— Ти з директора нашого, Івана Федоровича, не дивуйся, — сказав Лука. — Таких директорів від Севастополя до Ростова, по всьому узбережжі, не скоро знайдеш! Його вже і на завод Ілліча запрошували, і в трест український — не пішов. «Дайте мені, — каже, — завод підняти, техніку праці налагодити, англійську спадщину ліквідувати». Це він надумав підняти дах ливарні. «Нехай, — каже, — у найшкідливішому цеху найчистіше повітря буде», А ти не бачив, яку чавуночистку при ньому збудували? На диво гарну! Раніш, при Кейворті, в отій чавуночистці люди від сухот гинули сотнями. У сарайчиках литво чистили, увесь пил на легені осідав. А зараз любо глянути: чистота, свинцю багато, пил відсмоктують труби… А який він минулого року приїжджим троцькістам бій дав! Пір’я з них летіло. Ти Івана Федоровича із Зюзею не рівняй.

— Він що, висуванець? — запитав Бобир.

— Іван Федорович?

— Та ні, Зюзя.

— Футболіст, — сказав Лука спокійно.

— При чому ж тут футбол? — здивувався Маремуха.

— А при тому, — пояснив Лука, — що Зюзя був найкращий центрфорвард на все Запоріжжя, але там, на заводі «Комунар», з ним мало рахувались: працював у них у кочегарці, чи що. Ну, а наш головний інженер Андрихевич — болільник давній. Поїхав він одного разу в Запоріжжя, подивився Зюзину гру, бачить — хлопець ходовий, ну й переманив його Сюди. Тут йому, зрозуміло, раз-раз — і висування: заступником начальника відділу робочої сили. Платня пристойна, є на що харчуватися, щоб за м’ячем бігати…

— Головний інженер — це сивий такий? — обережно спитав я, пригадуючи слова Анжеліки про її батька.

— Він самий, — підказав Володя, — ваш сусід. Дивна людина, але футбол поважає…

— Донька в нього цікава, — не без приємності вставив Маремуха. — Василь з нею вже познайомився. Лапки тиснув на. пляжі…

— Та що ти? — Володя здивувався і подивився на мене з повагою. — Ти, виявляється, хлопець хвацький, не розгублюєшся! Але гляди: Зюзя дізнається, вмить тобі ноги поперебиває. У нього, брат ти мій, удар гарматний. Штангу м’ячем ламає…

Недалеко від нас, у порту, залунав переривистий гудок. Потім другий, третій…

— «Дзержинський» в Ялту відходить, — сказав Лука.

Ніколи в житті ми не бачили справжніх пароплавів, лише на малюнках. Мені дуже хотілося побігти в порт, подивитись на відхід пароплава, але, як на зло, Маремуха продовжував жартувати з мене і, підштовхуючи Бобиря, спитав у Володі:

— А що, хіба Зюзя — приятель інженерової доньки?

— Аякже! На велосипеді її катає часто і в гості до них ходить. Своя людина, одним словом.

— Я думаю, вони його як футболіста шанують, — зауважив Лука.

— Невже донька інженера — футболістка? — бухнув Петро.

— Уболівальниця! Підеш на гру дивитися — не сідай поперед неї, — застеріг Лука. — Всю спину тобі ногами стовче. Схибнулась на грунті футболу, як її татусь.

— Ну, це ти даремно… — заступився за мою знайому Гладищев, що мовчав досі. — Скаже теж: «схибнулась»! Панночка самостійна, розумна, багато книжок читає. А що уболіває за футболом, що з того? Хто в нас не уболіває, скажи? Хто голубами, інші футболом захоплюються. Головний лікар курорту Марко Захарович Дроль уболіває? Уболівав! Начальник порту капітан Сабадаш? Ясна річ! Зубодер мадам Козуля? Ще які Оця, з танцювального закладу… як її, мадам Рогаль-Піонтковська? Шалено! Навіть Лісовський, пій, як тільки гра — церкву на замок і на поле з своєю матушкою… Таке вже місто у нас шалене!

У словах Гладишева промайнуло прізвище, яке одразу повернуло мене до пережитого в рідному нашому місті, на далекому Поділлі. І я запитав:

— А ця Рогаль-Піонтковська, що ви назвали, не графиня часом?

— Біс її знає, графиня вона чи ні, а те, що ця мадам проста чудо-юдо на всю округу — факт… — сказав Гладишев.

— Найголовніший професор по танцюльках, — додав Лука.

— Що ж ми сидимо тут, друзі, та сухою бесідою задовольняємось? — кинувся Володя. — Може, підемо до Челідзе та по кухлю пива вип’ємо, га?

— Треба піти, правда, га, Василю? — пошепки сказав мені Бобир. — Бо як не підемо — образяться!

«Ходити в пивну комсомольцям? — подумав я. — Чи годиться так? З другого боку, і справді нові наші знайомі можуть подумати, що ми білоручки якісь, цураємось їх товариства або просто скнари. І, нарешті, хіба це великий гріх — випити кухоль пива?»

Але втома перемагала, і, пам’ятаючи, що завтра вранці треба на роботу, я сказав:

— Та ми не знаємо, адже нам завтра…

— Облиште їх, Володю, — : втрутився несподівано Лука. — Хлопці молоді, у роботу ще як слід не втяглись, ще й справді просплять. Нехай ідуть додому! А ти, друже, — звертаючись уже до мене самого, дуже сердечно сказав Лука, — напарника свого особливо не бійся. Він бурчить, гримав, але, взагалі, справедливий старик і ганяв тебе недарма. Все на краще… Зліший будеш! Ну, до завтрього!..

Ми розстались, і Володя перший, вийшовши з палісадника на брук, заспівав:

На заводі тім Сеню стріла я

В цегляному проході уторік…

І за ції ось за цеглиночки

Полюбила завод я навік.

Кроків за тридцять від людного проспекту було порожньо і тихо, як у селі глупої ночі. Солодко повіяло матіолою, і в кущах одного з садочків, біля самої дороги, закричав перепел.

— А твоя симпатія, Василю, чи знає, що ти в нас у фаб— завучі у футбольній команді грав? — спитав не без єхидства Петро.

— Про кого ти говориш?

— Прикидайся! — І Маремуха весело гмукнув. — Наче не знаєш, про кого!

— Як її звуть, га, Василю? — спитав Сашко.

— Я забув.

— Він уже забув, ти чуєш, Петрусь? — глузував Бобир. — Тоді я тобі нагадаю, якщо ти такий забудько: Ан-же— лі-ка! Запиши, будь ласка, на пам’ять.

— Що це за ім’я таке: Ан-же-лі-ка? — втішаючися моїм зніяковінням, проказав по складах Маремуха. — Вперше чую. Дуже дивне ім’я! Напевно, закордонне.

— Денікінське ім’я, — підтакнув Бобир. — Ти думаєш, випадково вона нам «мерсі» сказала?

— Так усі буржуї говорять: «мерсі» та «пардон», — згодився Маремуха.

А я йшов знову мовчки, терпляче вислухуючи, як хлопці жартували з мене…

Далеко в морі гойдались, огинаючи хвилеріз, зелений і червоний топові вогні пароплава «Фелікс Дзержинський», що все віддалявся. Коли б я знав тієї ночі, кого він повіз на своєму борту в Ялту в кромішній пітьмі Азовського моря!.. Коли б я знав, то примчав би заздалегідь у порт і не став гаяти часу на пусті розмови…

В гостях у Турунди

В міру того як я втягувався в заводське життя, слово «пристосуєтесь» страшило мене все менше й менше. Дні минали швидко, і кожний день приносив новину.

Сьогодні, за кілька хвилин до обідньої перерви, до моєї машинки підійшов Головацький. Дивно було бачити його серед пилу і шуму ливарні в гарно пошитому костюмі та ще при галстуці. На місці секретаря заводського комсомолу я б посоромився з’являтися в цеху в такому одязі. Люди працюють фізично, а він розгулює таким чистуном! Але Головацький поводився, наче нічого й не було, він поздоровався за руку з Науменком, а Луці та Гладишеву вклонився.

— Свого підшефного відвідати прийшов, Толю? — спитав Лука.

— Як він — прижився у вас? Не розгублюється? — запитанням на запитання відповів Головацький і подивився на мене уважно сірими очима.

— Квапливий дуже. Скоро дядю Васю випередить! — кинув Лука і, схопивши набиту опоку, помчав накривати нею нижню половинку.

Звертаючись до Гладишева та Науменка, Головацький сказав:

— Я йому говорив: «Пристосуєшся», а він було занепав духом, коли взнав про машинне формування. — І ще раз глянувши на мене, сказав по секрету: — Ти зайди до мене, Манджура, під час обідньої перерви…

— Ви, я бачу, добре з Головацьким знайомі? — спитав я Луку, як тільки секретар зник за опоками.

— Це ж наш вихованець! Виходець з ливарні. Ми його тут і в партію приймали, як ленінський набір був, — сказав Лука, і я зрозумів, що мій сусід — комуніст.

— Значить, Головацький у ливарні працював?

— Атож! А чого ти дивуєшся? На томильних печах! — сказав Турунда. — Він молодець, хороші порядки там завів. До його приходу таких замурзаних, як томильники, на всьому заводі нікого не було. Від тієї руди, якою вони литво відпалюють, іржа не тільки до роби, але і до волосся приставала. За версту можна було взнати, що хлопці з томилки йдуть. А зараз — глянь: виходять після шабашу чистими, як люди. А чому? Зібрав Головацький, за дорученням парткому, комсомольців на суботник, заклали гуртом змійовики в отих печах, провели душі з гарячок) водою та поставили кожному робітникові шафочки для брудної і чистої одежі. Тепер, як пошабашать, — зразу під душ. Помиються гарячою водичкою, переодягнуться в усе чисте — і по домівках. Все одно як інтелігенти якісь. Чудово! І не впізнаєш, що вони в тих печах литво розвантажували…

Ці слова, почуті від сусідів, запали мені в душу. Я йшов тепер до Головацького в ЗЗК з добрим почуттям і ніяк не сподівався, що вщ зустріне мене докором:

— Те, що ти пристосувався швидко і засвоїв тонкощі машинного формування, — добре і похвально, Манджура, але чому ти тримаєшся окремо від усієї молоді?

— Як «окремо»? — перепитав я, сідаючи на скрипучий стілець.

— А дуже просто! Половина хлопців тебе просто ще не знають: хто ти, що ти, чим дихаєш. Про безпартійних я вже й не кажу. Навіть комсомольці і ті не підозрюють, що в тебе комсомольський квиток у кишені. Минулого разу ти мені тут цілий міх наговорив про свою громадську роботу в фабзавучі. Я було зрадів: «От, думаю, — вогонь-хлопець на підмогу до нас прийшов…»

— Але ж мені треба було освоїтися, — винувато сказав я, розуміючи, що секретар ЗЗК багато в чому має рацію.

— Але зараз ти вже, сподіваюсь, освоївся?

— Зараз освоївся…

— Тоді гаразд, — уже лагідніше сказав Головацький. — І раджу тобі скоріше взнати всю молодь ливарні: хто чим живе, кого що цікавить. Бо що ж виходить: ливарня — єдиний! цех на заводі, який, залежно від заливки, часто закінчує роботу задовго до загального шабашу. Що це значить? Це значить, що найбільше вільного часу у молоді ливарні. А багато ти знайдеш ливарників увечері в юнсекції клубу металістів? Дуже мало! Стид і сором, але це, на жаль, так А от на танцюльках у мадам Рогаль-Піонтковської їх повнісінько…

Вдруге за останні дні я почув знайоме прізвище. І важко було втриматись, щоб не перепинити. секретаря ЗЗК:

— А хто ж ця мадам?

— Уламок розбитого назавжди, — сказав Головацький постукуючи довгими пальцями по фанерному столу. — Ще кілька років тому їй належав ресторан «Родима сторонка» і кондитерська при ньому. А потім, коли мадам стомилася від податків, вона відкрила свій власний танцклас. Донька цієї мадам ще при білих вийшла заміж за англійця — начальника цеху — і з ним чкурнула в Лондон. Ну, а матуся залишилась і обплутує зараз своїм впливом молодь.

Напружуючи пам’ять, я запитав:

— Рогаль-Піонтковська тут давно живе?

— Як революція почалась. Вона сюди приїхала разом з донькою. Звідкілясь з-під Умані.

— Заміжня?

— Чоловіка її ніхто не бачив. Може, поховала його там, в Умані, може, втік…

— І хлопці з ливарні її відвідують?

— Коли б тільки з ливарні! З інших цехів теж. Не зумів комсомольський осередок організувати дозвілля молоді — мадам з цього користується. І візьми до уваги, Манджура: в твоєму цеху є ще зовсім малописьменні хлопці. Нічого колективу цуратися! Пора з хорошими хлопцями здружитися, в одну упряжку стати. Гриша Канюк, наприклад, або Коля Закаблук…

— Все зроблю, Толю, — пообіцяв я Головацькому.

— Треба зробити все, а потім іще повторити! — пожартував Головацький і, тиснучи мені руку, додав: — Ну, біжи, а то до гудка три хвилини лишилося…

Ще за царату, коли ми жили на Заріччі, під Старою фортецею, недалеко від Успенського узвозу, садиба графині Рогаль-Піонтковської займала цілий квартал на міській околиці. Жовтий панський особняк з колонами біля під’їзду губився в зелені тінистого саду, і до нього від залізних воріт, прикрашених кованими залізними пелюстками, вела посипана гравієм дорога. Її облямовували грядки з білими ліліями і півоніями. Високі ажурні ворота майже ніколи не відчинялись, і на них висів важкий іржавий замок.

Але одного разу ворота садиби відчинилися навстіж з цілковитої згоди її власниці. Трапилося це навесні 1919 року, коли наше місто захопив із своїми бандами отаман Петлюра. Недобитки його банди тиснулись до залізниці. В руках невдачливого отамана було кілька маленьких міст і містечок Поділля та Волині. Але, незважаючи на те, що петлюрівський фронт тріщав по всіх швах, отаман урочисто оголосив наше місто тимчасовою столицею «Петлюри», а для своєї резиденції обрав напівпорожній особняк графині Рогаль-Піонтковської.

Автомобіль, на якому під’їхав Петлюра, зустрічала біля розчинених навстіж воріт сама графиня, сухорлява дама в чорному вбранні з воланами, з лорнетом, притиснутим до очей. Ми, хлопці, бачили з цвинтаря сусідньої Успенської церкви, як, вийшовши з машини, одягнутий у все синє, Петлюра поцілував худу, прикрашену перснями руку графині і разом з хазяйкою рушив до жовтого будинку. Сюди до нього приїздили на переговори галицькі «січові стрільці» з корпусу Коновальця, денікінські офіцери.

Трохи згодом на постій до графині прибули англійська і французька військова місії. Офіцери Антанти, яка допомагала Петлюрі, розгулювали у своїй не баченій нами формі по тінистих алеях графського саду, але розгледіти їх ближче нам ніяк не вдавалося. Перехожих згонили з тротуару гайдуки з «куреня смерті», який охороняв Петлюру і його почет.

Тільки один раз ми вилізли на гранітний фундамент огорожі і спробували розгледіти крізь гущавину зелені, що ж твориться біля будинку з колонами. В ту ж хвилину, коли ми стояли босі на шершавих і теплих від весняного сонця плитах, припавши до залізної огорожі, із саду вибіг високий, худорлявий чоловік у довгому синьому піджаку і замахнувся на мене чорною палицею в срібних монограмах.

Як злякані горобці, кинулись ми навтіки, хто куди, боячись, як би довгоногий не покликав на розправу з нами петлюрівців з надвірної охорони. А в них були припасені для нас угощення, кращі за палицю: довгі нагаї з свинцевими «п’ятаками», заплетеними в шкіру.

Обличчя незнайомця — хиже, зле, дрябле, все у жовтуватих зморшках — я добре запам’ятав.

Говорили, що це рідний брат графині, який утік до неї звідкілясь із-під Києва, від більшовиків. Недарма потім, коли Петлюру прогнали, сухорляву графиню заарештувала Надзвичайна комісія по боротьбі з контрреволюцією. Що потім з нею сталося, я не знаю. А може, братець графині і був отим самим, що втік, чоловіком тутешньої Рогаль-Піонтковської, яка, за словами Головацького, «обплутувала молодь» своїми танцями.

Спека ще не розвіялась, але на проспекті вже було людно. В’ялі і розморені, пленталися з пляжу курортники в тюбетейках, крислатих солом’яних брилях, а то просто пов’язавши голови мокрими хусточками. Вони несли в руках килимки, рушники, мокрі простині, купальники. Дехто з них затримувався біля кіосків, де продавалась холодна біла буза, лимонне ситро, нарзан і боржом з льоду. Інші приїжджі, головним чином чоловіки, забігали в кооператив виноробів на розі. Стомлені спекою і морем, вони перекидали там скляночки, повні прозорої «березки», янтарного «в’яленого», «виморозків», «ізабелли», густого і темного «мускату» та інших вин Приазов’я.

То зазираючи всередину магазинів, то затримуючись біля нарядних вітрин, я йшов, вгрузаючи каблуками в м’який асфальт. Ще до закінчення роботи Гладишев сказав мені, що салон Рогаль-Піонтковської міститься в будинку № 25 по Генуезькій вулиці.

Раптом усі перехожі перестали мене цікавити, за винятком одного, що з’явився, не знати звідки, передо мною. Спина його і хода — тверда, упевнена, стройова хода військового — здалися мені на подив знайомими. Якби не його літній цивільний костюм із чесучі та не м’яка, з тієї ж матерії панама з широкою голубою стрічкою, я б зразу кинувся до перехожого, як до дорогого земляка.

«Але цей не бачений ніколи раніш цивільний костюм?.. А хода та ж сама, і зріст, і високо підведена голова з загорілою шиєю!.. Та він, мабуть, на курорт сюди приїхав! Ну, як я не здогадався?»

Швидко випередивши перехожого в костюмі з чесучі, зазираю йому в обличчя. Він у цей час дивиться у вікно аптеки, де стоять цілі батареї банок з латинськими написами.

«Авжеж, це він!»

Я підходжу до перехожого впритул і, ледь торкнувшись його напівзігнутого ліктя, говорю:

— Здрастуйте, товаришу Вукович! Як ви сюди…

Чоловік з обличчям Вуковича, на диво байдуже, наче ждав, що я його зачеплю, обертається і каже:

— Ви помилились, молодий чоловіче… — І трохи насмішкувато дивиться мені у вічі, мовби жалкуючи, що я так по-дурному помилився.

Що я буркнув йому на відповідь, не пам’ятаю. Це не були слова пробачення, скоріш за все я сказав щось схоже на «Ух, ти!» і, зніяковівши вкрай, швидко пішов геть, щоб зіваки не звернули на мене уваги. А сам думав: «Ну, буває ж така подібність! Дивно, як схожий цей чоловік на Вуковича…» Якби то був Вукович, він неодмінно впізнав би мене і привітався. Особливо після тої тривалої розмови в його кабінеті, коли ми відвідали його разом з Коломійцем.

Заспокоївшись після досадного конфузу і звільняючись від зніяковіння, що охопило мене, я вирішив ні в якому разі не говорити хлопцям, як я помилився…

Будинок № 25 на Генуезькій був нічим не примітний з вигляду одноповерховий особняк. Від касирки в платті з картатої шотландки, яка розкладала на столику біля входу книжки з квитками, я довідався, що танці починаються за годину. Не крутитися ж мені під високими вікнами танцкласу стільки часу, щоб подивитися на тутешнє чудо-юдо! Я повільно пішов Генуезькою вулицею, подалі від центру міста.

Генуезька привела мене в передмістя Лиски, з його маленькими будиночками. Майже вся земля тут була зайнята городами. Я пішов на край посьолку, до самого моря.

Біля берега погойдувались на якорях просмолені рибальські баркаси із згорнутими парусами. На піску, закиданому водоростями, сохли неводи-волокуші. В обличчя ударило повітря морського простору, змішане з запахами копченої риби, водоростей, йоду, смоли.

Порожній піщаний берег тягся до Ногайська. З яру, який спускався до моря, витикалась якась двоповерхова вілла під червоною черепицею. Вечірнє сонце кидало червоні бліки на її вікна з боку Лисок. Шибки наче пломеніли під промінням сонця, яке повільно падало в море. Здавалося, вілла горіла, підпалена зсередини. Я пригадав оповідання ливарників про колишнього власника заводу Кейворта, який дременув в Англію, і вирішив, що не інакше, це його віллу видно вдалині. Досить було тільки порівняти її з маленькими білими мазанками, розкиданими по березі моря, щоб зрозуміти: там жив багач.

По м’якому піску я підійшов до тихого моря і, зачерпнувши руками чистої води, умив спітніле обличчя і змочив волосся.

— Ей, молодче, іди сюди! — почулося з берега.

«Не мене, напевне, — подумав я не обертаючись, — Хто мене може знати тут?» І пішов у напрямі до Генуезької. Але навздогін почулося:

— Василю Степановичу! Товаришу Манджура!

Від маленького будиночка швидко йшов мій сусід по машинках Лука Турунда. Він уже встиг переодягтись у ясно-блакитну, вигорілу на сонці робу, простьобану білими нитками;

— Загордився, справді! — сказав Лука, підбігаючи. — Гукаю, гукаю, а він хоч би тобі що! Я побачив тебе, ще як ти до моря йшов. Чи не топитися, гадаю, хлопець іде від утисків Науменка.

— Здрастуйте! А чого ж мені топитися?

— Давай зайдемо до мене в хату! — запропонував Турунда.

Я відповів непевно:

— Мені до міста треба. Може, іншим разом?

— А я тебе не на весілля кличу. Посидимо трохи та й підемо разом.

Будиночок Турунди був розташований на самому березі. Проходячи у двір, я спитав:

— Не заливає хвилями, коли шторм?

— Бував. Минулої осені майстра[4] подув, і такі хвилі пішли, що шибки вибило водою. Моя дружина навіть курей на горище переселила, щоб море не вкрало.

У кімнаті з низькою стелею було прохолодно. Всі вікна, крім одного, відчинені навстіж, були завішані марлею від мух. На підвіконнях стояли вазончики з геранню і фікусами і пляшки з вишневою наливкою.

— Знайомтесь! — сказав Лука. — Оце мій батько, а оце дружина. Перед вами Василь Степанович. Він прибув до нас на поповнення ливарного цеху… Звідкіля ти прибув, Василю?

— З Поділля, — сказав я, вітаючися з батьком Луки та його дружиною. — Але ж я не Степанович, а Миронович…

— Справді? — Лука здивувався. — Значить, я тебе з напарником сплутав: він у нас Степанович. Сідай сюди, під віконце: ні-ні, та з моря низовий і потягне.

Я протиснувся під вікно і сів за старанно вимитий сосновий стіл. Батько Луки, чорний від сонця і такий же сухорлявий, як його син, присів навпроти, а дружина Турунди, симпатична жінка років двадцяти п’яти, заходилася поратися біля печі, яку було видно через сіни. Смуглява, дебела, з косами, викладеними в корону, вона нечутно пробігала по кухні, то з’являючись перед піччю, то зникаючи за простінком.

— А ми оце говоримо з батьком на одну тему життєву, — сказав Лука. — Адже ж ти знаєш, що третій місяць один процент нашого заробітку відраховується на англійських робітників. А мої домашні, як принесу я додому книжку розрахункову, починають: «Знову оці «А. Р.»! Що вони — рідня тобі? Краще б замість тих відрахувань плаття дружині купив або ще що-небудь потрібне в домі…»

— При чому тут плаття? — перебив сина старий Турунда, показуючи жовті від тютюну, рідкі зуби. — А вони, оці «А. Р.», допомагали нам у дев’ятсот п’ятому, коли «Потьомкін» червоний прапор викинув? Навпаки! Старий Кейворт від себе сотню козаків з Мелітополя викликав забастовщиків приборкувати. Допоміг, думаєш, тоді нам хто-небудь із-за кордону? Як би не так! Ціле літо самою тюлькою харчувались. А з якої такої речі ми тепер їхнім забастовщикам допомагати повинні?

— Бо ми батьківщина всіх трудящих світу, — сказав я обережно, щоб не розсердити буркотливого старика. — У нас Радянська влада, а в них її ще нема… У них капіталісти на шиї сидять.

— Це не відповідь, — буркнув старик. — Ти в корінь дивись, а політику мені розводити нема чого!

Слова Турунди дійняли мене до живого. Пригадались наші збори у фабзавучі на міжнародні теми, і так само запально, як там, я сказав:

— Чому «не відповідь»? Ясно, що ми в кращому становищі, ніж ті англійські гірники, що ради наживи всяких капіталістів вугільний пил ковтають.

— А мало ми того пилу за царату наковтались, щоб буржуй англійський он в отих хоромах жив та на власній яхті по морю катався? — Старик показав вузлуватим пальцем в бік вілли, яку я розглядав з берега. — Йому пікніки на свіжому повітрі були потрібні, а нам самий шинок лишався на втіху, та й той у борг!

— І не пробуй навіть мого старого переспорити. Все, одно як той митрополит Введенський! Ти йому своє, а він тобі своє. Наперекір. Я теж тлумачу йому; оскільки ми робітнича влада, значить всякому робітникові, котрий бідує, підсобляти повинні у біді, — сказав Лука.

Нечутно ступаючи по глиняній долівці босими загорілими ногами, до кімнати зайшла дружина молодого Турунди. В руках у неї було задимлене деко. Вона поставила його тихенько на дві дерев’яні підставочки, і я побачив на дні дека чотири жирних рибини. В ніс ударив гострий запах часнику.

— Їв коли-небудь таке? спитав Лука.

Я заперечливо похитав головою.

— Чебак по-рибальському! — заявив Лука. — Ранішнього улову. Батько його підчепив, а ми зараз покуштуємо. — І, підваживши виделкою важку рибину, він поклав її передо мною на тарілку.

Тепер я помітив, що навіть луска не була зчищена з чебаків. Від жару духовки блискуча луска настовбурчилась так, наче хтось причісував рибу «проти шерсті».

Незабаром, знімаючи, за прикладом хазяїна, шкірку з чебака, я відгадав нехитромудрий спосіб приготування цієї смачної страви. Перед тим як кинути рибини на деко і поставити в жар духовки, їх нашпиговували зубочками часнику. Риба пеклась цілою, у власному жиру. Біле м’ясо її легко відставало від кісток і смачно пахло.

— Але ж рибка по сухому не ходить! Адже так, Василю? — підморгнувши мені, сказав Лука і дістав із темного кутка важкий глечик з вином. Він налив у склянки блідо— жовте, дуже чисте вино.

— Досить! Досить! — зупинив я Луку, коли була налита половина моєї склянки.

— Чого злякався? — Лука звів на мене бистрі очі. — Гадаєш, міцне? Та це «березка». Слабеньке. Її у нас малі діти, замість води п’ють.

— Все одно досить. Я не звичний.

— Звикати треба, — зауважив батько Луки. — Біля Азовського моря жити — «березку» пити!

— Ну, за твою удачу, Василю! Щоб ти став хорошим ливарником. Нехай щастить тобі в молодому житті! — сказав Лука, і ми цокнулись склянками.

Підняла свою склянку і дружина його, поправляючи повною рукою викладені короною чорно-сині важкі коси.

Від погляду її глибоких, темних, як маслини, лагідних очей повіяло великою привітністю. Здалося, що я вже давно знайомий з милими хазяями цієї хатки, яка виросла на «піщаному приазовському березі.

Вино було холодне, запашне, трошки кислувате і гіркеньке. Воно й справді не було міцне.

Я відставив порожню склянку і мимохіть глянув на годинник-ходики, що висіли на стіні, біля груби. Лука перехопив мій погляд і сказав заспокійливо:

— Не бійся, молодче, адже мені теж в університет іти.

— В який університет? — здивувався я.

— Він студент у мене, — відповіла за Турунду його дружина і, поглядаючи на Луку дуже ласкаво, поклала йому на плече смугляву руку.

— З минулого року. По вечорах! — сказав Лука. — Побралися ми з Катею, я і подумав: треба вчитися. Годі час вільний марнувати. Поступив на підготовчі курси, пригадав усе, чого ще в парафіяльній школі вчили, алгебру подолав, а тут відкривається вечірній робітничий університет. Ну як не скористатися!

— І задоволений? — спитав я, відчуваючи, як від цього слабенького вина тепло розтікається по тілу.

Лука весело звів голову:

— І не питай навіть! Раніше що було? Пошабашив, причепурився — і на проспект. А з проспекту куди? В «Родиму сторонку», до Челідзе. Ідеш потім додому сонний, ноги вензелі пишуть. Іноді так розбере, що в кепці та в чоботях на ліжко повалишся. Не встиг очі заплющити, — уже гудок заливається. А з похмілля робота яка? Повзаєш, як та муха осіння по шибці, а напарник тебе лає на чім світ стоїть, бо і його затримуєш. Спасибі Іванові Федоровичу, що він університет відкрити придумав.

— Директор?

— Атож. Зметикував, що в місті вчителів усяких багато — і по хімії, і по астрономії, — скликав їх до себе і говорить: «Давайте, любі, по вечорах робітничий клас учити, гроші я для вас знайду!» Сказано — зроблено. І завертілась карусель. І відтоді, як почав я той університет відвідувати, наче іншою людиною став. Вагранка гуде вдалині, а я тим часом формули пригадую, що вчитель пояснював, і міркую, що до чого, чому чавун плавиться, як із нього сталь добути і при якій саме температурі… І виходить так, що замість оцього маленького віконця дивишся на життя з величезного вікна…

— А на заняття сьогодні запізнишся, — дуже лагідно, півголосом сказала дружина.

— Я? Нічого схожого! — спохватився Лука і, підбігши до етажерки, став збирати книжки.

— Заходьте до нас запросто, — сказала Катерина, прощаючись. — А як надумаєте у море піти — старий вас на риболовлю візьме.

Я подякував хазяям хатки за угощення і сказав, що іншим разом прийду до них уже з хлопцями. Разом з Лукою ми пішли Генуезькою вулицею до проспекту.

— Кусючий мій батько, правда? Йому пальця в рот не клади. Теж до революції в ливарні, на ковкому чавуні працював.

— А чого зараз не повертається?

— Та в громадянську, як завод став, він рибалити почав. Одчайдушним рибалкою став. І одного разу, наприкінці зими, пішов він у море із своєю ватагою на підлідний лов, за красною рибою. Вітер усе з заходу дув, а потім раптом візьми та й зірвись уночі левант[5]. Лід заворушився, кришитися став, і понесло його у відкрите море. Винесло мого батька тим левантом аж на кубанську сторону. Половина ватаги загинула, а він чудом по мілководдю убрід вибрався, вважай, уже з самого кришива. А вода була холодна, пройняла вона батькові ноги до самого кісткового мозку. Зараз, як зміна погоди, батько нікуди. Добре ще — курорт близько. Дружина їздить туди та в цеберках вонючу грязь, лиманну, йому привозить. Нагріє її на плиті, посадить старого в ночви і давай його тієї гряззю лікувальною зціляти. Біль утихне, і знову батько сіті свої у баркас — і гайда в море. Чи за рибцем, чи за пузанком, чи за таранею. Риби в оцій калюжі сила-силенна! — І Лука кивнув у бік моря.

— Слухай, Луко, а хто на тому курорті лікується?

— Звідусіль люди приїздять. От, скажімо, жив би ти ще на своєму Поділлі або далі десь. Прокидаєшся вночі і чуєш — ноги ломить, хоч кричи. Бігом у поліклініку. Лікар тебе оглянув: так, мовляв, і так, найсправжнісінька гостра форма ревматизму. Ну, а страхкаса тобі путівку безплатну, і ти тут…

«Ну, гаразд, мадам»

Уже здалека було видно, що біля закладу Рогаль-Піонтковської товпиться молодь. Дехто з них ліниво лускав насіння, позираючи на тих щасливців, які без усякого вагання заходили у відчинені двері прихожої. Інші, нетерпеливіші, відступали далі, до палісадника, і, зіп’явшись навшпиньки, намагалися заглянути у високі вікна в глибину залу, звідки лунала музика, змішана з човганням ніг танцюючих.

Залишивши у касирки в картатому платті цілий полтиник, я зайшов у довгастий зал з потрісканими колонами з пап’є-маше… Зразу повіяло спекою, кисло-солодкими запахами пудри і дешевих парфумів.

Кілька пар з закам’янілими тулубами походжали то взад, то вперед посередині залу в якомусь незрозумілому танці-марші. Потім я узнав його назву: «фокстрот».

Кавалери з поважними і разом з тим без усякого виразу обличчями, то спинаючись навшпиньки і наступаючи, то відходячи на два кроки назад, кружляли по залу, водячи розморених спекою дівчат. Видно було — вони дуже пишаються з того, що можуть ходити отак, додержуючи цього одноманітного ритму і проробляючи два-три нехитрих рухи перед очима танцюристів, що відпочивали, або зівак, які отак, як і я, прийшли подивитись на це дивовижне видовище. Хазяйки танцкласу ще не було, і я нетерпляче чекав її появи.

Дивився я, як розважаються відвідувачі салону Рогаль-Піонтковської, і мимоволі пригадувались мені зовсім інші танцювальні вечори, в радпартшколі нашого міста.

Музиканти-курсанти розташовувалися там на дощаній сцені, і мідь оркестру стрясала високий мармуровий зал, перероблений в клуб з колишньої церкви жіночого єпархіального училища. Було так весело і людно, що, здавалось, незамазані ще святі радіють з цієї гучної музики і сам бог Саваоф, який стояв у сандаліях на босу ногу над лозунгом «Мир хатинам, війна палацам!», теж ладен був піти в танець разом із своїми крилатими архістратигами і пророком Мойсеєм.

Курсанти в голубих будьонівках і дівчата з передмість танцювали найсправжнісіньку бальну мазурку, і ніхто, звичайно, не звертав особливої уваги, що кавалери танцюють у залатаних чоботях із стоптаними каблуками, а на ногах у дам іноді можна було побачити прості дерев’янки.

Бистрі венгерки чергувалися з повільними і легкими вальсами — бід «Душі полка» до чудового вальсу «Дунайські хвилі». Веселі краков’яки приходили на зміну падеспаню, а вже коли лектор природознавства Бойко просив музикантів заграти його улюблену «Китайську польку» з присіданнями та іншими викрутасами, не було в клубі людини, яка б не пристроїлася до ланцюжка танцюючих.

І я ходив у той танець! І я присідав навпочіпки, а потім проносився через увесь зал, помахуючи то праворуч, то ліворуч піднятими вказівними пальцями.

Одного разу в парі зі мною опинився літній кухар Махтеїч. Він прийшов запитати у чергового по. школі, коли давати дзвоник на вечерю, а лектор Бойко втяг його в танець. Під дзвін литавр ми кружляли з Махтеїчем по залу, трохи не налітаючи на сцену, що палала від мідних труб «музикантів, і я чув, як пахне від моєї «дами» гречаною кашею, смаженими шкварками, цибулею, і майже безпомилково міг сказати, яка вечеря приготована для курсантів.

Багато потіхи і невимушених молодих веселощів було на тих, забутих уже курсантських вечорах. Дружні і невимогливі, вони надавали бадьорості. Там молодість випліскувалась через край. Там відчувався бойовий, сміливий колектив людей, які вирішили запросто відпочити і повеселитися.

«А тут що? Хіба це танці? Тупцюються ногами на одному місці, як істукани! І нікому немає ніякого діла до сусіда. І кожен думає, що він танцює краще за всіх. А танцю якраз і нема!»

І я голосно розсміявся на цю думку. Один з танцюристів — товстолиций, з гостренькими чорними вусиками — загрозливо глянув скоса у мій бік, подумав, певно, що це я з нього сміюся.

— Сусідонько, та чи це ви? Ой, який прогрес! — почулося поряд.

Обертаюся, бачу — Анжеліка. Стоїть біля мене в зелененькому платті з білими горошинками і показує в усмішці обидва ряди рівних зубів. Нічого робити, я простяг їй руку і сказав:

— Добрий вечір!

— Ви танцюєте? От не думала! Такий тишко…

— Просто подивитися прийшов, — буркнув я, оглядаючись, чи немає поблизу ще інших знайомих.

— Киньте, киньте! — посварилася на мене пальчиком Анжеліка. — Мене ви не обдурите… А ось і мадам Рогаль-Піонтковська. — Вона замінить тапера, і це чудово! — І, спинаючись навшпиньки, щоб стати помітнішою, склавши долоні ківшиком біля рота, Ліка, як у рупор, гукнула: — Глафіро Павлівно, чарльстон просимо!

Огрядна сива старуха в чорному платті, з дивовижно рум’яними щоками оглянулась на цей вигук. Її обличчя розпливлося в задоволеній і багатообіцяючій усмішці. Ні, вона абсолютно нічим не нагадувала сухорляву графиню із Заріччя! Скоріш, ця мадам була схожа на власницю м’ясної крамниці або ковбасної.

— А отой, маленький, мабуть, чоловіченько вашої мадам? — спитав я тихо Ліку, вказуючи на тапера.

— Що-бо ви! — обурилася Ліка. — Її чоловік був інженером і загинув під Уманню від випадкової кулі. Умань — це десь у ваших краях, адже так?

— Де там! До Умані нам іще добу їхати поїздом! — вигукнув я і в думці відзначив, що оповідання Головацького і слова Ліки частково збігаються.

Маленький тапер у довгому засмальцьованому піджаку з фалдами до колін, схожий на цвіркуна, який став на задні лапи, догідливо присунув Рогаль-Піонтковській кругленький обертовий стільчик. Мадам підібрала спідниці і сіла. Стільчик зразу ж перекосився під вагою її важкого тіла. Звівши над клавіатурою пухлі пальці з блискучими перснями, хазяйка задумалася.

— Ви чарльстоните? — пошепки спитала мене Анжеліка.

— Що?

Гучні звуки нового танцю прогриміли в залі: мадам без жалю заходилася розбивати свій рояль.

— Ходімте, це чарльстон! — сказала Ліка.

— Та я не вмію!

— Дурниця! Дуже легкий танець. Дивіться на мої ноги — і швидко навчитесь! — Ліка витягла мене на середину залу і зразу поклала свою долоньку мені на плече.

Навколо нас уже танцювали, відкидаючи тулуби, якісь пари. Барвисті убрання дівчат, мелькаючи мимо, рябіли в очах.

Я уважно дивився вниз, де дригала довгими загорілими ногами моя сусідка. Здавалось, ноги Анжеліці набридли і вона хоче відкинути їх набік. Її ноги ходили, як на шарнірах: викине ногу, помахає нею і знову наступає на мене.

«Не танець, а хвороба святого Вітта!» — подумав я, вивертаючи ноги в колінах так, що кістки захрустіли. «Ех, була не була!» — вирішив я і, згадавши курсантські вечори, з силою підхопив Анжеліку і закружляв з нею, підстрибуючи, як у «Китайській польці». Вона дивилась на мене здивовано нерухомими і трохи злими очима. Але коли я хотів зробити крутий поворот, права нога моя наступила з ходу на щось м’яке і слизьке. Я похитнувся назад і з усього розмаху ударив ліктем у спину Рогаль-Піонтковську.

Мелодія чарльстону на мить обірвалась. У тиші, що залягла, я почув не дуже голосне, що так і опекло мене, коротке слово:

— Хам!

Відлітаючи якомога швидше від рояля, я побачив перекошене злістю нарум’янене лице хазяйки танцкласу. Поза всяким сумнівом, це вона пальнула в мене образливим словом. Але злість на її обличчі гостювала недовго: Рогаль— Піонтковська вмить заусміхалась і, бажаючи надолужити згаяний час, забарабанила по клавішах ще дужче і швидше. Можливо, Анжеліка не чула цієї образи, кинутої на мою адресу, а може, просто вдала, що не чує, — але я рішуче рвонув свою даму праворуч, до струменя свіжого повітря, що бив з дверей, і вивів її з залу.

— Який ви, справді, телепень! — сказала Ліка чи то жартома, чи то презирливо. — Грають одно, а ви, зовсім ігноруючи мелодію, танцюєте якусь «ойру». Та у вас зовсім нема слуху! Вам, добродію, Михайло Михайлович Топтигін на вухо наступив. Ви абсолютно не відчуваєте ритму.

— Щодо Топтигіна не знаю, а що в такій духоті можуть штовхатися тільки божевільні — це факт!

— Вони вміють чарльстонити, а ви ні. Так чого ж злитися? — сказала Ліка примирливо.

— А хіба не краще в отакий вечір до моря піти, на човні покататися?

І тільки сказав це, як мій погляд спинився на огризку яблука, роздавленому на підлозі. Так ось, виявляється, із-за чого заробив я «хама»! «Ну гаразд, мадам! Подивимося ще, хто «хам». По полтинику з танцюриста загрібати можеш, стара карго, а порядку додержувати не хочеш!»

— А ви на човні любите кататися? — спитала Ліка, обмахуючись надушеною хусточкою.

— А хто ж не любить? — сказав я, не підозрюючи пастки.

— Тоді знаєте що? Втечемо звідси до моря! — І знову Анжеліка схопила мене за руку.

І п’яти кроків ми не пройшли з нею по вулиці Генуезькій, як зустріли Зюзю.

— Куди ж ви, Ліко? — невдоволено сказав франт, розставляючи руки.

— До моря з молодим чоловіком ідемо! — капризним голосом кинула вона. — До речі, ви не знайомі?

— Тритузний! — буркнув франт і, не дивлячись, ткнув мені свою лапу.

Я потиснув її без усякої приємності і назвав себе.

— Пардон, дорогесенька! Мене Іван Федорович затримав. Змініть гнів на ласку і вертайтесь. Сьогодні танго «В лахмітті серце». Розучувати будемо. І з словами…

Тепер уже я не стерпів. Розряджений піжон абсолютно не хотів зважати на мене.

— Давайте, Анжеліко, швидше, а то пізніше комарі нас на морі заїдять! — сказав я басом, і вона пішла зі мною.

В домі інженера

Обабіч дощаного місточка бовтались на причалі човни. Ліка нагнулась і клацнула ключем, відмикаючи замок на ланцюгу.

— Стрибайте! — скомандувала вона, підтягаючи човен до причалу.

Недовго думавши, я напружив ноги і стрибнув. Як тільки підошви зустріли гратчасте дно, клятий тузик захитався так, що я мало не випав за борт.

— Візьміть круг, Ліко! — почулося згори.

Це крикнув черговий матрос Товариства рятування на водах. Він стояв на місточку в самих трусах та в кашкеті-капітанці з білим прапорцем на околиші. На мускулистих грудях матроса висів на ланцюжку свисток.

— А навіщо, Колю? — сказала Ліка, відштовхуючись веслом од причалу. — Я гадаю, мій гідальго вміє плавати. Та, зрештою, в разі чого, я і сама врятую його, без круга.

— Як знаєте! — Матрос усміхнувся. — А в разі чого, сигнальте. — І він кинув круг назад на причал.

Нахмурившись, прислухався я до цієї розмови. Моя сусідка в усьому хоче показати свою зверхність надо мною! І в цій фразі, кинутій матросу, теж звучав презирливий натяк, що я не вмію плавати і, як кошеня, піду на дно, якщо вона не підхопить.

Анжеліка легко перебирала веслами, і берег усе віддалявся від нас. Причал здавався звідсіля уже зовсім маленьким, як два сірники, складені літерою «Т» і прилиплі до берега.

— Дайте, я трохи погребу!

— Рискніть, — згодилась Анжеліка, і ми помінялися місцями.

Багряна куля сонця, що падало кудись ліворуч, за Керч, осліпила мене і забарвила дивно спокійну воду бухти в яскраво-цегляний колір. Я занурив весла глибоко у воду і одним поштовхом подав човен уперед. Він взяв праворуч, але весло вирвало кочет. Ще б трохи і — кочет потонув би в морі.

— Я вірю, Василю, що ви силач, але навіщо ж човен ламати? Загрібайте легко, мовби знехотя, від нудьги. І тузик швидше піде.

І справді, тільки-но я зменшив зусилля і перестав занурювати лопати весел глибоко в воду, човен поплив по поверхні бухти, як плаский камінець, кинутий з берега, лишаючи за рулем ніжний тремтячий слід.

— Беріть ледь-ледь лівіше. На хвилеріз!

— Ви туди хочете?

— А ви ні?

— Далеко ж!

— Ви не знаєте ще, що таке «далеко»! Якби це ми з вами на косу зараз відправились, проти ночі, — інша справа. А хвилеріз — рукою подати.

Порт з півкруглими пакгаузами лишився вже позаду. І майже зразу ж за сигнальним дзвоном його останнього молу відкрились високі гранітні глиби хвилеріза.

— А таки справді близько! — згодився я. — Версти дві буде?

— Півтори.

Незвичний до весел, кожного разу напружуючись, я стискав губи. Вигляд у мене, напевно, був неприродний. Тепер моя сусідка, анітрохи не соромлячись, розглядала мене просто у вічі, з дуже близької відстані.

— А знаєте, Василю, у вас погляд — наче доторк. Як у лейтенанта Глана! — несподівано сказала вона.

— Це ще що за тип? — буркнув я.

— Це улюблений герой одного скандінавського письменника. Лейтенант Глан ховався від нещасливого кохання в лісі, жив у глухій хатинці і, щоб досадити коханій дівчині, послав їй в подарунок голову своєї собаки…

— Дикун якийсь! — кинув я. — Справжня людина не буде від людей тікати.

— Не від людей, а від нещасливого кохання! Йому цивілізація набридла.

— Все одно! — сказав я, уже зарані зненавидівши самітника. — А скажіть, який погляд у вашого Тритузного? Теж «як доторк»?.

Не уловлюючи іронії в моєму запитанні, Анжеліка охоче відповіла:

— Погляд звичайний, зате удар гарматний! Жаль, що ви не встигли на матч з Єнікале. Ото була гра! Зюзя бив з центра поля і звалив м’ячем воротаря. Наші уболівальники просто верещали від захоплення.

— Овва! — навмисно зухвало сказав я, налягаючи на весла. — Ми грали одного разу з молодіжною Бердичева, а Бобир захищав ворота. Двох наших захисників підкували, а на Сашка троє гравців кинулись, на відкритого воротаря! І ви думаєте що? Пропустив Сашко м’яч?.. Затримав! Правда; довелося мені одному ворожому півсередньому нападаючому по пиці зацідити за те, що ніжку підставив. Суддя спинив гру і видав Бердичеву пенальті. З одинадцяти метрів! І знову Сашко м’яч не пропустив, а той мерзотник пішов з поля з побитою пикою!

— Ой Василю, Василю, треба вам навчитися хорошого тону… — повчально сказала Ліка. — Коли б ви знали, як мене шокірують оці ваші слівця! Юнак ви приємний, а висловлюєтесь часом, як мужик неотесаний.

Перш за все я не знав тоді, що означає хитромудре слово «шокірувати». Але коли б навіть не сказала вона його, уже самий її холодно-повчальний тон розсердив мене. І я сказав зухвало:

— «Неотесані» революцію робили, це вам годилося б знати!

Анжеліка не знайшла що відповісти чи не захотіла продовжувати цю розмову.

Багряний віночок погасаючого сонця виглядав над поверхнею моря, забарвлюючи воду тривожним кольором пожежі.

За нами море стало вже густо-чорне і маслянисте. Воно нечутно зітхало, відбиваючи останні рожеві бліки сонця, що заходило, і тінь від хвилеріза, що падала до портового молу.

Легко і недбало поправляючи волосся, Ліка сказала:

— Бунація!

Я знизав плечима, даючи знати, що не розумію цього слова.

— Бунація — це такий спокійний стан моря, як оце зараз. Цілковитий штиль. Більше за все я люблю море отаким.

— Мені здавалось, навпаки, що ви любите шторм. Ви тоді стрибнули з драбинки просто в розбурхане море.

— Я виросла біля моря і не можу дня прожити, щоб не купатися. Це стало моєю звичкою. Але більше за все на світі поважаю «спокій, тишу. І щоб кішка муркотала поряд… Сидіти у гойдалці і гладити тихенько кішку. А в неї в шерсті ледь-ледь потріскує електрика… Що може бути ще краще? Чудово!

Слухати таке — і не обуритися?! Я сказав:

— Та це ж міщанство! Ви ще не починали жити, а вже вас тягне до спокою.

— Ого-го! — Ліка примружилась. — Тишко починає показувати кігтики. Дуже цікаво! Я не знала, що ви такий суперечник. Мої залицяльники слухають мене звичайно без заперечень.

«Одначе яке нахабство! Хто їй дав право мене до своїх залицяльників зараховувати?»

— Ні, серйозно, Василю, грішна я: люблю посумувати наодинці, забутися від життєвої суєти, піти в царство мрій…

І Ліка несподівано заспівала м’яким, приємним голосом:

… В сірім домику на околиці,

В сірім домі нудота жила…

— Особливо взимку, — говорила вона далі, — коли настає та година, коли день ще не пішов і бореться з ліловими присмерками, я люблю бути сама і розмовляти з тугою… Вона виходить нечутно із-за портьєри, вся сіра-сіра, лагідна, сумовита фея з попелястим волоссям, ось такого кольору, як море зараз, і заспокоює мене…

«Казиться з жиру на батьківських харчах! От і ввижається їй всячина», — подумав я. Таких неприхованих обивательок мені ще зблизька не доводилось бачити.

— Для чого ж ви, власне кажучи, живете?

— По інерції. Жду щасливого випадку. А може, прийде хтось сильний, візьме мене за руку, і все одразу зміниться.

— А самі? Без няньки?

— Не пробувала.

— А ви спробуйте!

— Ах, набридло!

— Який же смисл коптити небо дарма? Ждати сильного когось і скиглити: «набридло», «набридло»…

Видно було, слова ці неабияк вразили Анжеліку. Знову в очах її блиснув злий вогник, як допіру, в салоні Рогаль-Піонтковської.

— А ви, добродію, для чого живете? Вас улаштовує хіба одноманітна робота в ливарні?

— Одноманітна? — обурився я. — Навпаки! Сьогодні я формую одну деталь, завтра — іншу. З-під моїх рук виходять тисячі нових деталей. Мені радісно від думки, що я працюю для самого народу, нікого не обдурюючи. Хіба це не цікаво? Я горджуся тим, що я робітник, горджуся, ви розумієте? А щодо одноманітності ви киньте! Нема нудних занять, є нудні, безнадійні люди.

— Ну гаразд! Все узнали, з усім познайомились, а далі що?

— Учитися!

— Трудно ж учитися. Не встигли пообідати і відпочити — і вже треба бігти на лекції.

— А хто за нас бігати буде? Ваша сіра фея?

— Але ж є інший вихід. Хочете, я попрошу тата, і він переведе вас на легку роботу? В конторники, скажімо?

— Навіщо мені це? Я в службовці не піду!

— Смішний ви, їй-право, Василю! Я вам добра бажаю, а ви, як їжак, упираєтесь, голки випускаєте.

— Нехай ваш Зюзя за легку роботу тримається, а я не буду.

— Чого ви такі сердиті на Зюзю? Лагідний, милий юнак…

— Юнак? Здоровий, як бугай, а до папірців прилип. Дивитися огидно!

— Чого ви такі нетерпимі до людей, Василю? Такий злюка — жах!

— А якщо ці люди не тією дорогою йдуть, так що ж — вихваляти їх треба? Як же ми будемо світ перебудовувати з такими людьми? — уже сердився я.

— Хто вас просить світ перебудовувати? Нехай лишається таким, як є!

— «Хто просить?» Ви, може, задоволені старим світом? Може, вам цар подобається чи батько Махно?

Я думав, що Анжеліка або ухилиться від прямої відповіді, або стане відкручуватись. Але вона сказала на диво спокійно:

— Мій тато і за царя гарно жив. Кейворт дуже поважав тата. Сам говорив, що такого головного інженера пошукати треба!

— А як робітники жили?

— Не цікавилась… І взагалі все це нудно… Подивіться краще, як швидко місяць зійшов! Красиво, правда ж?

Ніжне світло місяця дробилося на гладенькій воді і пересікало її від хвилеріза майже до самої коси, де вже замиготів маяк. Вода в бухті під промінням місяця сріблилась і злегенька тремтіла.

— Таку освітлену місяцем смужку називають «стежкою до щастя», — сказала Анжеліка. — Років два тому я повірила було в оцю легенду, взяла човен і поїхала по цій стежці у відкрите море. До коси добралась, а тут як зірвався норд-ост, море розхвилювалося, самій назад було ніяк не добратися! Я витягла човен на мілину, перевернула його, підстелила водоростей і так під човном одна переночувала. Ото страху натерпілась!

— Ну як не соромно: страх од вітру! Знайшли чого боятися! — І, сказавши це, я мимоволі провів собі рукою по лобі.

Ліка вловила мій рух і швидко спитала:

— А що це за шрам у вас на лобі?

— Та так, дрібниця!

— Розкажіть.:

— Подряпина від гранатного осколка.

— Від гранатного? А хто це вас?

Довелось розповісти, як одного разу, ночуючи в радгоспі на березі Дністра під ожередом обмолоченої соломи, зустрів я банду, яка йшла з Румунії.

— Ой, як усе це страшно і захоплююче! — сказала Ліка. — Але політики я не люблю. — І вона скривила губи. — Це нудно. А те, що ви зараз розповіли, дуже цікаве.

— А без політики світ не перебудуєш.

— Знову ви за своє, Василю! Такий нестерпний… Давайте поїдемо додому, а то ми полаємося остаточно.

Тільки коли ми причалювали до містків, я відчув, як стомився. Долоні боліли від весел. Біля самої хвіртки будинку я хотів було швиденько попрощатися і піти, але Анжеліка, ховаючи руки за спину, сказала:

— І не думайте навіть… Сьогодні ви повинні цілий вечір бути зі мною… Ходімо до нас. Я вас познайомлю з татом.

Батько Анжеліки сидів у великій їдальні за обіднім столом і розкладав перед собою карти. Він був так захоплений, що навіть не обернувся в наш бік.

— Татусю! У нас гість! — крикнула Анжеліка і торкнула його за плече.

Батько її обернувся. Він шпурнув на стіл колоду карт і звівся нам назустріч. Високий, кощавий, він мало не діставав маківкою до важкої люстри. Мене одразу вразили надзвичайно густі, що зрослися на переніссі, волохаті брови Андрихевича і його яструбиний ніс, гачком униз.

— З ким маю честь? — сказав він, подаючи мені зморшкувату руку.

— Василь Манджура, — відрекомендувався я.

— Це наш новий сусід, татусю. Я тобі одного разу говорила, що у Агнії Трохимівни оселилися нові квартиранти. Це один з них. Прошу любити і шанувати. Запеклий суперечник!

— Приємно зустрічати молодих людей, яким властива жадоба суперечки. Своєю культурою стародавня Греція мас завдячувати високо розвинутому мистецтву суперечок. У них народжувалось багато живих і понині істин. — І, пропонуючи мені: — Сідайте, Василю… — Інженер вказав на стілець.

— Мироновичу! — підказав я сідаючи. І зразу ж присунувся ближче до масивного столу.

— А знаєш, що у нас на вечерю сьогодні, дочко? Раки! Уяви собі, ціле відро раків мені Кузьма привіз із Олексіївни! Я вже Дашу за пивом послав.

— Тато — пристрасний ракоїд, — пояснила Ліка. — Він часто домовляється з провідниками поїздів, і ті йому з-під самого Катеринослава раків привозять.

Інженер подивився на мене дуже пильно і сказав:

— Ти розважай гостя, Ліко, а я піду варити цих звірів. — І вийшов на кухню.

— Зараз тато буде священнодійствувати! Він їх якось особливо варить: з кмином, з лавровим листом, з петрушкою. Для нього варіння раків — особливе задоволення. Навіть коли мама вдома, і то він їй не довіряє цей процес. Мама ще гостює у дядька в Гуляйполі. Як поїхала на Великдень, так і не поверталась… Хочете, я вам покажу моє гніздечко? — торохтіла Ліка.

Обізвався грибом — лізь у кіш. Зайшов у цей дім — треба підкорятися бажанням хазяйки.

Ми зайшли з Лікою в маленьку кімнату з вікнами в сад. Кімната була геть уся завішана персидськими килимами. На одному з килимів була повішена іконка богоматері, і перед нею, звисаючи на мідному угольничку, горіла лампадка гранованого червоного скла. «Ого, релігійна до того ж!» — подумав я.

Анжеліка повернула вимикач і запалила верхнє світло. В кімнаті стало дуже видно. Смуги світла, вирвавшися з двох вікон у сад, вихопили з темряви частину клумби і посипану пісочком стежку, облямовану битою черепицею.

— І оце тут ви розмовляєте з вашими феями? — спитав я усміхаючись.

— Так. Тут я звіряю свої душевні таємниці моїй добрій сірій принцесі, вивчаю гороскопи великих людей… До речі, Василю, в якому ви місяці народилися?

Не підозріваючи пастки, я сказав спокійно:

— У квітні. А що?

— У квітні? Під знаком Барана?

— Якого барана?.. — протягом сказав я, не приховуючи досади.

— Нема чого ображатися! Баран — знак перебування Сонця. Сідайте сюди і слухайте. Я прочитаю зараз вам усе, що стосується вашої особи.

Вона пошелестіла сторінками книжки і, відкидаючи рукою довге каштанове волосся, прочитала:

— «Знак Барана дає всілякі здібності: легкість навчання, невтомну жадобу дії і сміливість, яка межує часто з безумством. Тип цей завжди готовий змагатися не на життя, а на смерть за справу, якій присвятив себе, навіть в потойбічному світі і на службі у Вельзевула. Жаль тільки, що через величезну імпульсивність він віддається часто речам, яким би не слід було себе присвячувати з такою енергією. Ця підвищена імпульсивність і недостатнє обдумування роблять його часом необачним і штовхають до безглуздих дій. Людина, народжена в момент перебування Сонця під знаком Барана, може виявити нахили до мучеництва, перетворюючись у Баранчика Жертовного»… Ну? — сказала Анжеліка, переводячи подих. — І це ви! Надзвичайно, правда? Як на долоні, показала вам самого себе. Ну, що ви скажете з цього приводу, га, Василю?

— Це все старорежимні забобони…

— Ну чому забобони, Василю? Як вам не соромно! Послухайте, що далі написано: «Баран дає нахили до техніки і промисловості. Він породжує людей для професій, зв’язаних з вогнем і залізом, розвиває в людях організаційні таланти і вміння керувати своїми близькими…» Скажіть, хіба це не про вас сказано і не про ваші ідеали?

— Під оці шаблонні пророцтва можна всіх людей підігнати, і буде правильно… І при чому тут потойбічний світ?

— Так, але ж не всі люди народилися в квітні. А ще дивіться, що тут сказано: «Друзів слід шукати серед осіб, народжених між 24 липня і 24 серпня, під знаком Лева». А ви знаєте, що я народилася 25 липня? Значить, самим провидінням ми уготовані одне для одного.

«А може, це вона так хитро і тонко улещує мене, щоб оженити? — подумав я з побоюванням. — Тільки цього ще бракувало! Зв’язатися з такою мамзеллю, з її килимами і феями! Бр-р-р! Пропав тоді чоловік! — Мене навіть пересмикнуло при оцій шаленій думці. — Відколоситися не встигнеш, а вже зав’янеш назавжди!»

— Чому ви мовчите, га, Василю? Та не дивіться на мене так жахливо, я можу знепритомніти.

— Це все нісенітниця!.. Забобони… маячня, — сказав я впевнено. — Люди, в яких нічого більше в цьому житті не лишається, видумують собі якийсь інший світ.

— Чому ж маячня? Ох, нестерпний ви! До мого тата приходять інженери на спіритичні сеанси. Вони крутять у темряві такий маленький столик і викликають духів. Їм уже з’явився дух Наполеона, і навіть Навуходоносор з ними розмовляв!

— Знаємо ми ці фокуси! — сказав я і від душі розсміявся. — У нас на Поділлі, поблизу від мого міста, одного разу «калинівське» чудо відкрилось. Бабам привиділось, що із ран жерстяного образа Хрнста на придорожньому стовпі кров тече. Відсталі, темні люди, як на ярмарок, повалили до того хреста. І що ви думаєте? Приїхала комісія, перевірила і з’ясувала, що все це попи навмисно підстроїли, щоб народ каламутити, дроти Радянської влади його настроювати і гроші при тому ж загрібати!

— Який же ви Хома невіруючий! — сказала вона з роздратуванням. — Я не знаю нічого про ваше чудо, а от голос Навуходоносора у нас всі виразно чули.

— Скажіть, він часом не передавав вам привіту від доньки Рогаль-Піонтковської з Лондона? Або від її чоловіка — з того світу? Як там, чарльстон у моді чи ні? — вщипнув я.

У цю хвилину на порозі «гніздечка» з’явився Андрихевич.

— Прошу! — сказав він і широко відкинув руку, даючи нам дорогу.

Стіл був накритий. У тонких глечиках, що стояли на скатертині з якимись вензелями, пінилося темне пиво. Перед кожним прибором стояли кришталеві бокали на тоненьких ніжках і лежали серветки. Під боком у одного з глечиків з пивом притулився маленький пузатий графинчик такого ж червоного гранованого скла, як і лампадка, що світилась у кімнаті Ліки. А посеред столу височіло повне блюдо червоних димучих раків з довгими, обвислими вусами.

«Оце так раки! — подумав я, сідаючи. — Не ті коротуни, яких ми ловили коло свічкового заводу. Такий як учепиться в литку — держись!»

— Поки ці звірі охолонуть, пропоную закусити осетриною! — сказав Андрихевич, сідаючи навпроти мене.

Тепер я помітив на другому блюді довгастий пласт білої рибини, залитий густим жовтуватим соусом і обкладений шматочками лимона.

Я наколов рибу виделкою і став різати ножем. І раптом помітив, що Андрихевич з дочкою перезирнулися. Видно, я зробив щось непотрібне. Анжеліка швиденько приклала до губів палець, даючи знати батькові, Юрб він мені нічого не говорив. Інженер тільки мовчки усміхнувся і ворухнув бровами. Апетит, який розгулявся був після катання на човні, одразу де й дівся. Я силкувався догадатися, що саме зробив не так, і не міг.

— Горілочки під осетрину, га, молодий чоловіче? — запропонував інженер, беручи пузатенький графинчик з притертою пробкою.

— Дякую! Горілки не п’ю, — сказав я глухо і, відчуваючи недобре, поклав на скатертину виделку.

— Хвалю! — сказав Андрихевич. — Горілку з молодих літ пити шкідливо, бо вона — отрута! — І зразу ж, ворушачи волохатими бровами, налив собі повну чарку цієї «отрути» і проковтнув її одним махом.

Передихнувши, інженер помітив мої вагання і порадив:

— Раків, молодий чоловіче, беруть руками. Киньте ніж і виделку і працюйте сміливо, не церемонячись.

Ех, що буде, те й буде! Я простяг руку і взяв з блюда найбільшого рака, але не встиг покласти його собі на тарілку, як, не знати звідки, з’явилася служниця Даша в кружевній наколочці і змінила мою тарілку на чисту. «Цікаво, вона до профспілки Нархарч належить чи вони експлуатують її таємно, без трудового договору?»-подумав я.

І ось величезний рак лежить передо мною, але як його треба їсти в «пристойному товаристві», я не знаю. Інша справа була ласувати раками на лузі біля свічкового заводу! Вихопиш, бувало, такого рака двома прутиками з киплячого казанка і давай його ламати тут яче, біля вогнища, кидаючи у вогонь рештки.

Андрихевич їв з якоюсь урочистістю, наче він справді священнодіяв, як сказала Анжеліка. Зразу було видно, що їжа посідала далеко не останнє місце в житті цього пана.

— Раки — моя слабість! — сказав Андрихевич, розгризаючи клішню. — А в поєднанні з справжнім бархатним пивом вони дають чудову смакову гаму. — І налив мені в бокал чорного, як дьоготь, пива. — На яку ж тему ви сперечаєтесь з молодим чоловіком, дочко? — спитав він.

— Василь збирається світ перебудувати, а я його відговорюю.

— Та що-бо ти кажеш! Це цікаво. Хто був нічим, той стане всім? Із грязі та в князі? Чи так треба розуміти? — І Андрихевич, примружившись, глянув на мене.

— Так! — сказав я, відсуваючи набік шийку рака і силкуючись бути спокійним. — Ну, а вам хотілося б, щоб усе було, як раніш: сотня капіталістів наживається на праці мільйонів… так, чи що?

— У того, хто став усім, здібностей не вистачить і знань кіт наплакав.

— Даремно ви непокоїтесь! Навчимося. Будемо боротися і вчитися.

— Але здібності людині від бога даються. Вони вроджені і переходять із покоління в покоління! — уже сердився інженер.

— А ви думаєте, у робітничого класу нема здібностей.

Ліка засміялась і сказала:

— Я говорила тобі, татусю, — суперечник відчайдушний. Почуття протиріччя розвинуте у нашого гостя надзвичайно сильно.

— Стривай, дочко! Це навіть цікаво, Отже, ви, добродію, запитали мене: чи є здібності у робітничого класу? Поза всяким сумнівом! Не будь у російських майстрових здібностей, я б обрав собі іншу професію. Бо який смисл працювати інженером, коли нема здібних виконавців твоїх задумів! Але розумієте, в чому річ: для того, щоб у робітничому класі розвивались оригінальні, самобутні таланти, йому потрібна технічна інтелігенція! А де ви її візьмете?

— Як де? А сам робітничий клас? Клас, який революцію зробив?

— Киньте, юначе, ці казочки! — сказав Андрихевич з помітним роздратуванням, — Найлегша справа — зруйнувати одним махом усе те, що до вас створювали покоління. А от спробуйте, лишень, усе це з руїн підняти, збудувати заново. Де ви візьмете освічених людей, які зможуть практично здійснити ці фантастичні плани перебудови Таганрозького повіту і цілого світу? Та ще коли всі країни проти вас!

— Будуємо і будуватимемо самі! Не злякаємося! З таким керівником, як наша партія, робітничому класу ніякі труднощі не страшні, — сказав я захоплюючись і запально глянув на Андрихевича.

— Самі! «Раз-два — взяли! Эх, зеленая, сама пойдет!» Отак?

— Нічого, нічого, і без «Дубинушки» як-небудь справимося, — відчуваючи велику правду на своєму боці, відповів я інженеру, — Минуть роки, і будуть у нас тисячі своїх, радянських спеціалістів. Вони будуть працювати не ради особистої користі, а задля загального блага, для того, щоб разом з усіма трудящими збудувати комунізм. І погано тоді буде тим, хто сьогодні іде не з нами.

— На кого ви натякаєте, молодий чоловіче? — спитав Андрихевич і зло подивився на мене.

— А чого мені натякати? Ви хіба не знаєте самі, що людина, яка йде проти всього народу, проти його волі, рано чи пізно буде виведена на чисту воду, викрита і викинута за борт? Ви що гадаєте: робітничий клас терпітиме, щоб з нього знущались, не вірили в його сили, а тим часом їли його хліб? Нам дармоїдів не треба. Нам потрібні друзі. Ви оце зараз посміюєтесь з того, що ми робимо. А як ви, цікаво, поводилися, коли англійці втекли за кордон? Гадали, певно, все розвалиться? А зараз подивіться — без цих англійських буржуїв завод наш більше випускає жаток, аніж до війни. Хіба це не так? Так! А скільки таких заводів у нашій країні! І скільки буде ще збудовано згодом!

— Поживемо — побачимо… — буркнув багатозначно інженер.

І дуже багато недовіри, прихованої злості, роздратування почув я в цих стриманих його словах…

Ролики

На все життя запам’яталася мені ця розмова за широким столом, осяяним м’яким світлом важкої люстри, що звисала з стелі. Наче сьогодні, я бачу перед собою зневажливий погляд інженера Андрихевича, його примружені розкосі очі, чую поблажливо-іронічний його голос. Це не був поблажливий тон людини, старшої літами, досвідченішої, яка знає в багато разів більше за свого співбесідника. Коли б це було так — я, можливо, пішов би з іншим почуттям, аніж те, яке я виніс, залишаючи пізно увечері їх будинок, зарослий плющем і запашними трояндами. Ні, зовсім інше ховалося в його зневазі до мене! Зі мною розмовляв пан, людина з того старого, відживаючого світу, про який так багато говорив нам директор фабзавучу Полевой. Інженер глумився тихо, про себе і над моєю запальністю, і над моєю щирою вірою в майбутнє. Він не кидав слів на вітер, а випускав їх з потайним умислом, скупо, обдумано. Він не викладав усі карти на стіл, щоб я не міг сказати йому просто у вічі: «Ех ти, контра і прислужник усяких експлуататорів-кейвортів, які дременули за кордон! їдь і ти до них швидше з цієї землі, з країни, в людей якої ти не віриш!»

Ні, він розмовляв дуже хитро і часом, бажаючи вивідати, що я думаю, мовби поради у мене питав. У мене! У фабзавучника, який і місяця не працював на заводі… старий, сивий головний інженер.

Уже коли я виходив з їдальні, де багряніли на блюді недоїдені раки, інженер, продовжуючи на ходу нашу розмову, запитав мене:

— Де ж, цікаво, ви будуватимете нові заводи?

— Всюди, де треба! — відповів я йому зухвало, пригадуючи слова, сказані колись у розмові зі мною секретарем Центрального Комітету Комуністичної партії більшовиків України.

— Ех, молодий чоловіче, гарячі ви занадто, як бачу І Заводи збираєтесь будувати, а рибу ножем їсти не відучилися. З маленького починати треба. З малюсінького.

Довго перевертався я тієї ночі на колючому, жорсткому матраці, покладеному біля відчиненого вікна. Перекидався під хропіння хлопців, що давно заснули, ще до мого приходу, і згадував образливі натяки кощавого інженера і особливо цей його укол щодо ножа, яким я різав осетрину.

Як усе було просто, гарно і привітно у Луки Турунди, в його будиночку на самому березі моря! І сам Лука, і його батько, і Катерина — такі щиро гостинні, справжні люди!

Я заснув з теплим почуттям вдячності до родини Турунди і остаточно зненавидів сусідів у будинку з плющем, добре розуміючи, що в них там гніздиться оте саме старе, минуле, що хапає нас за ноги, проти чого застерігали мене не раз і Полевой, і Микита Коломієць.

А потім мені приснилось якесь чортовиння…

Наче я у фраку з фалдами, як у того тапера, танцюю чарльстон. Невтомно танцюю, дригаю руками і ногами, як отой жебрак, розбитий хворобою святого Вітта, що стояв у нас в місті під кафедральним костьолом і завжди видурював гроші. Танцюю і сам дивлюсь на себе в дзеркало і бачу, як обличчя моє змінюється. Воно стає зморшкуватим і злим і поступово обростає сивою бородою і густими бровами. А я все танцюю, танцюю і роблюсь худим, як палиця. Здоровенні червоні раки повзуть до мене звідусіль по брудному паркету і сичать на мене, розкриваючи клішні: «Хам! Хам! Репаний хам! Куди ти заліз? Із грязі та в князі? Геть звідси!» І ось тут, біля колони, з’являються зовсім іще молоді Бобир і Петрусь. Вони перешіптуються і дивляться на мене з презирством. І я чую шепіт Бобиря: «Ти бачиш, Петре? Ось він! Протанцював усе своє життя — і нічого не навчився!»

Обливаючись холодним потом, я заворушив губами, щоб сказати їм слова виправдання, але мій голос заглушило сичання. Кляті раки знову заторохтіли своє, та так голосно, що хочеться затулити вуха…

Я перевертаюся на другий бік — і прокидаюсь.

Біля мене дзвонить будильник.

Хоч у вікно дивиться ще жовтий молодик, але пора вставати. Ливарня починає працювати значно раніш, ані ж інші цехи.

«І присниться ж така нісенітниця! — думаю я і обережно переступаю через сплячих хлопців. — Треба не забути знову завести будильник, щоб і вони не проспали…»

Кому доводилося жити довго в приморських містах, той знає, що вони чудові в будь-яку пору.

Чудові, тихі, безхмарні вечори, коли порожевіле сонце не поспішаючи сідає в море. І не менше чудові такі ж хвилини прощання з гаснучим десь на небі, за хмарами, сонцем, коли море гуркотить і налітає величезними водяними валами на парапети набережної, закидаючи солоними бризками залізничні колії, що простягалися поряд. Бора приносить із степу піщаний пил, що пахне полином і богородициною травичкою, зриває кашкети з голів, крутить смерчі над залізничним насипом, гонить по вулицях клапті паперу і сухі водорості, кізяк. Навіть у вузеньких канавках, виритих далеко від моря під Кобазовою горою, в такі дні, коли дме бора або норд-ост, глиниста, жовтувата водичка з ранку до вечора вкрита жмурами і хвилюється, як на широких морських просторах. І все-таки в диявольському шумі бурхливого моря, яке гримить не лише біля берегів, але й посилає свій гуркіт на найвіддаленіші вулиці, місто, що його продуває бора, чудове. Воно притулилось на мису, під горою, і схоже на корабель, який ось-ось одірветься від материка і разом з своїми мешканцями, будинками, базаром і Лісовською церквою попливе в далеке небезпечне плавання по запінених хвилях, переслідуване норд-остом. І далеке, протяжно-тужливе виття сирени на маяку при такій думці сприймається, як останній сигнал відходу в важкий, але такий заманливий рейс!

Але особливо запам’яталося мені нове в моєму житті місто на приазовському березі в літні передранкові години.

Три години ранку. Пробили склянки в порту, і їх мелодійний дзвін поплив над усіма вулицями і затих аж десь на горі, біля кладовища. Тихо рипнула хвіртка. Зачиняю її знову на защіпку, а сам іду якийсь час по жорстких коліях біля моря.

Чорне-чорне море, лише біля самого порту посмуговане відблисками жовтих сигнальних вогнів, покірливо уляглося в берегах бухти. Воно теж спить, коли-не-коли стиха зітхаючи ніжно шурхітливими хвилями.

Приємно розчинитися у дивній передсвітанковій тиші вулиць, які ще досипають! Жодного вогника не видно ще у вікнах. Вуличні ліхтарі горять тільки на головних перехрестях, кидаючи з висоти плями жовтого світла на брук. Навколо скляних ковпаків ліхтарів в’ються хмари білих, сірих і кремових метеликів. Вони шелестять шовковистими крильцями там, угорі, наче уперто хочуть розбитися об гаряче скло. Ти проходиш один по одному безлюдні перехрестя, поринаєш у морок рівненьких кварталів, зливаєшся з шпалерами молодих акацій і помаленьку звільняєшся від рештків сну.

Сонний вахтер у прохідній киває головою, глянувши здалека на перепустку. Добре чути, як задзвеніла на самому дні зеленого ящика опущена туди робоча марка. Вона повернеться з зеленого ящика у ливарню лише зі сходом сонця, після всіх заводських гудків. Цеховий табельник повісить її на цвях у ящику, затягнутому дротяною сіткою. І кожного разу, пробігаючи до коминка, бачачи її — мідну, блискучу, з цифрою «536», — ти будеш із задоволенням думати: «Ще один день, прожитий чесно. Без запізнення і прогулу!»

Найбільше мене мучила перші тижні роботи на заводі боязнь спізнитись. І зовсім не тому, що це призводило до стягнення, зменшення заробітку, догани від майстра. Просто соромно було навіть уявити собі, як ідеш ти, спізнившись, цехом, який аж гуде, і всі з усмішкою дивляться на тебе. Люди вже давно працюють, за машинками стоять заформовані опоки, їх уже можна заливати. Ливарники, які прийшли на роботу вчасно, дивляться на тебе і думають: «От соня, коли приплентався в цех! Робітничий клас давно вже ділом зайнятий, а він вилежується на своїх перинах, ледар окаянний!»

Навіть уявити було важко, як це я, запізнившись, з’явлюсь перед своїм напарником Науменком і, наче нічого й не було, скажу йому: «Добрий день, дядю Васю!» Яку совість треба мати, щоб спізнитись, а потім ділити нарівно з своїм напарником його заробіток!

А можливе ще й інше. Опустив ти в порожній уже ящик марку, біжиш до цеху заводським двором, і раптом тобі назустріч директор Іван Федорович. «Здрастуй, Манджура! — говорить він тобі. — А куди це ти так поспішаєш? І чому ти тут, коли всі твої товариші давно в цеху, формують деталі, своєю працею зміцнюють змичку робітничого класу і селянства?» І що я скажу тоді директорові на Відповідь? Спізнився, мовляв, Іване Федоровичу. Скажу це після того, як Руденко взяв з нас слово чесно ставитися до своїх обов’язків?..

Ось чому, як тільки змінний майстер Федорко попередив мене: «В літній час починаємо не по гудку, а з чотирьох», — навіть мурашки по тілу пробігли. «Чи зможу я вставати так рано? Чи не спізнюсь?»

Але всі сумніви заглушав розумний довід: «Як же інакше? Накажи ливарникам починати роботу разом з усіма, по гудку, — значить, заливка буде починатися десь опівдні. Сонце вже в зеніті, і опівденна спека, змішуючися з тепловими хвилями, що йдуть від розплавленого чавуну, перетворять ливарню на пекло кромішнє. Ні, це дуже правильно, що директор Руденко, поки дах над ливарним цехом не піднятий, розпорядився виділити наш цех в особливий графік».

Майже завжди мені вдавалось приходити в ливарню одним з перших. А сьогодні я почув біля вагранки, у напівтемряві цеху, голоси кількох робітників. Та й мій напарник уже прийшов. Під нашими машинками пломеніли хвостики плиток, які охолоджувались. Зарані підсунуті Науменком у пази під моделями, вони віддавали своє тепло остиглому за ніч бабіту.

Від солоних інженерських раків та його бархатного пива мене мучила спрага. Я напився холодної води просто з-під крана і пішов по лопати. Ми залишали їх у тайнику, під основою мартенівської печі, яку не встиг добудувати заводчик Кейворт.

Зігнувшись, зайшов я у склепистий тунель під мартенівською піччю і намацав там дві наканіфолені лопати. У темряві блиснув зеленими очима і кинувся вбік мешканець цих підземель — старий котяра. Їх жило тут кілька, здичавілих заводських котів. Вони ховалися на день і виповзали на простір ливарні лише надвечір, коли чавун остигав у формах і не було риску обпалити на окалині ніжні кошачі лапки. Чим живились вони у нашому гарячому цеху — я зрозуміти не міг. Адже пацюкам і мишам робити тут було нічого. Може, недоїдками від сніданків робітників?

Приємно ступати по м’якому пісочку цеху на світанку з двома лопатами на плечах, відчуваючи силу, бадьорість і бажання в першу-ліпшу хвилину взятися до формування!

Робітники, голоси яких я почув здалека, зібрались біля машинок Кашкета і Тиктора. Стояв там Артем Гладишев, затримався з кліщами в руках і мій Науменко.

— От наробили, биндюжники!

— Ти биндюжників не ображай! Хороший биндюжник до такої ганьби не допустить!

— І на того хлопця молодого звертати нічого. Який учитель, такий і учень!

— Йому грошей, Кашкету, похмелитися не вистачає. Кричав усе: «Давай! Давай!» От і надавався!..

Всі ці уривчасті фрази долетіли до мене ще по дорозі. Спершу я не розумів, що трапилось. Але, як тільки я глянув угору, на купу порожніх опок, все стало зрозумілим.

На одній з опок крейдою було написано: «115–605». Ця цифра відзначала підсумок попереднього дня. Після приймання литва такі написи робили на опоках бракувальники.

Виходило зараз, що лише 115 хороших деталей заформували Кашкет з Яшком. Решта пішли в брак.

Позад себе я почув важке дихання і знайомий голос:

— Радієш?

Оглянувся, бачу — Тиктор. Комір у нього розстебнутий. Чуб розтріпався.

— Я не такий себелюб, як ти, — сказав я дуже тихо. — Мені чужі невдачі радості не завдають. Шкода тільки, що стільки чавуну пішло нанівець!

— Ну гаразд, давай забирайся звідси! Соромити мене нічого. Самі з вусами!

Подивився я в злі, з кошачою прозеленню очі Яшка і зрозумів, що в нього совісті лишилося дуже небагато. І сказав йому крізь зуби:

— Продовжуєш свою шарманку, Яшко?

… Золотий час були оці передсвітанкові години у прохолоді наступаючого ранку, поки руки не стомляться і краплі поту не заблищать на запиленому лобі. Електрику погасили, і під скляний дах у цех ллється денне світло.

Робота в цей день у нас з Науменком ішла добре. За плечима з’явились три рядки опок з «ковбасками». Побачивши, що Науменко зупинився на перекур, я запитав:

— Звідки взявся такий величезний брак у них? Га, дядю Васю? Просто-таки дивно!

— Нічого дивного, — обертаючись на мій голос і ставлячи ногу на ящик із сумішшю, сказав Науменко, — Кожна машинка і модель свою душу мають, так само як людина. Одна модель — капризна, ніжного поводження вимагає, у другої вдача твердіша, і вона ніяких набивок не боїться. Все це серцем відчувати треба. До одної моделі підходь обережненько, з підогріванням та з присипочкою, розбивай її тихесенько. А іншу набивай з розмаху, і не думай нічого!

— Але ж машинки однакові?

— Та нічого подібного! Тут усе повинно бути механізоване: і набивка, і трамбування за допомогою стиснутого повітря. Так і було спочатку, як тільки ці машинки поставили. А як Радянська влада в свої руки заводи почала забирати, хазяї колишні, англійці, стали все під укіс пускати. Креслення вкрали, компресори зіпсували, частини з них або в землю заривали, або в море кидали. Ночами шастали тут з ліхтариками англійські техніки та прикажчики і свої брудні справи вершили.

— А де ж Андрихевич був? Де його очі були?

Попихкуючи цигаркою, Науменко сказав мені:

— А хтозна, може, бички з хвилеріза ловив, а може, сам з тими англійцями віску їхню пив. Як сир у маслі купався, і байдуже йому було, що ці бандюги тут колобродять…

— Дядю Васю, а раніш підогрівали машинки теж отак? Плитками? — спитав я, погладжуючи свою остигаючу модель. — Незручність велика!

Науменко глянув на мене, не розуміючи:

— Он як! Чому незручність?

— Ну як же! Взяв розгін, поставив кілька опок — і плита вже охолонула. Біжи через весь цех до того коминка…

— Ач, панич який! Бігати, значить, тобі ліньки? А може, конку тобі до коминків провести? Вся робота в ливарні на тому і побудована, щоб не сидіти, а бігати. А коли хочеш спокою — конторником наймись.

Слова Науменка образили мене дуже, але сперечатися з ним не хотілося. Щоб, не затримувати формування, я схопив кліщі і побіг «на Сахалін» — до коминків.

Мчав цехом і думав: «А все-таки, дядю Васю, неправий ти! Хіба це діло — такі кінці бігати? Де раціоналізація? Скласти всі відстані до коминків і назад — півдороги до Маріуполя буде!»

Не встигли ми набити сто першу опоку, до машини підійшов майстер Федорко і спитав:

— Шабашити скоро збираєшся, Науменко?

— А що таке, Олексію Григоровичу?

— Перестановочку зробимо.

Дядя Вася і формувати кинув. Не приховуючи невдоволення, він сказав протягом:

— Яку?

— Ролики тобі ставлю.

— Ролики? Та змилуйтесь, Олексію Григоровичу! Лишіть нам «ковбаски». Тільки пристосувались, а ви вже знімаєте!

— Треба, Науменко! — суворо сказав Федорко. — «Ковбасками» вашими уже весь склад півфабрикатів забитий. А роликів там кіт наплакав. Я поставив було отих башибузуків, а вони, бачив сам, наробили браку стільки, що і на двох платформах не вивезеш. Ще день такого художества — і слюсарно-складальний у простої. Хіба можна рискувати?

— Та я розумію, що рискувати не можна, — сказав дядя Вася, — але…

— Не алекай, Васильку! — гукнув із-за машинок Гладишев. — Облік чудовий! Для твоїх «ковбасок» піввагранки чавуну перетягти треба, а ролики хоп-хоп — і залив умить!

Запасні плити з ремонтно-інструментального притягли чорнороби. Притягли і кинули просто в сухий пісок, на місце, що звільнилося від порожніх опок, які майже всі вже пішли у нас в діло. Пробігаючи на плац, щоб ставити нижні половинки форми, я ні-ні та й поглядав на нову модель. Вона здавалася дуже простенькою. Над гладенькою бабітовою плитою було припаяно шість таких самих роликів, як і ті, що ведуть чотири крила жатки по залізному маслянистому схилу від падіння до підйому. Над кожним з роликів, які стирчали над модельною плитою, був хвостик для стержня. А верх був іще простіший: шість маленьких наперсточків — гнізд для шишок і наче прожилки на кленовому листку — канавки, які розповзалися на всі боки, для заливки кожного ролика.

«Цікаво все ж таки, чому брак може бути в такій простій деталі?» — подумав я, формуючи.

Пора вже було шабашити. Турунда з Гладишевим заформували всі свої опоки і почали заливати. Далі в цій духоті формувати було важко. Від залитих по сусідству опок обдавало жаром. Під вагранками знову задзвонили в ринду. Починалась чергова видача чавуну.

— Кидай формувати! — наказав Науменко. — Ходімо туди, до вагранки.

Ми заливали під часті удари ринди. Від одного випуску чавуну до другого часу лишалось якраз стільки, щоб дотягти наповнений розплавленим металом важкий ківш до машинок і залити одну по одній усі вісім форм.

Як приємно було побачити нарешті, що чавун дійшов до самого верху форми і кругла воронка ливника, в яку заливали ми розплавлений метал, виповнилась і почервоніла! Радісно було відчувати, що всі наші форми примочені в міру і заливаються вдало, метал не стріляє по боках сильними жалячими бризками. Він тільки глухо бурчить і клекоче всередині, заповнюючи порожнини у формах і перетворюючись з рідкого на густий і твердий у холодному піщаному полоні.

Тільки-но встигли ми вилити в сухий пісок біля мартена бурий, наче перепалений цукор, остигаючий шлак, як біля вагранки знову дзвеніла ринда, запрошуючи ливарників брати чавун. І ми йшли туди, де під шумливими вагранками, в капелюхах, насунутих на лоб, у темних окулярах, з залізними піками наперевіс, походжали горнові.

Ми мчали туди бігом. Дядя Вася тюпав вистрибом, зовсім по-молодечому, забувши про свої літа.

Мені подобалася ця рискована робота, швидкий біг наввипередки з іншими ливарниками по сипучому піску майстерні і обережне повернення з важким ковшем назад.

Було чадно. Дерло в горлі від запаху сірки. Яскраві спалахи іскор, що розліталися, робили майже непомітним світло непогашених лампочок у віддалених кутках цеху.

Зовсім близько, за недобудованим мартеном, гула кругла «груша» — черевата піч для плавлення міді. Випадкові протяги приносили звідти їдкий запах розплавленої міді. Захоплений загальним хвилюванням, я не звертав ніякої уваги на чад і на жару, яка, чим далі продовжувалася відливка, ставала нестерпнішою.

Обличчя ливарників блищали у відсвітах полум’я, мокрі від поту, темно-коричневі.

Стоячи під чорною вагранкою, що аж гула, поблизу жолоба, по якому мчав до нашого ковша жовтуватий струмінь чавуну, коли-не-коли позираючи на похмуре, зосереджене обличчя дяді Басі і відчуваючи, як наповнюється ківш, я розумів, що обрав для себе правильне діло.

Дрібні бризки чавуну, описуючи красиві вогненні дуги і остигаючи на льоту, сипались десь за спиною, але я вже не поривався втекти від них набік, як раніше, не здригавсь, а тільки непомітно щулився, міцно стискаючи кільце держака.

В гудінні вагранки, поблизу вогню, в швидких переходах по цеху з ковшем, повним розплавленого чавуну, була особлива відвага, був риск, веселе молодецтво. І, обливаючись солоним потом, тягав я в парі з Науменком важкі ковші, стомлений, але гордий і задоволений, невимовно щасливий.

Тільки під кінець плавки я помітив, що біля наших машинок копошиться ще з одним слюсарем, брязкаючи розвідним ключем, Сашко Бобир. Прислані з ремонтно-інструментального цеху, вони переставляли нам моделі на завтра. Як видно, Сашко давно стежив за тим, як ми заливаємо чавун, бо, коли, поставивши порожній ківш на плацу, розпалений, я підійшов до машинок, він спитав жалісливо:

— Заморився, га, Василю?

У голосі Бобиря я почув визнання того, що працю ливарника він вважає вищою за свою слюсарну роботу.

— Заморився? З чого це ти взяв? День як день! — відповів я стиха, протираючи очі.

Уже іншим, допитливим голосом Бобир спитав:

— А де ж ти вчора до пізньої ночі тинявся?

— Там, де треба, там и тинявся! Дивись краще плиту став без перекосу і гвинти підтягни до відказу!

— Не бійся! Ми свою справу знаємо, — буркнув Сашко. І, упираючись ногами в ящик із сумішшю, потяг на себе ще дужче рукоятку розвідного ключа.

— Давай кокілі[6] змазувати, молодче! — покликав мене Науменко.

Він встиг уже принести з кладової ящик, повний чавунних обручиків. Я захопив із собою баночку графітної мазі і сів біля напарника на піску.

Стояла така пекельна жара, що густа вранці графітна мазь зараз стала як кашка. Ми обливались потом навіть за цією легкою роботою. Треба було вмочати палець у графітну мазь і потім змазувати всередині кожний кокіль.

— Розумієш, для чого ця петрушка? — спитав Науменко.

— Щоб ці кокілі вільно насадити на ролики?

— Це перше. Друге — щоб знімались вони легко, разом з піском.

— Хіба вони в опоці лишаються?

— А ти ж думав! Охолоджуючись у кокілях, чавун обволікається твердою кіркою. Такий ролик з твердою і гладенькою ковзною поверхнею без обточки в діло йде.

— Ловко придумано! — сказав я і згадав, що не раз бачив, як, падаючи на гладеньку плиту, рідкий чавун, застигаючи, стає гладенький і твердий, як ця плита.

За димучими опоками промайнула червона косинка Кашкета. Лускаючи насіння, він повільно йшов проходом.

Сьогодні він прийшов на роботу пізніше за всіх. Як тільки він побачив напис, зроблений бракувальником, він зчинив страшенний галас, бігав до майстра, ходив з ним у двір, де звичайно висипали браковані деталі, погрожував подати заяву в розцінково-конфліктну комісію і ніяк не визнавав браку з своєї провини. Так і тинявся він цілий день по цеху, до самої заливки.

Помітивши нас біля ящика з кокілями, Кашкет круто повернувся. Хвилину простояв він мовчки, в блазенській хустці, зав’язаній вузлом на потилиці, лускаючи насіння, а потім спитав:

— Загодя готуєте?

Питання це було ні до чого, і дядя Вася не вважав за потрібне обзиватися. Мовчки натирав він кокілі графітом, змішаним з тавотом.

— Заробити більше за всіх хочете? На дачу з садом? — прошепелявив Кашкет.

— Та вже ж не на звалище, як ти, а на користь робітничому класу! — відрубав Науменко, хапаючи кокіль.

— Цікавлюсь, що ви післязавтра заспіваєте, коли напишуть вам таке, як мені сьогодні?

— Цікався, скільки влізе, а поки що давай лушпиння не кидай під ноги. В пісок же попаде! — сказав Науменко сердито.

— Вибійники просіють. Не бійся! — сказав Кашкет і хвацько сплюнув лушпиння під ноги.

— Таку дрібноту не просієш. Попаде у форму — і, дивись, раковина. Не смій, кажу тобі! — вже зовсім суворо гримнув дядя Вася.

— Ну, гаразд, голубе, не сердься, — сказав Кашкет примирливо і висипав насіння в кишеню.

Присівши навпочіпки біля мене, він узяв кокіль і став намазувати його всередині. Від Кашкета тхнуло горілчаним перегаром.

— Однак, якщо міркувати так, без крику, дядю Васю, то все, що ви зараз робите, зайве, — прошенелявив Кашкет, водячи пальцем всередині кокіля.

— Ти це про що? — спитав Науменко, суворо глянувши в бік Кашкета.

— Намазуй, не намазуй — не допоможе. Модель сконструйована погано — через те й брак. Переробити її давно пора, а дони робітників за брак допікають!

— Сам ти себе допікаєш, а не «вони», — відповів Науменко. — Теревені розводиш, а формувати не вмієш!

— Подивимось, скільки ти з своїм комсомолістом наформуєш, — сказав Кашкет, підводячись і потягаючись.

— Дивитися інші будуть, а ти, друже ситцевий, давай, лишень, танцюй звідсіля, а то крутишся по цеху, як біс перед утренею, і іншим працювати заважаєш!

І хоч сказав це Науменко так, наче він не надавав ніякого значення словам Кашкета, але я зрозумів, що цей ледар дійняв до живого мого напарника. Ясно було, що Науменко перерветься, аби тільки заформувати і відлити ролики добре.

— А може, й справді конструкція моделі підгуляла, га, дядю Васю?

— Ти більше слухай цього базіку, — сказав сердито Науменко, — він тобі ще й не таке вигадає! Одного разу він домоловся до того, що ляпнув: «Я, — каже, — добре пам’ятаю той час, коли пароплав «Феодосія» ще шлюпкою був…» Та чи ж можна вірити хоч би одному його слову!

… Наступного дня, призвичаївшись, ми працювали ще краще. До обіду в нас уже було забито вісімдесят сім опок. Хотів було я кинутися після обіду до Головацького, але дядя Вася посадив мене обточувати рашпилем на конус краї міцних, замішаних на оліфі стержнів — шишок. Готуючи шишки на останню заправку, щоб можна. було втикати їх у гнізда форми, не тривожачи країв майбутніх роликів, я думав про те, що формувати цю детальну було простіше простого. Але якими вони в нас вийшли, ми ще не знали. Про це ми узнаємо лише в понеділок, коли розкриють опоки.

Сьогодні була субота.

Коли ми пошабашили, на плацу лишилося сто п’ять залитих опок, які пашіли жаром.

Листи до друзів

— Нехай вам грець! Меліть язиками й далі, а я піду хлопцям писати! — так сказав я Маремусі і Сашкові, терпляче вислухавши всі їх глузування з приводу своєї вечірньої відсутності.

Залишаючи їх удвох в мезоніні, я так і не сказав їм, де пропадав увесь вечір позавчора. Як з’ясувалось на допиті з тортурами, який мені вчинили хлопці, вони мали намір і надалі контролювати кожен мій крок, побоюючись: а чи не відриваюсь я від колективу? Вони по-товариському боялись, як би я не схибнув на стороні, не «переродився», і всілякими натяками хотіли вивідати у мене все. А я не зміг признатися. Коли б я тільки. заїкнувся про звану вечерю та про раки — вони б за мене так узялись, що тримайся тільки! А хіба я честь нашого прапора у того інженера не захищав? Захищав!

Іще в сінях я перевзувся в легенькі тапочки, а ливарні мої «колеса» виставив у козиний сарайчик до понеділка.

Під парканом у нашому дворику притулилась старенька, поросла диким виноградом альтанка. Посеред неї був укопаний в землю шестигранний столик.

Славно писалось у затишній тіні альтанки! Вітерець «низовий» іноді залітав сюди з моря і ворушив обгортку зошита, то відкриваючи її, то укладаючи листочки на місце.

Спершу я написав листівки: Фурману — в Луганськ, на завод імені Жовтневої революції, Монусу Гузарчику — в Харків і, звичайно, Галі Кушнір — в Одесу. З самого ранку я думав над тим, що мені написати їй. Образа, яку заподіяла вона мені, ставши на бік Тиктора в історії з Францом-Йосифом, тепер здавалася зовсім дрібницею.

Забувши всі прикрі колкості і дрібні образи, я пригадував зараз тільки все миле й ніжне. Скромну, веселу Галю я мимоволі порівнював з Анжелікою, — з усіма її забобонами, з лампадкою на килимі, сумовитою феєю та захопленнями чарльстоном.

«Звичайно ж, Галя в сто тисяч разів скромніша, простіша і сердечніша!» — думав я, старанно виводячи в кінці листівки прості рядки:

«… І якщо ця листівка знайде тебе — вибери вільну хвилинку, Галю, напиши, як ти живеш, як улаштувалась, чи подобається тобі робота, Одеса, одним словом — все опиши і згадай при цьому наші прогулянки в Стару фортецю і все те хороше, що було між нами. Просять тобі передати палкий комсомольський привіт Петрусь і Сашко Бобир, які живуть зі мною в одному будиночку, біля самого Азовського моря.

З комсомольським привітом

Василь Манджура».

Ніякої певності в тому, що мої листівки дійдуть до адресатів, у мене не було. Розстаючись, ми записали назви заводів, на яких будемо працювати, та й усе. Але ж на заводах тисячі робітників!

Микиті Коломійцю я вирішив написати великого, докладного листа. Його адресу я запам’ятав на все життя: «Місто Н., Лікарняний майдан, школа ФЗУ біля заводу «Мотор». Старанно я вивів цю адресу і придушив голубенький конвертик камінцем-голишем, щоб не здув його вітер. Але тільки-но я розкрив зошит, як зрозумів, що в ньому хтось хазяйнував. Дві сторінки були вирвані з середини, а на першій красувався знайомий почерк Бобиря.

Прочитав я і мимоволі усміхнувся:

«Начальнику міського відділу ДПУ.

У мене дуже хороша пам’ять. Якщо я побачив кого — запам’ятав навіки. Це я все кажу для того, щоб ви, товаришу начальник, поставились…»

Тут Сашкове послання обривалось. Останнє його слово «поставились» з’явилося пізніше, замість закресленої фрази: «не сміялись, як мої товариші».

Знову я виразно уявив день приїзду, коли розпалений Сашко Бобир доводив, що біля кіоска з бузою він бачив Печерицю. Не забув я, який крик здійняв Сашко, коли Маремуха спитав: «А ти не сказав, побачивши Печерицю: «Цур тобі, цур!»?»

Згорнувши вчетверо зіпсовану сторінку, я поклав її в кишеньку косоворотки і став складати листа Микиті Коломійцю. Довжелезний він вийшов. І винуватий в цьому не стільки я, скільки сам Коломієць.

Напередодні розставання Микита сказав: «Одне прошу, голубе: якомога більше подробиць. Життя кожної людини складається з сили-силенної дрібниць, і лише той є справжня людина, хто не потоне в оцій каші, а, розібравшись, що до чого, знайде вірний шлях уперед. Тому давай, лишень, брате Васильку, більше мені повчальних дрібниць, які ти помітив на новому місці. Я постараюсь у них. розібратися і використати в роботі з новим випуском фабзавучників».

Отож я і «давав дрібниці», як кажуть кочегари — «на повний тиск». Усе написав Коломійцю: і як Тиктор відбився від нас у поїзді, і як ми боялися спершу, що у крупної домовласниці оселимося, і як Печериця привидівся Сашкові Бобирю біля кіоска з бузою, і навіть оцьому спеціалісту по гарматних ударах Зюзі Тритузному, який мало не став поперек нашої дороги, я всипав такого перцю, що держись! Повідомляв я Микиту, що продумую на дозвіллі один винахід щодо підогріву машинок. Дуже докладно описав історію свого візиту в танцклас Рогаль-Піонтковської. А щоб Микита, чого доброго, не здумав дорікати мені за захоплення танцюльками, пояснив причину відвідування цього закладу: «Хотів на власні очі перевірити, чи не є тутешня Рогаль-Піонтковська родичкою отієї старої графині, яка жила у нас на Заріччі і так гостинно зустрічала в себе в садибі отамана Петлюру, «січовиків» Коновальця, представників Антанти та інших ворогів Радянської влади».

Я просив Микиту дізнатися докладніше, яка доля спіткала графиню і її породистого братця.

В ясних барвах описав нашого червоного директора Івана Федоровича Руденка, який по-батьківському повівся з нами. Я розповів у листі Микиті, як дбає Іван Федорович про робітничий клас: дах у ливарні піднімає і сам намагається розгадати таємниці, вивезені англійцями.

Уже смеркало, і тому лист довелося закінчити абияк, нашвидкуруч. Далі я написав Микиті про дрібниці, на мій погляд, вельми корисні:

«… Перекажи інструкторові Козакевичу: нехай він звелить обрізати рукава по лікті тим новим учням, які працюють у нього в ливарні. Скільки в нас браку було через оці довгі рукава, а ніхто не звертав на це уваги. Додумалися тільки тут. А справа проста: повзає фабзавучник над розкритою формою і зачіпає пісок манжетами. В одному місці гачком підрив поправить, а в інших місцях сам же мимоволі сміття насипле. Через те і раковини і задирки. А з підрізаними рукавами формувати значно зручніше і швидкість рухів більша. Нехай також Жора розтлумачить усім ливарникам, що таке кокілі, для чого вони, а ще краще — нехайвін для прикладу заформує та заллє детальну з кокілем. Корисно дуже. А то взяти, наприклад, хоч би й мене: тільки тут уперше я побачив, що це за штука така…»

Сонце вже зникло у морі. На прогріту і стомлену землю впускалися теплі молочні присмерки. А я все писав і писав. Навіть рука занила, гірш як від набійника.

Жертви салону

— Цілий день у неділю разом з хлопцями ми провалялися в приморському піску, як справжні курортники.

Прожарений сонцем до самих кісток, коричнево-червоний від загару, я повільно йшов по м’якому асфальту і наткнувся на Головацького.

Він вийшов на прогулянку в легенькій апашці, у кремових брюках, у сандалях на босу ногу.

— Шукаю пристановища від спеки! — сказав Головацький вітаючись. — Вентилятор дома зіпсувався. Спробував відремонтувати — несила. Розморює. Уже і бузу пив, і квас з ізюмом — не допомогло. Давай заберемося туди, далі! — І Головацький кивнув головою в глибину парку.

Признатися, я думав з нагоди неділі відвідати Турунду, навіть друзів кликав туди до нього, в Лиски, на берег моря, але вони відмовились. Пропозиція Головацького змусила мене змінити свій план. Ми змішалися з гуляючими і пішли по алеї йовз майданчик літнього театру, відгородженого високою решіткою. Там дрібно стрекотів кіноапарат і під самим екраном чути було самотні звуки рояля. Сьогодні на вільному повітрі давали «Ведмеже весілля» і «Цеглиночки» — дві картини в один сеанс. Гуляючі повалили туди, і в алеях для святкового дня було порівняно просторо.

У зеленому тупику, куди прийшли ми з Головацьким, було зовсім порожньо. Крізь садові грати видно було освітлений провулок, який вів на Генуезьку. Тупик саду, утворений крислатими деревами, лишався в тіні, і ми зразу відчули себе чудово, відкинувшись на вигнуту спинку лавки.

— Тс-с! Увага, Манджура! — підштовхнув мене Головацький, показуючи на провулок.

У півтемряву Паркової вулиці випурхнули дві дівчини в легеньких ситцевих платтях. Тільки-но вони опинилися в тіні лип, як перша з дівчат сіла на сходинку ганку. Квапливо, наче її доганяв хтось, вона стала проробляти якісь фокуси з своїми ногами. Скоро я зрозумів, що дівчата роззуваються. Потім, як шкіру з гадюки, вони стягли довгі панчішки, засунули їх у черевички і обережно загорнули взуття в газету, ще заздалегідь приготовлену для цього. Оглядаючись і розминаючи ноги, як видно, почуваючи себе чудово босоніж, дівчата побігли в бік Лисок. І зразу ж з освітленого провулка під тіні лип випурхнула ціла зграйка подруг. Підбігши до ганочка і сідаючи на ту саму сходинку, вони проробили те ж саме, що і їх попередниці, і, загорнувши свої вузькі черевички хто в стару газету, хто в хустку, легко і радісно розбіглися по домівках.

Усміхаючись і таємничо поглядаючи на мене своїми розумними очима, Головацький сказав:

— І сміх і гріх, чи не так? Таке видовище можна спостерігати звідси щовечора.

— Дивись, іще! — шепнув я.

На Паркову вирвались, похитуючись, дві подруги: одна була в блузочці-матросці, з чубком на лобі. Друга придумала собі плаття-туніку з дуже широкими рукавами.

Дівчина в матросці з відкладним коміром навіть до заповітної сходинки не могла добратися. Вона з ходу обхопила стару липу і, притулившись до неї, скинула з ніг блискучі черевички.

— Яке блаженство! — почули ми її тоненький голосок. — Думала — зомлію, так тиснути стали!

— Ти панчохи стягни, Марлен, — сказала її подруга, яка вже сиділа на ганочку, — підошву протопчеш!

— Зажди, нехай пальці відпочинуть… — І дівчина у матросці тихо пройшлася під липами в самих панчохах, мовби остуджуючи ноги на камінні тротуару.

— А охота ж тобі було такі тісні замовляти! — сказала її подруга, стягаючи панчохи.

— Та коли ж і так тридцять сьомий ношу. Куди ж більший? Сміятимуться… — обізвалась Марлен.

Коли дівчата зникли в присмерку, побігши босоніж на Лиски, Головацький сказав:

— Ота, що в матросці, на заводі у нас працює.

— Звідки ж вони так бігли?

— Штатні завсідниці танцкласу Рогаль-Піонтковської… Ти не був там?

— Був! — буркнув я і завагався: чи варто розповідати Головацькому, як та мадам назвала мене хамом?

— Що ж ти думаєш з приводу баченого?

. — Заклад для одурманювання молоді!

— Руку, друже! — вигукнув Головацький. — Отже, ми з тобою одної думки… В салоні Рогаль-Піонтковської молодь відучують думати. Їй підносять сурогат веселощів і заступають від неї навдивовижу цікавий світ, можна сказати — всесвіт. — Головацький оглянувся і говорив далі: —… Оці дерева, зірки, що мерехтять на небі, навіть оці піщинки, що хрустять під ногами, заховують іще в собі безліч нерозгаданих таємниць природи. Таємниці ці чекають на людину, яка б прийшла до них і, відкривши їх, допомогла суспільству. Глянь на ці будиночки, що перед нами. Пізнай спосіб їх збудування, поворуши мозком: а чи не можна будувати краще, практичніше, вигідніше, ніж будували наші діди, будувати так, щоб сонце гостювало в цих будиночках цілий день? Хіба це не завдання, якому варто віддати все життя? Або, скажімо, перенесемося з тобою в думці на берег моря. Як ми ще мало його знаємо! Рибку нашу, азовську, і досі ще по-стародавньому волокушами ловлять, але десь-то уже є електричний лов. Або інше завдання: спіймати енергію прибою, поставити на службу соціалізму! Хіба це це казка, яку можна зробити дійсністю? А тут щовечора десятки людей — перед якими можливе отаке цікаве майбутнє! — по кілька годин зряду, як найняті, дригають, ногами. Ганьба!

— Так треба це неподобство припинити!

— Бачиш, Манджура, одного разу, я вже пробував розпочати боротьбу з цією мадам, але дехто з ортодоксів на мене зашикав: «Дрібницями займаєшся, мовляв, Толю! Нам, мовляв, треба проблеми вирішувати, а ти причепився до танцюльки». А це ж зовсім не дрібниця. Якщо мадам Рогаль-Піонтковська і дасть дуба в один чудовий день, з впливом її будемо ще довго боротися… Оця, в матросці, — скромна і дуже тямуща дівчина. Одного разу в бібліотеці я заглянув у її абонемент і дивом дивувався, скільки книжок вона прочитала. А потім затягли її подружки на оці шимі та фокстроти раз-вдруге, і на очах змінюватися стала. Спершу чубок собі завела модний, потім брови вищипала якимись неймовірними зигзагами, а згодом і перехрестилась.

— У церкві? Комсомолка?!

— До церкви поки що справа не дійшла, — сказав Головацький, — домашнім способом перехрест зробила. Набридло, бачиш, їй скромне ім’я «Ольга», назвала себе «Марлен». Ну, а подружкам тільки подавай! Вони самі такі: учора ще були Варвари, Даші, Каті, а як заглянули до Рогаль-Піонтковської — перехрестились на закордонний лад: Неллі, Марго, Лізетти. В слюсарно-складальному навіть одна Беатріче об’явилась — Яв доха у минулому…

— Скажи… а Анжеліка — теж закордонне ім’я? — запитав я мимохіть.

— Ти про доньку головного інженера? Теж перехрест. Правда, скромніший. За метрикою — Ангеліна. Лише дві літери змінила.

— А хлопці-перехрести є?

— Трапляються. В транспортному цеху, наприклад, працює візником якийсь Мишко Осауленко. Позаминулого року він зробив дурницю — сколовся весь у одного безробітного морячка. Живого місця на тілі не лишилось. Усе в татуїровках: якорі, русалки, мавпи, Ісаакіївський собор, а на спині йому зобразили банановий гай на Гавайських островах. Замалим зараження крові не схопив від цих наколів. Їздив на битюгах забинтований, поки не звалився. А потім проклинав себе на чому світ стоїть. Вийде на пляж загоряти — а навколо нього натовп збирається що це, мовляв, за оригінал такий розрисований? Люди приїжджі думали, що Мишко — старий морський вовк, а він далі Білоріченської коси не відпливав, та й то в тиху погоду, бо його море закачує. Довелося йому, сердешному, ходити купатися за Матроську слобідку — далі від очей. Але, думаєш, він набрався ума-розуму від цього промаху?.. Відкрила Рогаль-Піонтковська свій танцклас, він і причалив туди з нудьги. А танцювати хлопець може! Ясно — мадам компліменти говорить і на свій лад усіх настроює. Іду одного разу на завод, чую — ззаду оцей розрисований Мишко їде на своїй платформі і співає на весь голос: «Джон Грей був сміливіший за всіх, Джон Грей завжди такий…», а другий танцюрист йому кричить з панелі: «Едуарде! Закурити нема?»

— Ти жартуєш, мабуть, Толю? — сказав я.

— Які можуть бути жарти! Чиста правда. Пішов я в транспортний цех. «Як тобі, — кажу, — не соромно? Невже ти сам себе не поважаєш?»

— А він що тобі сказав?

— Брикався спершу. Мовляв, це «моя особиста справа». Поговорили ми з ним годинку-другу, і він нарешті згодився, що дурість показує.

— А зараз на танцюльки ходить?

— Одумався. Зате інші без танцкласу жити не можуть. Ось оця Марлен. З робітничої родини, хороша розмітниця, а теж попленталась до наймоднішого шевця Гарагонича: «Поший, — каже, — мені лакові черевички на найвищому каблуці, як у журналі». Гарагонич, не бувши дурним, злупив з неї всю получку, підняв її на цілих десять сантиметрів, а як там вона ходитиме — це його не стосується. Ти сам бачив — хитається, як на ходулях. І все це, друже, з того салону розповзається. Головне кубло міщанства! Мадам дів на молодь тихою сапою. Приятельки їй пісеньки шлють закордонні, ноти, пластиночки для грамофона, модні журнали. А вона їх тут розповсюджує. Пора нам, Васю, дати бій!

— Як же бій давати, коли в неї патент?

Головацький засміявся:

— По-твоєму, патент — це охоронна грамота для приватника? Запорука того, що держава йому на п’яти наступати не буде? Наївний же ти, Манджура! Давай лишень краще поміркуємо, як діяти.

… Отак душним вечором на околиці міського парку, поблизу кущів розквітлого жасмину, виник наш план наступу на танцювальний салон Рогаль-Піонтковської.

Все до дрібниць ми продумали і обговорили на цій лавочці. Коли все вже було домовлено, Головацький спитав:

— Ти не дуже стомився сьогодні?

— Ні. А що таке?

— Може, ми підемо в мою хатинку і там усі наші задуми занотуємо на папері, щоб нічого не загубилось?

Каюта на суші

Головацький жив у маленькому флігельку на майдані Народної Помсти.

Ми пройшли в глибину запущеного довгастого двору. Біля дверей флігелька Головацький помацав рукою під стріхою і знайшов ключ. Висяча колодка скрипнула під його руками.

Вмикаючи світло в сінях, Толя пропустив мене вперед. Задня стінка прохолодних сіней була вся заставлена книжками. І в кімнаті повсюди видно було книжки — на полицях, на етажерці, навіть на непофарбованих табуретках.

— Тільки ти не дивуйся з деяких моїх примх, — мовби вибачаючись, попередив він. — Я, признатися, уболівальник моря…

Умеблювання невеликої кімнати складалося з вузенького ліжка, застеленого пухнастою зеленою ковдрою, письмового столу і круглого обіднього столика, над яким спускалась висяча лампа під зеленим абажуром. Мені зразу впало в очі, що двоє вікон, які виходили у двір, були круглі, як ілюмінатори на пароплаві. Рятувальний круг з написом «Очаков» доповнював подібність цієї кімнати до корабельної каюти. І стілець був важкий, дубовий, які бувають на пароплавах у капітанській рубці.

— Тебе вікна дивують? — спитав Головацький. — Коли б ти тільки знав, яку баталію довелося мені вести з квартирною хазяйкою, поки вона дозволила перебудувати їх таким чином!

— Вони ж наглухо у тебе в стінку замуровані! Повітря нема.

— Нічого подібного! — І Головацький, мовби виправдуючись передо мною за своє дивацтво, повернув невидиму раніш засувку. Він потяг на себе кругле, трошки більше за рятувальний круг, віконце. З двору повіяло запахом розквітлого жасмину, і молодик зразу наблизився до цього флігелька. — Моя конструкція, — сказав Толя, відчиняючи друге вікно. — Сам підмурівку робив, хлопці з столярного за моїми кресленнями рами зробили. Незвичайно, правда? А я люблю! Наче на морі себе почуваєш. В стані руху. А ці квадратні вікна настроюють на думки про спокій.

— Але поголовна більшість людей користується ж квадратними вікнами?

— Звикли до похмурої одноманітності, — напівжартома, напівсерйозно сказав Толя. — Зверни, наприклад, увагу — з минулих часів у нашій одежі ще переважає чорний колір: чорні кашкети, кепки, костюми, хустки у наших бабусь і навіть вихідні вбрання у дівчат. А хіба не пора розпочати боротьбу проти цього трауру в повсякденному житті? Адже природа така багата барвами! Скільки чудових кольорів у сяйві райдуги, у відтінках неба над морем! Тут треба сміливо поривати з минулим!

— Та ти не гарячись, Толю. Я просто запитав тебе, — заспокоїв я хазяїна дивовижної кімнати і підійшов до полиці з книжками.

Яких тільки книжок у нього не було! І з географії, і з біохімії, і з логіки… Старовинна лоція Азовського моря лежала поряд з підручниками астрономії і навігації. У простінках між стелажами висіли таблиці з видами риб, морські вузли на дощечках, зображення пароплавів, які ідуть під сигнальними вогнями, і навіть креслення двощоглового парусного судна.

— Ти, мабуть, моряком хочеш стати?

— Чому ти так гадаєш? — І Толя дуже пильно глянув на мене, бажаючи узнати, чи зрозумів я насправді мету його життя.

— Та ось література в тебе все про море! — і я кивнув головою в бік морських книжок, що займали цілих три полиці.

— Треба, голубе, добре знати не тільки ту землю, на якій живеш, але й те море, якз розстеляється за десять кроків звідси. А можливо, коли-небудь і поплавати доведеться. Адже ми, комсомольці, шефствуємо над флотом!

— А цей офіцер… хто? — спитав я настороженим голосом, розглядаючи над ліжком Головацького бережно окантований під склом фотографічний портрет морського офіцера в чорній накидці, при кортику, в дуже високому кашкеті.

— Лейтенант Петро Шмідт, — пояснив Головацький.

— Який Шмідт? Той, чиє ім’я завод носить?

— Він самий. Той, який підняв сигнал: «Командую флотом. Шмідт». Виступав проти царату, любив трудящий люд. Свою роль у революції зіграв. Недарма робітники Севастополя обрали його в Раду депутатів!

— Давно його ім’ям завод названий?

— Скоро після революції. І, ти гадаєш, випадково?

— Не знаю…

— Тоді слухай… Справа в тому, що Шмідт трохи працював на нашому заводі…

— Шмідт? Офіцер Шмідт?

— Атож, мічман Шмідт! Його родичі тут жили. І він, вирішивши побачити на власні очі, як живе трудящий люд, на час відпустки змінив мічманський кітель на робочу блузу… Або візьми історію самого портрета Шмідта, — розповідав, захоплюючись, Головацький. — Коли я узнав від стариків про лейтенанта, пустився по його слідах по місту. Бо цікаво ж! Усі газети старі того часу перечитав, будинок, у якому його родина жила, вилазив увесь, від горища до льоху. Але, на жаль, нічого не збереглося. Як-не-як, двадцять років минуло. Три війни, три революції, голод. А потім думаю: не міг Шмідт жити в нашому місті і ні разу не сфотографуватися, бувши у відпустці! Переглянув у всіх приватних фотографів негативи тих років, — і ось, полюбуйся, відшукав зовсім випадково. Збільшення вже за моїм замовленням робили.

— Так треба його в музей. Для всіх!

— Невже ти думаєш, що я такий шкурник? Того ж дня, коли портрет Шмідта був у мене, я надіслав негатив в Історичний музей. Мені й листа з подякою звідти надіслали.

— А круг звідки?

— Візник один напоумив. Володькою звати.

— Колишній партизан? Рука пошкоджена?

— Він самий. Прохопився якось, що у Матроській слободі живе один севастополець, мало не учасник самого повстання. Я — до нього. Виявляється, що сам він на «Очакові» не ходив, але круг з того бунтарського корабля зберіг. Реліквія! Насилу випросив.

Кофе в каструльці забурлило. Головацький трошки підняв мідну каструльку і поклав між її денцем і голубеньким полум’ям спиртівки залізну планку. Напій, який він готував, вимагав поступового і малого підогріву.

— Поглянь тепер на цю фотокартку, Манджура, — сказав Толя, підходячи широкими кроками до протилежної стіни. — Теж наш земляк.

Я побачив на фотокартці бравого морського офіцера в царській формі. Він сидів просто перед апаратом, у білому кітелі, прикрашеному орденами, в білому кашкеті з темним околишем, поклавши руки на коліна.

— Що це ти білодогонниками захоплюєшся?

— По-перше, погони у нього темного кольору, — поправив мене Головацький. — По-друге, якби всі царські офіцери пройшли таку життєву школу, як оцей чоловік, і зазнали горя стільки ж, то, можливо, денікіни та колчаки не змогли б виступати із зброєю в руках проти революції. На кого б вони тоді спирались?.. Це, нехай буде тобі відомо, Георгій Сєдов, видатний дослідник Арктики, який загинув від цинги серед льодів, по дорозі до Північного полюса.

— А він теж з Азовського моря?

— Ну звичайно! З Кривої коси. Як бачиш — офіцер від офіцера різниться. Коли б у лейтенанта Шмідта, крім його щирих прагнень повалити самодержавство, була вдача Георгія Сєдова, то хто знає, як би закінчилось повстання на «Очакові»!

— Сєдов, значить, хороший чоловік був? — спитав я обережно, уже остаточно розгубившись.

— Він був з простонароддя і любив свою батьківщину! — сказав натхненно Головацький і дістав з полиці якусь книжку. — Ось послухай слова останнього наказу Сєдова, написані перед виходом до Північного полюса. Він написав цей наказ 2 лютого 1914 року, будучи вже зовсім хворий: «… Отже, в сьогоднішній день ми вирушаємо до полюса. Це — подія для нас і для нашої батьківщини. Про це вже давно мріяли великі російські люди — Ломоносов, Менделєєв і інші. На нашу ж долю, маленьких людей, припала велика честь здійснити їх мрію і зробити посильні наукові і ідейні завоювання в полярних дослідженнях на користь і гордість нашої дорогої батьківщини. Мені не хочеться сказати вам, дорогі супутники, «прощайте», мені хочеться сказати вам «до побачення», щоб знову обняти вас і разом порадуватися з нашого загального успіху і разом же повернутися на батьківщину…»

— А повернутися йому пощастило? — спитав я.

— Його поховали там, в Арктиці, на шляху до мети. Він життя своє віддав за народну справу, а царські міністри його тим часом лайкою в газетах осипали…

— Так, такий чоловік не задумуючись визнав би Радянську владу. І не став би шипіти по кутках, як Андрихевич! — випалив я.

— Ну, теж прирівняв… Кречета до жаби… — І словацький подивився на мене з докором. — Той, кого ти назвав, просто обиватель з вищою технічною освітою. Ти що, знаєш хіба Андрихевича особисто?

— Познайомився цими днями випадково, — відповів я.

— Дивно навіть, як людина уже в другому поколінні переродилася. Його батьки в Царстві польському проти російського імператора заколот зняли. Їх за це в Сибір заслали. А от синок став цареві та капіталістам служити і революцію сприйняв як велику особисту неприємність.

— Але прямо він про це не говорить?

— Іноді любить удати демократа, робить вилазки з свого особнячка у місто. Переважно проти неділі. У пивні заходить, в «Родиму сторонку» — сліпих баяністів слухати. Пиво попиває та розмови веде. Дехто з майстрів під його впливом. Навіть люблять.

— Але так, взагалі, він чоловік знаючий, користь приносить?

— Доводиться працювати. Іншого виходу в нього нема. Я собі добре уявляю, що сталося б з Андрихевичем в разі війни! А щодо користі — що ж? Користь можна давати аби-як, проформи ради, і можна — від усього серця, з повною віддачею. А цей пан тільки служить. Ти чув, напевно, що багато які виробничі секрети англійці, втікаючи, приховали або вивезли — хто їх знає! Іван Федорович б’ється, б’ється, але поки що наслідки незначні. А інженер головний ходить кругом та навколо, бровами ворушить, посміюється. Тепер подумай: невже Кейворт від свого головного інженера мав таємниці? У хорошого, досвідченого інженера вони в душі зберегтися повинні без усяких креслень. Креслення — відмовка. Він серце своє розкрити не хоче — ось у чому справа.

— Інших порядків жде! Думає, зміниться все, — згодився я з Головацьким і розповів йому про свою суперечку з інженером.

— Ну, бачиш! Чого ж більше? Які тобі ще відверті признання потрібні? — вигукнув Головацький і, побачивши, що кофе закипає, пригасив трохи спиртівку. — Не любить він нас. Люди, подібні до Андрихевича, не допомагають нам. Вони нас підстерігають. Ти розумієш, Василю: підстерігають!.. Підмічають кожен наш промах, кожну помилку, щоб позлорадіти потім… Та пусти сюди знову Денікіна з іноземцями — він перший йому на блюді хліб-сіль піднесе!

— А донька у нього така ж? — запитав я, почекавши, поки весь гнів Толі виллється на старого інженера.

— Анжеліка? Підростаюча гагара. Це про таких чудово сказав Горький: «І гагари також стогнуть, — їм, гагарам, не відчути насолоди битв життєвих: грім ударів їх лякає!»

Головацький розлив дуже густе паруюче кофе в маленькі бордові чашечки з чорними цяточками, схожими на цяточки на крильцях сонечка. Потім сходив у сіни і, зачерпнувши з діжки води, налив дві склянки.

— Турецьке кофе п’ють отак, — сказав він. — Ковток води, ковток кофе. Інакше серце зайдеться. Міцне дуже.

О дванадцятій годині. ночі залишав я Толину «каюту».

Вулиці міста уже спорожніли. Кажани нечутно проносились над головою, коли я проходив повз парк, закритий на ніч.

Усе, що робиться, — на краще

Так добре ладились, вважай, цілий тиждень славні оці ролики! З яких-небудь шести сотень випадало штук п’ять-сім браку з нашої провини. З цим можна було миритися. Це був допустимий процент браку при такій швидкісній роботі. А робили ми роликів значно більше, ніж хто-небудь інший, і все тому, що дядя Вася не лінувався заздалегідь змазувати кокілі і обточувати стержні — шишки. Він міркував так: краще півгодини побути в задусі та в пилюці біля залитих опок і підготувати все на завтра, аніж возитися з цими приготуваннями зранку, коли треба набирати розгін.

Того дня, коли кінчався мій випробувальний строк, дядя Вася не вийшов на роботу. Мені і невтямки було, чого він запізнюється. Майже всі робітники були вже біля своїх машинок: одні просівали ще раз пісок, інші підогрівали моделі, дехто готував місце на плацу, розгладжував сухий пісок, щоб зручніше потім було ставити опоки. Несподівано з’явився майстер Федорко і заявив:

— Дам тобі, Манджура, сьогодні іншого напарника. Твій Науменко відпросився на два дні за свій рахунок. Йому треба жінку на операцію відвезти в Маріуполь.

… А за кілька хвилин біля наших машинок з’явився… Кашкет. У руці він тримав власний набійник.

Розхитаною ходою підійшов Кашкет до машинки дяді Васі, попробував рамку — чи нема хитання на штифтах, закурив. Подивився я на цю картину і подумав: «Напарник! Краще кота бродячого під мартеном зловити та до машинки приставити, і то шкоди менше буде…» Правда, після того страхітливого браку він став обережніший, але все одно, хоч і метушився він більше за всіх, очі замилював біганиною та непотрібними криками, ми його і Тиктора щоденно обганяли на цілих сорок опок.

Турунда побачив, якого я дістав напарника, і захитав головою: не бери, мовляв! Відмовляйся!

«Як же відмовлятися? Коли б я працював тут рік-два — інша справа. Міг би упиратися, просити заміну. А я — новак. З другого боку, майстер, можливо, навмисно відділяє Кашкета від Яшка?»

— Модель чому мало нагріта? — важно спитав Кашкет.

— Біжи по плитки і підігрій на свій смак.

— Ти молодший — ти і бігай! — прошамкав Кашкет.

— Як знаєш! — кинув я і, почувши звук ринди, що означав початок роботи, став набивати пісок в опоці.

Кашкет покрутився, покрутився і, взявши кліщі, пішов по плитки.

До його повернення у мене вже стояло два низи. Я і шишки поставив сам, і місце для нових опок приготував. Сяк-так ми набили десять опок. І Кашкет став нудитися. Пішов покурити до вагранки і застряв. Горновим байки розповідає!.. Зло мене взяло. Накрив останню опоку за напарника і побіг до вагранки.

— Слухай, коли ж ти… — Я торкнув за плече Кашкета.

— У позаминулому році те було, — сказав він, — гадаючи, що я зацікавився його оповіданням.

— Я питаю, коли ти кінчиш патякати, а будеш опоки набивати? — кинув я йому в обличчя.

— А хіба я тобі заважаю? — відповів Кашкет спокійно і повернувся спиною, щоб продовжувати розмову.

— Авжеж, заважаєш! — закричав я йому у вухо.

— Тобі заважаю?

— Не мені особисто, а всьому заводу. Робітничому класу. Всім! — уже остаточно розпалившись, крикнув я.

Кашкет якось зіщулився увесь, боязко кинув у пісок цигарку і сказав горновому:

— Приходь до мене краще, Архипе. Там докажу. А то бачиш, якого мені підкинули шаленого… комсомоліста…

Я змовчав і пішов назад до машинок. Іду розмашистими кроками, чую десь позаду ходу Кашкета, а сам думаю: «Невідомо ще, кому кого підкинули, накип махновський! Потрібний ти мені дуже!»

Кашкет, повернувшись, заметушився, заторохтів важелем машинки і, правду кажучи, яких-небудь хвилин тридцять працював жваво. Лука з Архипом навіть дивом дивувалися, звідки в цього ледаря з’явився такий темп. Не чули вони нашої розмови біля вагранки. «Нехай, — вирішив було я спочатку, — все це лишиться між нами!»

Але Кашкет був іншої думки. Трохи згодом він знову прошепелявив:

— Цікавлюсь: чим же це я саме заважаю робітничому класу?

Не задумуючись, з ходу, як набійником гострим, я відрубав йому:

— Наших жаток мільйони селян ждуть, а ти затримуєш програму. Робітничий клас продуктивність праці підвищує, а ти дурня клеїш. Видно, хочеш, щоб не ми їх, а вони нас?..

— Я сам робітничий клас! Що ти мелеш? Які «вони»?

— Вони — це білогвардійці та капіталісти. Сволота всяка, якій ти у дев’ятнадцятому допомагав!

— Я?! Допомагав! Та що-бо ти, дєтка? Це наклеп!

Він раптом принишк і став тихенький-тихенький. Навіть по плитки став бігати позачергово. Стежачи за тим, як він тюпає до далекого коминка, я навіть подумав: а чи правий я? Все-таки Кашкет старший за мене віком, у ливарні давно, — чи не занадто я підвищую голос?

Наче вгадуючи мої сумніви, Турунда сказав мені:

— Так його, Василю! Правильну лінію зайняв. А то, справді, що йому тут — прохідний двір? Доки це можна терпіти?

— Давно б його прогнати геть з вітерцем. Жаль, у Федорка душа лагідна! — втрутився в розмову Гладишев. — Пора ставити питання різко. Сходи в обід до Федорка. Так, мовляв, і так, забрати треба цього пройдисвіта і залишити тебе формувати самого, поки Науменко не повернеться.

Слова співчуття старих робітників мене дуже зворушили. Але все ж таки я не наважився зробити так, як радив Гладишев. «Промучусь як-небудь, — думав я, — оці два дні з Кашкетом, а потім знову повернеться мій напарник, і все буде гаразд».

Але незабаром мені довелось пожалкувати за свої вагання. Настала моя черга бігти по плитки. Вертаюсь — верх знову не набитий, а Кашкет спокійнісінько розмовляє з горновим:

— … І приходжу я, розумієш, оформлятися до Тритузного, а він мене питає: «Де ви, товаришу Єнтута, останні п’ять років працювали? І чому у вас немає довідок з останнього місця служби?» А я йому палю: «Товаришу Тритузний! Я як злякався генерала Врангеля у двадцятому році, так відтоді не міг прийти до пам’яті і цілі п’ять років не міг працювати!» Зюзя просто ахнув: «П’ять років?! Що це за нервове зворушення таке?»

Раптом до Кашкета підбіг з кліщами Турунда.

— Тобі що, особливе запрошення треба надсилати, щоб до машинки став? — сказав Лука, стаючи на мій бік.

— Прохолонувша ж плита була! — сказав Кашкет, роблячи невинне обличчя.

— Мозок у тебе прохолов, а не плита! — кинув Турунда сердито, пропускаючи мого напарника до машинки.

— А тобі що, ніколи? Поїзд на Ростов відходить? — огризнувся Кашкет, беручись до роботи.

— Авжеж, що ніколи! — закричав Турунда, з силою зганяючи лопату у гарячий іще пісок. — І все це базікання нам набридло. Ліньки тобі тут — іди звільняйся, тягай волокушу…

— Так його, ледаря! Так його! — схвально крикнув Гладишев.

Відчуваючи свою самітність, Кашкет буркнув:

— Диви, який строгий! — і став формувати.

Важко мені було розібратися в душі цього випадкового мого напарника. Чи то баляндрасником отаким лінивим був він з молодих літ, чи то й справді, якщо вірити візникові Володьці, у степ, як і раніш, дивився: чи не виринуть із-за кургану махновські тачанки?

Несподівано, порушуючи мовчання, Кашкет заспівав:

В понеділок, проснувшись з похмілля,

Стало грошей пропитих так жаль…

Стало жаль, що пропив у неділю

Пам’ять жінчину, чорную шаль…

— Кашкет у своєму репертуарі, — зауважив Гладишев.

— А що — чим не Шаляпін? — сказав Кашкет і набрав молодецького вигляду, поправляючи косинку.

— Низ уже набитий, Шаляпін, а верхньої опоки все ще не видно! — крикнув я.

Тупцяючи біля машинки, він усе ще не міг заспокоїтися:

— Навіть пісню про тебе народ склав…

— Яку таку пісню?

— А ось яку… — І шепелявим, пропитим голосом він заспівав:

Жив-був на Подолі Гоп зі смиком,

Він славився своїм басистим криком…

Адже ти з Подолу?

— Погано географію знаєш, — сказав я суворо. — Поділ — це околиця Києва, а я особисто народився в колишній Подільській губернії.

Кашкет нічого не відповів. Він силкувався встигати, перемагаючи похмілля, метушився, але мені було ясно, що ту норму, яку звичайно ставили ми з Науменком до перерви, нам ніяк не виконати.

Пісок напередодні був политий надміру. Під низом він парував, як розкритий гній навесні, і не годився для формування. Треба було перемішати його з сухим піском.

Недалеко була купа пересохлого і масного піску. Я прожогом кинувся туди і, щоб не спиняти формування, став перекидати пісок на наш бік.

— Тихше ти, окаянний! — крикнув мені у вухо Кашкет і схопив мене ззаду під лікті.

Але розмаху моїх рук йому вже було не затримати. Лезо лопати врізалось у пісок, зустрічаючи на своєму шляху несподівану перепону. Щось хруснуло в піску, наче лопата перерізала електричну лампочку.

— От ірод! Хто тебе просив сюди ніс совати? — закричав у відчаї мій напарник.

Він сів навпочіпки і став розривати тремтячими руками пісок.

Та ти збожеволів, чи що? — спитав я, все ще нічого не розуміючи.

— Я тобі дам «збожеволів»! Так дам, що своїх не впізнаєш… Чвертка була захована тут, а ти розбив її.

Кашкет підняв на долоні Жменю мокрого піску. Він підніс його до носа і став жадібно обнюхувати. Руки його тремтіли. Різкий запах горілки ствердив мені, що у піску справді була зарита пляшка.

— Ходімо формувати! — покликав я.

— А чим я тепер похмелюся в обід?

— Давай звільняй рамки! Два низи набиті.

Похмурий, насуплений, він став набивати. Але втрата чвертки непокоїла, видно, його більше за все на світі.

— І понесло ж тебе на той бік!

— А що це ти горілку в цех носиш?

— Ти, я бачу, в’їдлива людина! Недарма твій земляк розповідав, який ти противний хлопець.

— Це правда, я противний для тих, хто Радянську державу обдурює. Таким противним був, є і буду. А те, що Тиктору і тобі це не подобається, — мені це байдуже. Я вам підспівувати не буду. А якщо тобі не до душі порядки радянські на заводі, забирайся геть звідси, поки ми тебе самі не попросили.

… Кашкет і справді з обіду пішов невідомо куди: може, в амбулаторію — лікарняний лист просити, а може, по записці про звільнення. Але незабаром Федорко, пробігаючи цехом, на ходу кинув мені:

— Я відпустив твого напарника, формуй сам. Турунда допоможе тобі залити.

І ось після всієї мороки з Кашкетом настали блаженні години. Набив пару низів, повстромляв туди стержні — перебігаєш до другої машини і формуєш верхи.

Я був вдячний цим хвилинам ще й тому, що, коли мчав цехом від коминків, тримаючи в кліщах палаючі плитки, у мозку блиснула щаслива думка.

«А що, — думав я набиваючи, — коли по цих же трубах, по яких зараз проходить до кожної машинки стиснене повітря, пустити таке ж повітря, але раніш підогріти його? Нехай іде підогріте повітря по цеху, розгалужується до кожної машинки і нагріває заодно моделі. Від загальної магістралі можна зробити відвід, прикрутити до нього краник, а до краника — гумовий шланг з мідним наконечником. Треба тобі повітря для обдування моделей — повернув краник і тим же гарячим повітрям чудово змітаєш непотрібний тобі пісок. А всю решту часу повітря працює на підогрів. І як просто зробити це! Треба тільки запаяти пази під моделями, зробити доступ для проходження повітря, і модель весь час буде гаряча. А чого ми досягнемо? Багато чого! Ливарникам уже не треба залишати своє робоче місце і бігати до коминків. Вони не будуть більше простуджуватися, вискакуючи розпалені у двір, особливо взимку. Буде забезпечено правильний ритм формування. Та й скільки коксу можна зберегти для держави, якщо ми назавжди знищимо коминки!»

Охоплений щасливими думками, формуючи щосили на машинках, я не помітив, як до мене підійшов Федорко. Він причаївся за два кроки від мене, за моєю спиною, і стежив, як я формую. Я помітив майстра лише після того, як він голосно запитав Турунду:

— Ну, Луко, що ти скажеш про свого сусіда? — І Федорко кивнув на мене.

Турунда відклав трамбівку, витер спітніле обличчя і сказав:

— Я, Олексію Григоровичу, думаю, — толк буде. Старанний він і пристосувався швидко.

— Так от, Манджура, — сказав Федорко спроквола, — випробування твоє скінчилось. Як пошабашиш — заходь у контору, там тобі видадуть розрахункову книжку. Поставлю тобі п’ятий розряд. А далі видно буде… Не мало?

— Гаразд, Олексію Григоровичу, досить! Спасибі вам! — І я міцно потиснув руку майстрові.

… Уже багато хто пошабашив, а я все набивав і набивав, щоб не стояти даремно, чекаючи, поки Лука з Гладишевим заллють свої опоки. Величезна хмара пари знялася біля спорожнілої вагранки.

Горнові вибили низ вагранки, і звідти в глибоку яму вивалився напівобгорілий кокс, покритий чавунними корочками і липким шлаком, наче горіхи у цукрі.

Усю цю вогненну кашу вже поливали з брандспойтів. Чути було, як шипіли брили гаснучого коксу. Він поступово робився багровим, потім темно-малиновим і нарешті почорнів.

Недалеко, у хмарах пари, вириваючись з іншої вагранки, іскрився струмінь чавуну. Він лився у нові ковші. Усе вже димилося навколо, і парко було, як у бані на третій полиці. І хоч мені довелося носити ковші з Турундою в останні хвилини, ніколи не працювалося так легко, як зараз, наприкінці робочого дня. Спокійні і трохи урочисті слова майстра все ще звучали в ушах. Вони стверджували за мною стале місце в цьому цеху.

Залиті сонцем вулиці зміняли одна одну. Замурзаний, з патьоками поту на обличчі, гордо йшов я по середині бруку, а в боковій кишені куртки вже лежала новенька розрахункова книжка з печаткою і моїм робочим номером. У ній було чітким, розмашистим почерком написано, що формувальник Василь Миронович Манджура має п’ятий розряд. Мені хотілося показати цю книжку першому-ліпшому перехожому, хоча самий мій вигляд, без усяких документів, міг засвідчити, що я належу до великої робітничої армії.

Спека була непомітна після жари в ливарні. Силкувався я продумати ще раз свій план: як можна змінити підогрівання машинок. Але зараз, на вулиці, думки ці розбіглись, і важко було їх упорядкувати: «Гаразд, головне придумано, а решта прийде згодом!»

На завороті з вулиці Магеллана на Приморську мене наздогнала Анжеліка.

— Здрастуйте, Василю! — кинула вона, важко дихаючи. — Ви біжите, як на пожежу!

— Здрастуйте, — буркнув я. — Біжу тому, що брудний. Помитися хочеться!

— Скажіть, ви на мене сердитесь?

— Чого це раптом?

— А чому ви не заходите?

Часу не було.

— Я залишила вам записку. І з друзями вашими говорила. Невже не переказували?

— Переказували! — сказав я похмуро, намагаючись бути з Лікою якомога суворішим. І подумав: «Краще б ти і не заходила, а то життя нема. Геть-чисто заклювали мене: «жених» та й «жених»! Очей не можна повернути у бік сусідньої садиби — неодмінно хлопці починають посміхатися».

Сашко Бобир роздобув десь пучок флердоранжа, яким прикрашають молодих і, поки я умивався біля колодязя, встромив мені його в петлицю піджака. Добре ще, що я помітив вчасно, а то вийшов би отак у місто, на посміховисько людям!

Помовчавши, Ліка сказала:

— Все-таки не чемно. Я перша даю про себе знати. Заходжу до вас, чого ніколи раніш не робила. А ви… Пристойність вимагав!

— Знаєте що, Ліко, — наважився я, — боюсь, що з вашими пристойностями нам не по дорозі!

— Невже я така безнадійна? Безпринципна істота з міщанськими нахилами? Так накажете вас розуміти?

Я збагнув: Ліка хоче викликати мене на одверту розмову. Заводити з нею дискусію не хотілось, і я ухилився від прямої відповіді.

— Як собі знаєте. Вам видніш!

— Все моє нещастя, Василю, полягає в тому, що я не можу на вас сердитися.

— А ви розсердьтеся, — сказав я байдуже.

— Важко… — спроквола сказала Ліка. — І я було подумала…

— Що?

— Ось хто виведе мене на вірний шлях…

Вя» е близько буіїа моя огорожа. Після трудового дня в ливарні я ніяк не міг настроїти своє серце на лад Анжеліки. І я відрубав:

— Ви попросіть Зюзю. І удар у нього гарматний, і чарль— стонити може, і всіх пристойностей навчений. Ось хто підійде вам у вихователі. Бувайте!

З цими словами я помахав їй шершавою долонею, а другою рукою сильно штовхнув уперед хвіртку…

Перший відгукнувся на мою листівку Моня Гузарчик. Воно й зрозуміло: Харків був поряд, ніч їзди. Монька писав:

«… Одержана листівка принесла мені багато радості і морального задоволення. Всі наші дрібні сварки вже забулися. Залишилося в пам’ятісаме хороше. І біс з ним, що ви не хотіли мене прийняти в комсомол через оту бабусю, яку я навіть і в вічі не бачив. Комсомольцем я таки буду! Я працюю тут на Харківському паровозобудівному заводі. Ти знаєш, скільки тут робітників? Адже не повіриш! Більше десяти тисяч. Наш «Мотор» у порівнянні з ХПЗ — це сільська кузня…

Мені було дуже дивно читати твої слова про те, що вам «довелось повоювати», перше ніж вас прийняли на заводімені лейтенанта Шмідта. А мене без усяких: тільки показав путівку — зарахували в дизельний цех, і тут-то я вперше побачив, як складаються величезні машини для вироблення електроенергії — дизелі. Ти не можеш собі уявити, Василю, який велетень цей дизель! Движок, що пихкав у нас у підвалі фабзавучу, приводячи в рух токарні верстати і циркулярну пилу, — сморчок у порівнянні з нашим двигуном. Можу сказати цілком одверто: робота виключно цікава, і я дуже задоволений з неї. (Кожного разу, коли я пишу слово «задоволений», мені пригадується наш фабзавуч і Бобир, який одного разу написав це слово «затоволений»). Як він, наш товаришок, почуває себе біля моря? Передай йому мої найкращі побажання.

Мене одразу ж призначили у бригаду з шести чоловік. Живу далеко — кілометрів дев’ять од заводу, але цієї відстані не помічаю. Навпаки навіть: приємно їхати через столицю трамваєм і розглядати у вікно її вулиці. Приїжджаю раніш, готую інструмент. Майстер Іван Петрович Колесниченко похвалив мене одного разу: «От, — сказав, — Монька хоч і подолянин, недавній фабзавучник, але старається не гірше за інших». Люди в бригаді підібрались хороші, переважно старички. Один з них пробував було пожартувати з мене і послав в інструментальну, щоб я йому приніс якесь «бігме». Я кричу, вимагаю, а потім виявляється, що «бігме» — це вигадка, такого інструмента взагалі нема. Посміялися з мане здорово!

Серед кадрових робітників дизельного цеху є чимало таких, які самі революцію робили. І не тільки Радянську владу на Україні зміцнювали, але ще під час травневого страйку 1902 року бастували, в 1905 році поліцейських били. Справжній пролетаріат! Вони розповідали мені немало про бої харківських робітників проти царату. От учора скінчили ми роботу, виходимо з цеху із складальником Кулешовим, — років йому вже біля шістдесяти. Бачимо — трамваї повні-повнісінькі. Він і каже мені: «Давай, Моню, підемо пішечки до центру». Пішли ми з ним, і я нітрохи не пожалкував, що згодився на таку прогулянку. Ідемо, а старик розповідає мені, як готувалось у Харкові повстання, як приїздили делегати ЦК більшовиків з Пітера. Уже в центрі, на майдані Рози Люксембург, там, де проїзд з майдану на Університетську, Кулешов показав мені, де містився штаб повстання, звідки підносили боєприпаси, де підстрелили перших поліцейських, де спорудили барикаду…

Порядки тут інші, аніж у нашому місті. Пам’ятаєш, як проробляли у нас навіть безпартійних за те, що вони носили галстуки? Тут — зовсім інше. Молодь ХПЗ, і особливо нашого дизельного цеху, не вважає негожим гарно, охайно одягатися. «Справа зовсім не в галстуці, — кажуть тут, — а в тім, яке нутро у людини під тим галстуком». Після роботи молоді хлопці миються, переодягаються в усе чисте і вже тоді їдуть додому. Правильна постановка питання! А то інший часто, мовби навмисно, щоб довести всім, що він робітник, влазить у мазутній спецівці в трамвай і всіх бруднить, замість того щоб залишити робу в цеху.

У дизельному великий комсомольський осередок. Поки що я — відвідуючий. Коли я розповів секретарю, чому ви не прийняли мене в комсомол, він засміявся і сказав: «Та ти й зовсім міг від рук одбитися!» І порадив мені незабаром подати заяву. Так-то, Василю!

Ну, закінчую. А як напишуть тобі хлопці, Василю, — якомога швидше пришли мені їх точні адреси. Передай Маремусі та Бобиреві мої найкращі побажання».

Я прочитав цього листа стоячи, не переодягтись. І хоч Монька натякав на колишнє ставлення до нього, зразу ж відійшли в тінь сьогоднішні прикрості: і сутичка з Кашкетом, і занадто, можливо, груба розмова з Анжелікою.

Витрушуючи пісок із черевиків у сарайчику, я подумав, що непогано б у нас в ливарні завести харківські порядки. Який смисл іти через усе місто в брудній, місцями пропаленій робі, коли можна там, у нас, помитися, переодягтися і отак, як томильники, вертатися з роботи чистим!

Пригадалось, як, виряджені, проходили ми ще зовсім недавно вулицями весняного міста, лузаючи насіння і гризучи кокошки, і як наздогнали нас Фурман з Гузарчиком і сказали про те, що прибули путівки для випускників фабзавучу на заводи України. Зовсім недавно це було, а скільки нового сталося в житті кожного з нас від того суботнього вечора, і як твердо ми вже стали на ноги!

«Любе, рідне місто! — думав я, хлюпаючись, як качка, біля колодязя. — Чи побачу я тебе коли-небудь знову? Чи пройдуся Прорізною, слухаючи шелестіння дерев? Чи заберуся на зубчасті стіни Старої фортеці і чи гляну звідти, з її валів, на широкі простори мого Поділля, на весняну повінь Смотричу? Розбрелись ми по Україні з путівками в нове життя, і навряд чи судилося нам зустрінутися знову над скелястими урвищами старовинного міста і пройти з пісняг ми і факелами темними урочищами до бистрого Дністра».

Доручення Коломійця

«Дорогий Васильку!

Пробач, друже, що не відповів одразу. Запарився! Що називається — повні руки роботи. Як поїхали ви на заводи, спорожнів наш фабзавуч; здавалось би, можна і нам позагоряти на скелястих берегах Смотричу. Але ми вирішили інакше. Раз партія закликає нас перейти розгорнутим фронтом у наступ на приватника і всі сили кинути на індустріалізацію країни, чи ж маємо ми право в такий гарячий час канікули влаштовувати?

Зібрав я комсомолят першого року навчання, Полевой запросив у школу педагогічний персонал — і на загальних зборах ми вирішили обновити нашу школу власними силами.

Більше місяця, день у день, ми з’являлись у фабзавуч і впорядковували приміщення, заготовляли новий інструмент, розширювали цехи. Не впізнав би ти, Васильку, і свого цеху зараз! Ливарня твоя побілена зсередини і зовні. А біля входу Козакевич відтворив на стіні у збільшеному розмірі емблему профспілки металістів. І тепер перехожі зразу ж здогадуються, що в цьому чистенькому будинку, де колись засідали казначейські «ділопути», вариться чавун. А пам’ятаєш комору біля слюсарної? Нема вже її і сліду! Ми знесли дерев’яну перегородку і на площі, що звільнилася, поставили ще три верстати з лещатами. Таким чином, викроїли ще дев’ять робочих місць для навчання індустріальної зміни. Що це значить, вдумайся, га, Василю? Це значить, що восени ми зможемо прийняти на дев’ять чоловік більше хлопців і дівчат, які б захотіли дружити з зубилом і молотком. А якщо кожен фабзавуч наслідує наш приклад? Це ж буде ціла дивізія промислового пролетаріату. Це наша, радянська молодість, помножена на техніку, на соціалістичне ставлення до праці, на вміння розбиратися в кресленнях і за цими кресленнями будувати майбутнє!

Я дуже радий за вас, що директор заводу у вас справжній більшовик і поставився до вас чутливо, так, як і належить червоному директорові. З твого листа, Василю, я зрозумів, що у вас тепер установилися чудові взаємини з колективом комсомолу, що вас там поважають. Ось чому, дорогий, вважаючи тебе, як і раніш, посланцем подільського комсомолу на приазовськім березі, я звертаюся до тебе, Маремухи і Бобиря з великою просьбою.

Пам’ятаєш, Василю, радгосп на березі Дністра, де ми з тобою здружилися ще в ті роки, коли ти жив у радпартшколі? Є ухвала бюро окружного комітету партії про передачу всього радгоспу з його будівлями і землею в розпорядження молодіжної сільськогосподарської комуни. В цій комуні ми будемо готувати кадри молодих спеціалістів сільського господарства. А вони, в свою чергу, покажуть шлях решті селянства: як можна хазяйнувати на новій, радянській основі.

Добровольців записалося в комуну дуже багато. Не тільки молодь із Бабшина, Жванця, Привороття, Устя, але й хлопці з інших районів, прочитавши в газеті «Червоний кордон» замітку про комуну, засипають зараз окружком просьбами послати їх туди.

Та от біда! Все в в тій комуні: орна земля, корови, коні, молоді робочі руки, азарт, бажання віддати себе цілковито улюбленій справі, а інвентаря мало! Наші комсомольці-фабзавучники, — я певен, — зможуть відремонтувати для підшефної комуни плуги та борони; працюючи понадурочно, ми зробимо для комунарів кілька соломорізок, але цим наші можливості і вичерпуються. А разом з тим необхідно вкрай постачити комунарам хоч би п’ять жаток-самоскидок. Само собою зрозуміло, жатки в централізованому порядку ніхто нам в середині року не пришле. А як було б здорово, коли б у дні збирання врожаю наші комунари виїхали в поле на хороших, нових радянських жатках!

І коли я прочитав у твоєму листі фразу про те, що ваш завод робить жатки, у ту ж мить блиснула в моєму мозку природна думка: «Ось хто допоможе молодій комуні!» Так, Василю, крутись не крутись, а ви повинні допомогти нам! У цьому упевнені наперед не тільки ми з Полевим, але і окружком комсомолу.

Сходи в партійну організацію заводу, до директора, поясни їм, яке це буде мати політичне значення, коли на кордоні з боярською Румунією виросте зразково-показова молодіжна комуна. Скажи їм… Та що я буду тобі говорити! Невже ти не зможеш дістати для нашої комуни п’ять жаток? Проси, наполягай, заклич на допомогу Головацького. Як видно з твого листа, він хлопець уважний. Словом, Василю, на тебе дивиться весь фабзавуч, а з ним разом і прикордонний комсомол.

У вас може виникнути запитання: а хто ж буде платити за оті жатки? Не журись про це. Як тільки ми одержимо твою телеграму з зазначенням суми, яку треба внести, одразу ж перекажемо гроші. Ми вже почали збирати кошти для цієї мети. Поставили в театрі імені Шевченка дві шефських вистави («Він» і «Ой, не ходи, Грицю!»), влаштували там же костюмований бал, подібний до того, який проводили для збирання подарунків червоному козацтву. Та й в окружкомі комсомолу є грошенята для комуни. Словом, дій, Василю, на повну потужність!

Бач, мало не забув! Ти запитуєш: чи немає новин про Печерицю? Є, і великі! Але писати про них вважаю передчасним…

Вітання всім вам від Полевого, Козакевича і від мене.

Велів вітати тебе Дмитро Панченко і просив передати, що він упевнений в тому, що ви з Маремухою та Бобирем виправдаєте наші надії щодо жаток.

З палким комсомольським привітом

Коломієць

Показую листа хлопцям. Бобир прочитав і буркнув щось невиразне. Маремуха почухав потилицю і сказав:

— Навантаження солідне. Купити п’ять жаток — не п’ять в’язок тюльки!

— А що ж все-таки з Печерицею? — спохватився я.

— Цапнули його, певно! — сказав, запалюючись, Бобир. — Я ж вам казав, що бачив його тут.

— Тут бачив, а там цапнули? Чудеса! — сказав я, урезонюючи Сашка. — Все дуже туманно, словом…

— Чи ти забув Коломійця? — сказав Маремуха. — Він завжди любив туман пускати, де треба і де не треба.

— Але що ж робити, га, хлопці? — спитав я, повертаючись до доручення Коломійця.

— Іти до директора, що ж інакше! — хмикнув Бобир, мовби засуджуючи мене за те, що я сам не можу зрозуміти такої простої істини.

— Давайте разом.

— Сьогодні я — пас, — сказав Бобир. — У мене така робітка в аероклубі, що і ночі не вистачить.

— А ти, Петре? — спитав я і благально подивився на Маремуху.

— Та я ж тобі казав, Василю: у нас заняття по техмінімуму. Сам начальник цеху провадить. Хіба я можу не прийти?

Але до директора я не пішов, а пішов спершу за порадою до Толі Головацького.

Звичайно, я дуже добре пам’ятав радгосп над Дністром, про який писав мені Коломієць. Пам’ятаю, яким таємничим він мені видався, коли ми під’їхали до нього на кількох підводах пізно вночі. Сторожкі, високі тополі оточували садибу за білою кам’яною огорожею. Десь у стайнях коні хрумали овес. З темряви двору з’явився сторож з берданкою в руці і, перше ніж відчинити скрипучі ворота, довго допитувався, хто ми такі.

А хіба можна забути коли-небудь першу ночівлю в тому радгоспі, в хрусткому сіні, з гвинтівкою, притиснутою до грудей, під бляшаним навісом, що заслоняв зорі? Або вранішні купання в бистрій, іще холодній з ночі воді Дністра? Або запах сивої м’яти біля куща агрусу, який я знайшов випадково, блукаючи по запущеному саду?.. А які приємні були для мене поїздки по пошту для радгоспу в містечко Жванець щонеділі!

… Простягся в житах над Дністром курний путівець. Копита буланого коника м’яко ступають по пилюці, лишаючи позаду сірі хмарки. Я похитуюсь у рипучому сідлі і бачу на другому, бессарабському березі будиночки околиці Хотина і руїни стародавньої фортеці. Коник щулить вуха і все намагається схопити колосся жита, що вже дозріває.

А ще приємніше повернення назад з пакунком свіжих газет і журналів. Намотавши поводи на руку, в цілковитій тиші я розгортаю «Бедноту», «Рабочую газету», «Молодого ленинца», «Червоного юнака», перші номери «Комсомольской правды» і «Безбожника». Швидко перебігаю очима назви статей і вже зарані міркую, що буду читати вголос сільській молоді в червоному кутку радгоспу.

Полевой того літа доручив мені провадити по неділях голосні читання газет. Спершу я відмовлявся і навіть не уявляв собі, як я зможу, наче вчитель якийсь, розповідати новини з газет гарно вбраним молодицям та парубкам. Ох, як важко було провести перше голосне читання! Несила було відірвати очі від газетного аркуша. Спинившись на мить, щоб спокійно глянути на присутніх, я пригладив рукою волосся, а потім усе пішло, як по маслу! І навіть на запитання став відповідати.

І мене дуже порадувала зараз звістка про те, що в цьому, такому знайомому мені селі виникає молодіжна комуна. Це буде здорово!

Щодня веселі молодіжні пісні будуть перелітати в захоплену боярами Бессарабію. Поза всяким сумнівом, маленький двигун, що дає струм лише до десяти вечора, комунари замінять доброю електростанцією, і хто знає, можливо, те, що писалося в газеті «Беднота» про доїння корів за допомогою електрики, і справді стане дійсністю!

Я уявив собі колишній поміщицький двоповерховий будинок, переданий молоді, освітлений яскравими вогнями і дзвінкий від пісень в години дозвілля. Скільки молодих бес— сарабців перепливе до нас на світло цих вогнів! Бо на кого більше можна було надіятися тим понєволрним людям, як не на нас! Іншої надії в них не було — тільки наше щастя, що може, подібно до полум’я швидкої пожежі, коли-небудь перекинутися і в Бессарабію…

Але добре було міркувати так, ідучи до Головацького, і значно важче було спуститися з небес мрії про майбутнє у сьогоднішній день і виконати просьбу Коломійця.

Головацький теж був неабияк збентежений просьбою Микити.

— Твій друг трохи наївна людина, — сказав Толя, дочитуючи листа. — Думає, що це так просто — взяв та й виклав п’ять жаток! Але, з другого боку, така прикордонна комуна. — жива справа комсомолу. І залишити лист ваших друзів без відповіді не можна… Знаєш що: давай, лишень, махнемо до директора!

— Хіба він зараз на заводі?

— А ми його вдома відвідаємо, — сказав Головацький.

— Вдома? — перепитав я. — А чи це зручно?..

— А чого ж? Ми в громадській справі йдемо! Іван Федорович не якийсь там буржуазний спец, як, скажімо, Андрихевич. Та до того ж він наш партійний прикріплений. Ходімо, ходімо, нічого церемонитися!

Рішучий тон Головацького заспокоїв мене. Однак я був здивований, коли ми звернули з проспекту ліворуч.

— Руденко не в центрі живе?

— У Матроській слобідці. Відкритий усім вітрам разом! Там здавна селилися майстрові заводу. А Руденко, як тобі відомо, в ливарні до революції працював.

— А що, хіба не міг він у центрі міста оселитися.

— Звичайно, міг, — згодився Головацький, — тим більш, що директорський будинок стояв порожній тоді, та не захотів. «Навіщо, — каже, — мені всі оці анфілади та прихожі? Мені і трьох кімнаток досить. Та й вільніше там, над морем, як на курорті!» — І Головацький махнув рукою до узбережжя, до якого ми наближалися широкою небрукованою вулицею, облямованою канавами, зарослими лопухами і кови— лем. — І Руденко правильно вирішив, — говорив далі Толя, — взяв та й віддав будинок колишнього заводчика під нічний санаторій для робітників нашого заводу. Пошабашив робітник з слабим здоров’ям — і в цей будинок. В одній з прихожих — шафочки. Робу свою він вішає туди, роздягається — і під душ. Вимився, а тут в іншій шафочці йому приготовлена чиста білизна, халат, нічні туфлі. Чистота навколо, харчі поживні, тихої години додержують суворо, сплять при відчинених вікнах і влітку і взимку, увечері — культурні розваги. А вранці, по гудку, з цього санаторію просто на роботу.

— А сім’я у директора велика? — поцікавився я.

— Він та дружина.

— Дітей нема?

— Одного сина махновці зарубали. Другий син — льотчик, комісар ескадрильї. Зараз приїхав до нас у відпустку.

— Стривай, мені Бобир розповідав, що льотчик Руденко привіз в аероклуб учбовий літак…

— Оце він і є, син нашого директора, — пояснив Головацький. — Відчайдушний хлопець! Минулого року теж свою відпустку провадив тут, на байдарці махнув у Маріуполь. Ти собі уявляєш відстань? А якби його шторм захопив біля Білорічедської коси? Поминай, як звали!

І мені стало зрозуміло, чому з таким захопленням розповідав нам Сашко про цього льотчика.

— Чи застанемо ми Івана Федоровича? — спитав Головацький, звертаючи до місточка, перекинутого через канаву.

За кам’яною огорожею з пісковику, в яблуневому саду, стояв одноповерховий будиночок. Ми підійшли до його відчиненого вікна, з будиночка чути було тиху розмову і брязкання посуду.

— Либонь обідають? — шепнув Толя і, почекавши трохи, постукав пальцем у віконну раму, — Іван Федорович дома? — спитав він.

Кружевні занавіски розсунулись, і ми побачили загоріле лице нашого директора.

— А, молодь! От до речі! Я давно хотів вилаяти тебе, Анатолію.

— Мене? За що? — здивувався Головацький.

— За діло! — сказав директор. — Але давайте спершу до столу.

— Спасибі, Іване Федоровичу, ми вже пообідали, — сказав Головацький квапливо. — Ви обідайте, а ми вас на бережку почекаємо.

— А ви без церемоній, сідайте! — запрошував Іван Федорович.

— Ні, ні! — запротестував Толя. — Ми там будемо. — І він махнув рукою в бік моря.

За низенькими, карликовими яблуньками лежав пустир, густо порослий сизо-зеленим морським полином, будяком, широколистими кермеками, якорцями[7] і кропивою. Тут у великій кількості росли молочаї, таволга і навіть гілляста гармала з жовтими квітами. Оточена цією бляклою степовою рослинністю, майже біля самого берега була вкопана дубова лавка. Мабуть, під час шторму її запліскувало хвилями.

Першим на лавку сів Толя і, повертаючи до мене своє довгасте, чисто виголене обличчя, спитав сумовито:

— За що ж це він лаяти мене збирається?

— Може, Іван Федорович пожартував, а ти вже в паніку впадаєш! — заспокоїв я Толю.

— Ні-ні-і-і! Він за щось сердитий.

У ту мить позад нас почулися кроки. Майже вистрибом до хисткому піску до нас наближався Іван Федорович. Він вийшов у шльопанцях на босу ногу, в Синіх робочих штанях, а рукава його сорочки були закачані по лікті, відкриваючи сильні і загорілі, порослі сивуватим волоссям мускулисті руки.

— Так ти що ж це, друже ситцевий, в заводську їдальню з своїми комсомольцями носа не показуєш? — з ходу накинувся директор на Головацького і, сідаючи поруч, обняв його за плече.

Толя запально вигукнув:

— Іване Федоровичу!..

— Сам знаю, що Іван Федорович. Шостий десяток так величають. А ти згадай краще свої клятви, коли їдальню від-і кривали: поки робітники під час перерви будуть кофе пити чи чаювати, ми, мовляв, комсомольці, будемо громадську роботу провадити — про становище трудящих в Англії… А що вийшло? Заходжу вчора — ніякої агітації. Приходжу сьогодні— з усіх цехів люди, а тиша… Хіба можна так обманювати?

— Каюсь… Грішний, Іване Федоровичу, — сказав Головацький і, знявши картату кепку, нахилив голову так, що пасма його каштанової шевелюри торкнулися лави. — Ви розумієте, чому так вийшло? Ми готуємо зараз широку програму боротьби з танцями. І всі наші сили кинуті на цю ділянку.

— Танці — не головне, Толю, а частковість. Головне для нас зараз — виробництво, індустріалізація, сільське господарство, засвоєння культури. І всі сили нашого робітничого класу треба кинути сюди.

— А ми того до вас і прийшли, Іване Федоровичу, — квапливо сказав Толя і шепнув мені: — Давай листа, Василю!

Подав я лист Коломійця директору заводу, а в самого дихання перехопило від хвилювання. Зараз повинна вирішитися доля нашої просьби! Руденко вийняв з кишені штанів старечі окуляри в дротяній оправі і, надівши їх на гострий ніс, став читати розмашисту в’язь почерку Микити. Чим далі читав, тим лагідніший ставав вираз його очей, подекуди у червоних прожилках.

— Добре діло задумали хлопці, — промовив він нарешті, змахуючи листом. — В отаких комунах можна виховати ватажків селянства. І вони поведуть за собою маси, коли партія закличе нас до широкої перебудови сільського господарства. Але чим я можу допомогти? — от запитання. Мені категорично заборонено самому збувати продукцію. Я ж не магазин для продажу сільськогосподарських знарядь.

— Ну, а якщо у вигляді винятку? — обережно, запитав Толя.

— Який може бути виняток, от дивак! Та мене за такі винятки з партії виключать, а управляючий трестом під суд віддасть. Адже й так недодаємо планової продукції!

— Ну, а якщо ми самі зробимо жатки? — закинув вудочку Толя.

— Хто це — «ми»? Удвох із ним? — І директор кивнув на мене.

Толя образився:

— Звичайно, не вдвох. Уся заводська комсомолія. Молоді ливарники безплатно, у вільний час, віділлють п’ять комплектів чавунних деталей, а там далі їх приймуть, як по естафеті, комсомольці і молоді робітники інших цехів. І побачите, Іване Федоровичу, жатки не гірші вийдуть, як у старичків. Я сам у томильню до печей стану і відпалю литво на п’ять з плюсом.

— Та відпалити ти мастак, це я знаю, а от звідки я для вас чавуну візьму? Ти ж знаєш, Толю, що чавун мене і держить, — як і всю країну, до речі сказати. Коли б наші домни випускали чавуну більше, скільки можна було б ще таких заводів, як наш, збудувати! Адже основа всього майбутнього — важка індустрія, а вона ще не розмахнулася, як треба, і часом тисне на нас.

— Іване Федоровичу, рідний! А отой металевий брухт, що ми на комсомольських суботниках зібрали? Його ж іще не заприбуткували?

— Де там! Давно вже під мітелку все пішло.

Я перенісся думками в свої рідні місця і уявив собі скелясте місто біля дністрянських урочищ. Чимало старовинних турецьких гармат, ядер і іншого металевого мотлоху знаходили ми в закутках старовинних садиб, під стрімкими скелями берегів Смотричу, під бастіонами Старої фортеці і на Циганівці. А скільки всякого металевого брухту пізніших часів валялось у дворі воїнського присутствія, в колишньому духовному училищі, в будинку, де містилась колись духовна семінарія! Один час усі ці металеві частини почали було звозити на завод «Мотор», але припинили цю витівку, бо заводський двір не міг вмістити весь чавунний мотлох. І зразу ж смілива думка прийшла мені в голову:

— А що коли ми роздобудемо вам чавун, товаришу директор? — сказав я рішуче. — Ви дозволите нам зробити жатки?

— Якщо добудете чавун, товаришу ливарник п’ятого розряду, я охоче піду вам назустріч, — відповів директор усміхаючись.

… За півгодини з головної пошти я надіслав у рідне місто Микиті Коломійцю таку телеграму:

«Жатки можемо зробити умові надішлете нам чавунний брухт крп піднімай спішно міську комсомолію збирання чавунних частин надсилай нашому заводу крп міцно тиснемо руку бажаємо успіху Анатолій Головацький Василь Манджура Олександр Бобир Петро Маремуха».

Пам’ятна получка

День получки був приємний усім робітникам ливарні. З розрахункових книжок, які зранку розносив до машинок цеховий табельник Коля Закаблук, дізнавались, хто і як попрацював останні два тижні. І вже зранку, ще до одержання зароблених грошей, ливарники примірялись, які обновки можна буде купити для родини в крамниці, скільки карбованців віддати в касу взаємодопомоги, хто був її боржником.

Мене, недавнього фабзавучника, здивували цифри в моїй розрахунковій книжці. Подумати тільки! Який-небудь місяць працював я в ливарні, а вже менше сімдесяти карбованців не заробляв. Така получка здавалася мені справжньою розкішшю.

У дні получки особливо трусило у нас в цеху Кашкета. Уже зранку він був охоплений передчуттям того, як розсіє свої грошенята у пивній, забуваючи, що знову прокинеться на світанку з дрібняками в кишенях і з головним болем де-небудь на сухих водоростях, викинутих хвилями на піщану, мілину.

Оце й сьогодні — ще й сонце не зійшло, а Кашкет, передчуваючи получку, тупцювався біля своєї машинки в червоній косинці, зав’язаній на стриженій голові, і хриплувато наспівував:

Як чорну надіну я шляпу,

Поїду у місто Анапу

І сяду на берег морський,

Не знаючи, чом я сумний…

Сьогодні ми формували шестерні. Детальна була капризна: тільки трошки дужче ляпнув трамбівкою — і тріснув зуб, треба вивалювати пісок з набитої уже опоки. Біля цих примхливих деталей ми з дядею Васею працювали мовчки, зрідка перемовляючись. Але мій напарник, який усім єством ненавидів марнотратників життя і некорисних трутнів, подібних до Кашкета, не втримався і буркнув:

— Еге ж, якраз надіне він шляпу! Чорта лисого! На звичайну кепку грошей не може наскребти, все на горілку витрачає, а тут «чорна-а-а-я шляпа»!

Перед нами, як і раніш, хазяйнував разом з Гладишевим Турунда. І оце зараз, кивнувши головою в бік Кашкета і хитро підморгуючи мені, Лука сказав:

— Гарно співає, та як він сяде?

Промовивши це, Турунда глянув на цехові ворота: там за допомогою кур’єрки Коля Закаблук підвішував якийсь щит. Турунда — партійний прикріплений до нашого молодого комсомольського осередку ливарного цеху — знав, що придумали комсомольці.

Інші робітники цеху, видно, вважали, що це вішають новий щит для об’яв, і якийсь час не звертали на нього уваги. Так, мабуть, думав і Кашкет, доспівуючи простудженим, охриплим голосом:

В тобі, о морськая пучино,

Загине розкішний мужчина, —

Це той, що сидів на піску,

В свою огорнувшись тоску…

Залишиться чорна та шляпа,

Залишиться місто Анапа,

Залишиться берег морський

Такий, як раніше, сумний.

І всяк, хто побачить труну,

Прокаже, що страдник втонув…

— Ох, і браку ж сьогодні ці страдальці нароблять! — зауважив Гладишев, обдуваючи з шланга машинку.

Шиплячий струмінь стиснутого повітря торкнувся мого обличчя, приємно його освіжаючи.

— І як це ви в себе на Поділлі, Василю, виховали напарника до пари нашому Кашкетові? — кинув на бігу Турунда. — Так, на вигляд, наче хлопець і нічого: кремезний, плечистий. Ми думали спочатку, що він буде над Кашкетом верховодити, а вийшло навпаки: він до Кашкета пристосовується і в одну дудку грає.

Я зрозумів, що мова йде про Тиктора, і сердито сказав:

— Знаєш, товаришу Турунда, якби зібрати разом усі слова, з якими ми звертались до Тиктора, повір мені, можна було б будь-яку колонію малолітніх правопорушників перевиховати.

— Де ж він у вас такий твердий взявся, як корольок? — сказав Гладишев.

— Який «корольок»? — здивувався я з такого порівняння. — Це не корольок, а справжня зозуля!

— Корольок, брат, не те, що ти думаєш, — пояснив Гладишев. — Корольками у нас називають краплі чавуну, які не зварилися з тілом відливки. І потрапить, скажімо для прикладу, такий корольок у зуб шестерні. Не доглянули його під час обробки, пустили шестерню в діло — і, дивись, у найвідповідальніший момент цілий зуб візьми та й викришись від паршивої такої краплини!

— На війні, скажімо, в літаку! — підтримав напарника Турунда. — І весь літак з льотчиком ба-бах униз!.. Скажи, Василю, а може, він з колишніх? Дворянин, може, який або син пристава? А може, духовного званія?

— В тім-то й річ, що ні, — відповів я з досадою. — По цій лінії у нього все гаразд. Син залізничника, машиніста… Батько Тиктора чесно на паровозі їздив, — додав я, бажаючи бути справедливим до свого недруга.

Уже в різних кінцях цеху пломеніли, остигаючи в опоках, ливникові чаші, а вибійники збирали всюди скрап, щоб не потрапив він у формувальний пісок; уже ми з дядею Васею та й дехто із сусідів наших натирали графітною маззю штирі і штифти на машинках, щоб забезпечити їх від іржі, коли раптом з контори вийшов Коля Закаблук.

Признаюсь: недолюблював я його спочатку, як недолюблював і інших молодих хлопців, які намагалися бути лише службовцями.

І я був здивований, дізнавшись, що ця «чорнильна душа» — старий комсомолець.

Коли комсомольці ливарного цеху обрали мене секретарем, я став ближче знайомитися з кожним із хлопців. Знайомився і зразу ж прикидав у думці, кому яке доручення дати. Високий на зріст, широкоплечий вибійник Гриша Канюк взявся редагувати газету «Молодий ентузіаст». Шура Даниленко, формувальник стержнів, який щодня розносив їх по всьому цеху на залізних листах, згодився в обідні перерви читати у себе в шишельній вголос газети та журнали. Знайшлась робота і для інших комсомольців.

Але що придумати для єдиного службовця в осередку — Колі Закаблука, коли я ставився до нього з' таким упередженням? Не тільки галстук, але й акуратний проділ в його жорсткуватому білявому волоссі дратував мене. Згодом я зрозумів: як можна помилитися в людині, коли складаєш думку про неї з зовнішнього вигляду!

Розговорились ми з Закаблуком, і виявилось, що цей кремезний хлопчина з такою кількістю ластовиння на обличчі, що воно навіть переповзло на його вузькі, стиснуті губи, зовсім не природжений писака. Він займався цією нудною справою через необхідність.

Коля Закаблук цокотів на машинках, формуючи деталі для жаток, відтоді, як завод був пущений Радянською владою після розгрому Врангеля. Умови роботи в ливарні в ті післявоєнні роки були значно гірші за теперішні. Формували попервах, як і при англійцях, без усякої вентиляції. Не дивно, що в кромішній пилюці та в чаду Закаблук захворів йа сухоти. А харчування відомо яке тоді було: тюлька та хліб з дуринди. Голод на Поволжі давався взнаки і в Таврії.

Легше стало Колі Закаблуку і іншим хворобливим хлопцям лише після того, як старий ливарник Іван Руденко став червоним директором, а колишній царський інженер Андрихевич, який командував заводом після англійця Джона Кейворта, відійшов на другий план. На заводі з’явився власний амбулаторний пункт, провели вентиляцію, лікарі стали періодично оглядати робітників. Але найбільше, за словами Закаблука, йому допоміг той самий нічний санаторій, який відкрили з наказу Руденка в будинку колишнього заводчика Кейворта. І коли Колю підгодували в тому санаторії та «заштопали» йому легені, лікарі дозволили йому працювати, але поки що не в ливарні. Так колишній формувальник Коля Закаблук став орудувати арифмометром…

У день получки, про яку йде мова, Коля Закаблук, бачачи, що заливання наближається до кінця, виніс із конторки довгастий ящик з пакетами, в яких були розкладені гроші. На цей час із розрахункових книжок, розданих уранці, ливарники, формувальники, шишельники уже знали, скільки їм належить одержати заробітної плати.

Одну по одній обходив Закаблук машинки, перестрибуючи через купи піску, обминаючи димучі опоки. Він знав кожного робітника ливарні в лице і, підходячи до його робочого місця, миттю діставав приготований для нього пакетик.

Формувальник, витираючи руки від налиплого до них піску, брав конверт і розписувався в зошиті. Мало хто лічив гроші: всьому цехові було відомо, що Закаблук надійний хлопець і нікого-нікого не обрахує.

Закаблук усміхнувся, показуючи мені обидва ряди білих дрібних зубів, і, затримуючись на мить біля наших машинок, шепнув:

— Якщо будуть бешкетувати — підсобиш, га, Василю?

— Авжеж! — пообіцяв я. — Але, гляди, сам тримайся твердо!

Закаблук швидко пішов до сусідів.

Незабаром він виринув біля машинок, де метушились Кашкет і Тиктор. Не затримуючись біля них, Закаблук швидко пройшов мимо, до вагранки.

— Ей, ей, Миколко, не обходь друзів! — зашепелявив Кашкет. — Давай спершу сюди завертай з усією своєю шарманкою!

Закаблук обернувся на цей крик. Обличчя його було напружене. Блиснувши зубами, він сказав голосно:

— Прогульники і бракороби одержують гроші в останню чергу!

— Тю! — свиснув від несподіванки Кашкет. — Що це за новини?

— А от такі новини! — відрубав Коля і пішов до вагранки. Там його вже чекали горнові в крислатих капелюхах.

Кашкет заметушився дужче, підганяючи свого напарника і перемовляючися з ним короткими і злими фразами. Вони швиденько пошабашили, і Кашкет подався в контору скаржитись.

Тим часом ми обдули машинки, розклали на полиці гладилки, ланцети, гачки, душники, ківшики з водою і помазком — все як слід, щоб можна було вранці почати формування негайно.

Приємно було, як завжди, пошабашивши, помити під краном блискучу лопату, а потім, нагрівши її над малиновим зливком чавуну, повільно обсипати днище молотою каніфоллю. Жовтувата каніфоль розтікалась по днищу лопати липким глянсуватим сиропам. Запахи соснової діброви, високих лускатих дерев, що стікали смолою в жаркий серпневий день, ввижалися мені і заглушали всі інші запахи ливарні. Каніфолячи лопату, я не помітив, як до щита, прибитого Закаблуком у цеху, швидко підійшов Гриша Канюк; він розгорнув і приколов на щиті перший номер нашої газети «Молодий ентузіаст».

Під яскравим написом «Рекордсмени браку в ливарні» було вміщено замітку і намальовано кілька постатей, які вистроїлися в ряд. Напівроздягнуті, як борці, важко випинаючи прикрашені чвертками груди, ішли вони в церемоніальному марші до одної мети: їх тягло до величезного, наповненого голубуватою рідиною бутля з черепом на етикетці. Як і слід було чекати, в числі бракоробів і прогульників ішли до завітної пляшки чубатий Тиктор і верткий загорілий Кашкет, схожий у своїй недоладній хусточці на іспанського пікадора.

А під карикатурою було написано:

«На просьбу всіх чесних трудівників цеху, з нинішнього дня бракороби, прогульники і дезорганізатори виробництва одержують заробітну плату в особливому порядку».

І в ту ж мить з’явився із стільцем та маленьким розкладним столом Закаблук. Він швидко розгорнув на столику відомості і, сівши на стілець, застиг у чеканні, як у своїй конторці. Він готовий був негайно розрахуватися з усіма бракоробами.

Раптом не знати звідки біля цехових дверей з’явився інженер Андрихевич. За давньою звичкою він носив інженерський кашкет з високою тулією і з молоточком та розвідним ключем на бархатному околиші. Забачивши головного інженера, ливарники розступились і дали йому дорогу.

Високий, кощавий, з сивиною на скронях, різко відтінених зеленим околишем кашкета, Андрихевич спинився перед газетою, подивився на столик і презирливо кинув:

— Що це за вигадки? Покличте майстра!

— Я тут, Стефане Медардовичу! — відгукнувся Федорко, як видно, викликаний сюди кимось з ображених прогульників.

— Чому ви допустили це? — крикнув на майстра головний інженер.

— Я думав… Я думав, що це по Громадській… лінії…

— Ніяких «громадських ліній»! — ущипливо, з прищуром процідив Андрихевич. — Виробництво б виробництво. Негайно зняти оцю мазанину!

Багато довелось пережити мені в ці хвилини. Зараз міг провалитися весь план нашого наступу на бракоробів і дезорганізаторів виробництва. І, набираючись відваги, я швидко ступив до інженера.

— Забирати стінну газету ми не дозволимо! — крикнув я зривистим голосом.

Якусь хвилину Андрихевич розглядав мене мовчки, ворушачи волохатими бровами і, як видно, пригадуючи нашу першу зустріч. А потім, пригадавши, вирішив діяти в обхід.

— А-а-а! Будівник нового світу! Здрастуйте, шановний! — промовив він з удаваною жартівливістю і подав мені зморшкувату руку з масивним золотим перснем. — Тепер дозвольте вас запитати, молодий чоловіче, від чийого імені ви протестуєте? — вів далі інженер, явно бажаючи мене принизити. — З власного почину? Чи в порядку відомого вже мені юнацького протиріччя?

— Я заперечую від імені цехового осередку комсомолу! Стінна газета випущена нами, і ви не можете її забороняти.

— Дозвольте, голубчику! Але хіба комсомольська організація правомочна своєволити і порушувати трудову дисципліну? — спитав інженер.

— Хто порушує трудову дисципліну? Ми?! — обурився я. — Це вони порушують трудову дисципліну — прогульники, бракороби, ті, що тягнуть нас назад!

— Тихше, тихше, юначе! Стримайте ваш запал! Я ще не оглух, і кричати мені не треба. Тим більш — час революційних мітингів минув. Я завів цю розмову ось чому. Поки що я тут головний інженер. Я наказую майстру забрати цей аркуш. А ви — особа, в якої нема ні досвіду, ні адміністративних повноважень, — грубо втручаєтесь у мої дії, підвищуєте тон, грубіяните. Як це накажете розуміти? Хіба це не порушення трудової дисципліни?

Злораде, уже торжествуюче цілковиту перемогу обличчя бракороба Кашкета видно було поряд, а передо мною єхидно блищали зеленуваті очі Андрихевича.

Але я ще не здався:

— Питання про порядок черговості одержання заробітної плати, Стефане Медардовичу, погоджене з директором заводу товаришем Руденком і з нашим заводським комітетом профспілки. Той, хто працює краще за всіх, одержує зарплату в першу чергу, і мені здається, що головний інженер також повинен виконувати волю директора, а не суперечити їй.

— Я нічого не знаю про таке погодження, — буркнув Андрихевич. — Директор не говорив зі мною.

— З вами не говорив, а з усіма членами бюро загальнозаводського колективу комсомолу говорив. Іван Федорович схвалив усі наші заходи… а стінгазету — в першу чергу.

— Я це ще з’ясую! Так легко вам ці фокуси не минуться! — явно розгублюючись, похмуро пробурчав Андрихевич.

Біля мене з’явився Турунда. Звертаючись до інженера, він сказав миролюбно:

— Стефане Медардовичу, я можу поручитися, що Манджура говорить правду і не збирається вас обдурювати. Я заявляю це не від себе особисто, а від партійної організації. Ми гадали, що ви нам спасибі скажете. «А тут така суперечність…

— Це ми ще подивимось! — загрозливо кинув інженер, не дослухавши Турунду. Він поправив кашкет з лакованим козирком і поспіхом вийшов із цеху.

— Шість — нуль на нашу користь, Васю! — вигукнув Закаблук, як тільки зачинились рипучі двері за інженером.

— Слухай ти, комсомоліст! — підійшовши до нього впритул і обдаючи горілчаним перегаром, прошамкав Кашкет. — Чого ти до мене причепився? Язик у тебе, як у сороки, охочий ти до торохтіння всячини, але витівка твоя ні до чого, Я скоріш удавлюсь, аніж тут гроші одержу. Несіть їх мені до машинки!

— Ну й не одержуй! Кланятися не будемо! — підтримав Турунда. — Заводоуправління перекаже їх тобі на ощадкасу.

— У мене нема книжки. Я не такий скнара, як ти! — злісно кричав Кашкет.

— От і обзаведешся заодно книжечкою! А сердитися тобі нема чого. Хто у нас королі бракоробів? Хіба не ти з своїм напарником? — просто у вічі випалив Кашкету Турунда, поблискуючи бистрими очима. — Хлопці тут діло пишуть. Раз тебе на брак тягне — май і чергу особливу… А ні — йди геть з цеху на море волокушу тягати. Може, там пощастить!

— Та що ж це таке, га, братва? Затискують робітничий клас, а ви мовчите? — заволав Кашкет, шукаючи підтримки у ливарників, які сміялися.

Але ні в кого він співчуття не зустрів. Потроху всі стали розходитися.

Несподівано столик з відомостями заступила чиясь спина: у Закаблука одержував гроші літній вагранник Чучвара. Незадовго до получки він прогуляв цілий робочий день на весіллі у кума, в Матроській слобідці. Музика грала на тому весіллі так, що на косі було чути, а Чучвара на другий день ходив сонний. Тепер він вирішив нишком взяти получку та піти швидше з людських очей, без зайвої ганьби.

— Почин є! — голосно сказав Коля Закаблук. — Хто далі? Прошу поспішити.

І тільки тепер, уперше після шабашу, почув я голос Тиктора. Мовчазний досі і якийсь зажурений, він смикнув Кашкета за руку і сказав:

— Нема чого комизитися! Брак був? Був! З обіду прогуляв на тих роликах? Прогуляв! Одержуй грошву — і йди собі!..

Цех спорожнів одразу ж, як тільки Кашкет із своїм напарником, який виявив на цей раз розсудливість, одержали заробітну плату. Ми йшли до прохідної разом з Турундою і Закаблуком, і, пригадую, Лука кинув зненацька:

— Глянь, Василю! А ваш подолянин присмирнів, побачивши себе в отакій компанії. Подіяло! Не такий він безнадійний.

Лука був правий. А я думав, що саме Тиктор почне шуміти більше за всіх, побачивши свій портрет у газеті. Вийшло зовсім інакше, і на краще.

Схвильований сутичкою з Андрихевичем, ішов я разом з товаришами до заводських воріт і думав: «Тепер «татусь» проробить мене, ряба божого, за обідом! «Такий-сякий, — скаже він донечці, — замурзаний твій поклонник! Поперек дороги мені став. А ми його, шельму, пивом поїли та осетриною угощали!» І, звичайно ж, Анжеліка буде тепер одвертатись при зустрічі зі мною. Ну й нехай! Ради її примх принципи змінювати, чи що? Яким був, таким і лишусь. Моя доріженька зовсім інша: з Турундою, Головацьким, Науменком і з усіма моїми новими друзями в цьому місті».

Зогрітий цими думками, я, міцно взявши Турунду під лікоть, сказав:

— Почин зробили, Луко Романовичу! Ото розмов буде в ливарні!.. А скільки боїв іще на нас чекає!

— Велику справу іробимо, Василю, — серйозним голосом відповів Турунда. — Політика — це бої мільйонів, казали мені в робітничому університеті. Одинаки в цій боротьбі завжди програють. А нас же мільйони!

Лист під каменем

Через два дні після появи в нашому цеху стінної газети з заміткою про прогульників Маремуха, ідучи після мене на роботу, побачив на стежці, що вела до нашої хвіртки, придавлений важким булижником білий конверт.

Зміст листа заслуговує на те, щоб навести його цілком:

«Слухай ти, хохол голопупий! Дуже ти великим задирою одразу став. Не знаєш того, що батько Махно ось-ось прибуде з своєю ватагою у рідні краї. Переб’ємо ми тоді крильця всім партєйним і комсомолістам. Отож сиди тихенько або ще краще — забирайся, поки ноги цілі, з попутним вітерцем у свою Подолію, звідки тебе чорти принесли. І гляди — тільки писни кому-небудь про цей лист — пощади не жди. Зразу пельку заткнемо!»

А замість підпису був намальований вищирений череп, і під ним перехрещувались дві кістки.

Коли ми вернулися з заводу, Маремуха подав мені конверт з цим листом і сказав схвильовано:

— Гади, загрожують! Читай, Василю!

Пробіг я очима наспіх це послання, написане нерівними літерами і, як видно, лівою рукою, і розсміявся.

— Що за дурний сміх, не розумію! — буркнув Сашко.

Він, як сільська жінка пряжу, намотував на спинки двох стільців довгі і тонкі резинки для свого аероклубу.

Я подивився допитливо то на одного, то на другого і сказав:

— Ви з мене, хлопці, не жартуєте?

Петро обурився:

— Бачив Хому невіруючого? Він думає, що це ми йому від імені махновців листа послали! — І Петро розповів мені, як знайшов він конверт, придавлений каменем.

Доводи Петра переконали мене. Та й справді: хіба годилося комсомольцям жартувати так, підробляючись під ворогів Радянської влади?

— Хто ж це написав, га, Василю? — наївно поцікавився Маремуха. — Чи не з ливарні хтось?

— Ясне діло, з ливарні. Хтось із прогульників. Ми їм на хвіст наступили, а вони тепер залякують, — згодився я.

Бобир півшепотом порадив:

— Якщо ти певен, що це Кашкет — біжи і заяви. Справа це політична!

— Якби ж я знав точно… Не спійманий — не злодій. Він викрутиться, а я опинюся в дурному становищі. Ще й на сміх мене піднімуть!

Сашко сказав дуже впевнено:

— Нічого, нічого! Там розберуться. Там розумні л; юди сидять і до всього докопаються. По одному почерку всюди людину знайдуть.

— Василю, слухай, Сашко діло говорить, — знову встряв у розмову Маремуха. — Листа цього покажи кому треба. Там вживуть заходів. Адже це вилазка ворога!

До пізнього вечора ми обговорювали клятий оцей лист, що заповнив усі наші думки, і ні про що інше не говорили. Ми прийшли до спільного висновку, що не від хорошого життя, не від сили, а скоріше всього від слабкості вдаються наші вороги до таких підлих листів.

Ще зовсім недавно я дуже ображався, коли мене вважали хлопчиськом. Як хотілося швидше перескочити юнацькі роки, стати дорослим, таким, як Турунда або хоч Головацький! Однак образливий прикметник «голопупий», що натякав на мої молоді літа, дошкулив мене сьогодні не так, як образлива і огидна кличка «хохол». Таким словом називали українців за царату урядники, жандарми і всяка знать. Я чув не раз, як денікінські бойскауті презирливо обзивали нас — робітничих підлітків із Заріччя — «хохлами». Все це давно вже минуло, я з гордістю писав в анкетах «українець». Любив вечорами співати в комсомольському клубі українські пісні, говорив українською мовою, тепер виявилось, що мерзотник, який підкинув мені анонімного листа, глумився і з моєї національності, і це мене обурило найбільш.

… Бобир і Петро вже давно не подавали голосу. Сашко сопів усе більше й більше. Жовтуватий місяць, схожий на скибку тонко відрізаного гарбуза, зазирав у відчинене вікно. В міському сквері, як і завжди в суботу, все ще шуміли гуляючі. Зі сходу потягло бризом, і разом з легеньким подихом вітерцю я почув дзвінкий стукіт засувки. Заскрипів гравій під ногами людини, яка швидко йшла від хвіртки до нашого будиночка. Хто б це міг бути? Хазяйка давно вже спала. Сусіди в такий пізній час рідко її тривожили. З вікна я окликнув людину в дворі.

— Телеграма! Василю Манджурі, — обізвався голос знизу.

Прожогом кинувся я східцями. І поки розписувався у листоноші та повертався назад у мезонін, розбуджені колотнечею хлопці запалили світло. Сонні, в самих трусиках, стояли вони, чекаючи мене, і обличчя їх виявляли нетерпіння.

При світлі лампи прочитав я станцію відправлення: «Синельникове». Що за нісенітниця! В Синельникові у мене абсолютно нікого не було. А може, це мій батько — друкар — вирішив відвідати мене і їде із своїх Черкас у відпустку до моря?

— Та розкривай її швидше! Не муч! — простогнав Сашко.

Слухаючись його поради, я розірвав синеньку заклеєчку, і жорстка телеграма з наліпленими стрічечками літер розкрилась перед очима, як маленька географічна карта.

Друковані літери застрибали перед очима. Їх сполучення вразило мене своєю несподіваністю, і я гукнув:

— Хлопці! Микита сюди їде!

— Микита їде до нас? Ти жартуєш. Тут якась помилка! — вигукнув Маремуха, спинаючись навшпиньки і через моє плече заглядаючи в телеграму.

— Яка помилка? Слухай! — І я прочитав чітко: — «Завтра опівдні прибуваю товарняком Зустрічайте Підготуйте негайний прийом вантажу крп… Коломієць».

— Який жаль, що я не зможу його зустріти!

— Ти здурів? — накинувся я на Бобиря. — Ти що?.. Не будеш зустрічати Микиту?

Бобир жалісно протягнув:

— Не зможу, Васильку. Важлива справа є!

— Які можуть бути важливі справи в неділю? — стаючи на мій бік, скарав Маремуха.

Але Сашко не здавався і багатозначно заявив:

— Такі. Важливі. Але поки що вони — таємниця!

— Свого секретаря, Микиту, ти не підеш зустрічати? Та він нам чавун везе, дурню ти отакий!.. Ти мусиш бути на вокзалі! В порядку комсомольської дисципліни. Зрозуміло? — тоном наказу сказав Маремуха Сашкові.

— А я не можу! — уперто твердив Бобир. — Якраз на цей час у мене таке призначено…

І ніщо не допомогло. Як ми не дорікали Сашкові, як не соромили його тим, що він зустріч старого друга і вихователя міняє на якесь там побачення, Бобир був непохитний і не піддавався на умовляння.

На другий день, взявши з собою Головацького, ми з Петром прийшли на вокзал. Пасажирський з Катеринослава прийшов іще вранці. Порожній зелений состав давно загнали на запасну колію. Вагарі, стрілочники, буфетник — усі сховалися від опівденної спеки в прохолодних кімнатах вокзалу, який іще не так давно був для нас, фабзавучників, новим і чужим. А сьогодні ця приморська тупикова станція з розпеченими від сонця, поблискуючими рейками здавалася рідною і знайомою мало не з самого дитинства. Як швидко можна освоїтися в новому місті, коли зустрінеш на своєму шляху хороших людей! Навіть веснянкуватий моложавий черговий по вокзалу, схожий у своєму червоному кашкеті на гриб-мухомор, здавався мені давно знайомим.

Удалині, біля вихідних стрілок, клацнув, підіймаючись догори, щиток семафора, і тонко загули стальні троси в ящику, прокладеному вздовж колій. Ми почули далекий гудок паровоза.

«Який-то зараз Микита? Чи стане він, як раніш, говорити з нами як старший, чи буде вже вважати нас рівними?» — думав я, напружено стежачи за клубочком паровозного диму, який чимдалі збільшувався.

Товарний ешелон, що його тягнув важкий паровоз, летів із степів Таврії назустріч морським просторам. І ось нарешті, обдаючи і без того розпечений сонцем перон хмарами гарячої пари, паровоз промчав повз вокзал — чорний, маслянистий, лиснючий від мастила і лаку, пахучий і громіздкий, з молодим замурзаним машиністом, що виглядав з квадратного віконечка.

Коричневі платформи з будівельним лісом, з ящиками якогось вантажу, засипані поташем і вугіллям, проносилися перед нами, і я думав, що кінця й. краю їм не буде. Але ось на одній із платформ показалась постать у солом’яному брилі, не схожа на тих провідників, що подекуди вітали нас прапорцями з тамбурів. Минула секунда, друга, і ми впізнали Коломійця. Одягнутий у синій комбінезон, він стояв на якомусь величезному верстаті.

Тільки-но наші погляди зустрілись — Коломієць зірвав з голови бриль і замахав ним, вітаючи нас. Дуже чорний, сухорлявий, з розтріпаним од вітру волоссям, він щось кричав, але стукіт вагонних коліс глушив його слова. Не встиг іще поїзд зупинитись, як Микита спритно стрибнув на перон.

— Здорові були, хлопці! — вигукнув він.

Спочатку Микита просто потиснув мені руку, потім, повагавшися мить, міцно обняв мене і поцілував в обидві щоки. Від нього пахло степовими просторами, гірким полином, таволгою і чебрецем. І з Маремухою він поцілувався. Тоді я відрекомендував Микиті Головацького.

Коломієць, весело дивлячись на Толю, тиснув йому руку:

— Чув, аякже! Василь писав мені про тебе. Спасибі за те, що дали притулок нашим вихованцям… А жатки будуть?

— А чавун буде? — також усміхаючись на відповідь, спитав Толя.

Коломієць обернувся лицем до ешелону і показав рукою на причеплені до хвоста його три навантажені платформи.

— Невже не вистачить? — сказав він не без гордості.

— Ще й залишиться! — прикинув зразу ж на око Толя. — Але, я бачу, не дійшли ще до ваших країв слова Фелікса Едмундовича: «З металом поводитися, як із золотом». Цілі поклади, як видно, його у вас. А я, признатися, думав, що Василь трошечки перебільшує.

— До вашої телеграми нам якось і на думку не спадало зібрати весь оцей брухт, — виправдувався Микита. — Спасибі, напоумили!

— І як ви все це так швидко зібрали? — здивувався Петро.

— Треба швидко. Урожай не жде. Уночі, при факелах збирали. Тепер уся надія на вас!

— А що це за штука, Микито? — запитав я, показуючи на розбиту чавунну станину, що з вигляду нагадувала підставку для величезного стола.

— Це, брат, не «штука», а машина для друкування грошей.

— Чи не та, що в духовній семінарії стояла? — згадав я.

— Вона сама! — ствердив Микита і, звертаючись до самого лише Головацького, пояснив: — Бачиш, у нашому місті затрималась одного разу петлюрівська директорія. І от німці прислали тоді Петлюрі з Берліна оцю машину для друкування грошей. Петлюра стільки гривеників і карбованців на ній надрукував, що й досі дядьки по селах ними світлиці замість шпалер обклеюють. Стояла потім оця поламана машина в підвалі сільськогосподарського інституту. Одержали ми Василеву телеграму — і давай по всіх підвалах шукати, метал збирати. А комсомольці-студенти її знайшли за штабелями дров. Згодиться?..

Головацький повільно, карбуючи кожне слово, сказав:

— А не жаль таку махину на брухт брати? Чи не можна її для якої-небудь друкарні пристосувати?

— Думали. Прикидали. Артіль «даремна праця»! — кинув Микита. — Німецькі інструктори як тікали з Петлюрою за Збруч, усі цінні частини захопили з собою, а станину оцю підірвали. Вся вона тріщинами пішла. Нову легше зробити, як її лагодити.

Я дивився на громіздку станину, поставлену посеред платформи і прив’язану до її бортів канатами. Згадався мені далекий рік громадянської війни, коли в місті, захопленому петлюрівцями, пройшла чутка, що в духовній семінарії будуть друкувати нові гроші. Виразно пригадалося мені, як силоміць хотіли петлюрівці і мого батька, друкаря, примусити під охороною гайдамаків друкувати їх розмальовані папірці з «тризубами», скріплені підписом головного петлюрівського скарбника, якогось Лебедя-Юрчика. Батько закричав: «Я друкар, а не фальшивомонетник!» — та тільки його й бачили. Він пішов тоді в Нагоряни, до партизанів.

І ось знову клята машина, від якої тікав у ті роки з міста батько, зустрілася на моєму шляху, але тепер вона вже годилася лише в переплавку.

Головацький зразу ж пішов до чергового по станції і попросив його відчепити платформи з чавуном і перегнати на завод.

— Ви, друзі, ведіть гостя додому. Він проголодався, мабуть? Та й помитися йому не шкодить, — сказав Толя, беручи у Коломійця накладні. — А я вже тут усе сам проштовхну!

— А так, помитися б не завадило, — зауважив Микита і погладив себе по загорілій щоці.

— Невже ти на відкритій платформі всю дорогу їхав? — спитав Маремуха, коли ми вийшли на вокзальний майдан.

По-молодецькому труснувши шевелюрою, Коломієць сказав:

— Дуже добре їхав! Як бродяга у Джека Лондона! Лише з тією різницею, що ніхто не прогонив мене з поїзда. Уночі, на великих перегонах, провідники до мене збирались, як у клуб.

Не без заздрості я запитав:

— Весело їхалось?

— І не говори! Будинок відпочинку на колесах. Тільки-но сонце піднялось — спецівку скидаю і давай загоряти. Вітерцем тебе провівав, а обабіч пролітають полустанки, села, річки, поля, вся Україна!.. До чого ж багата наша країна! Ми увечері до Катеринослава під’їздили, так заграва над заводами на все небо! От індустрія — навіть дух забивав! Словом, чудова поїздка у мене була. Подібного задоволення я ще в житті не зазнавав.

— Микито, а ще все-таки з Печерицею? — спитав раптом Маремуха.

— З Печерицею? — Коломієць одразу зробив загадкове обличчя. — Це, брат, довга розмова. І ночі не вистачить, щоб усе вам розповісти.

І в цю хвилину на Кобазовій горі почувся якийсь тріск. Він усе посилювався, переростаючи в гудіння. Звернувши погляди в той бік, ми побачили, як з краю гори раптово зірвався і поплив над містом невеликий аероплан.

Аероплан накренився, забираючи ще крутіше, до моря, і ми побачили на невеликій висоті не тільки широкоплечого пілота в окулярах і шкіряному шоломі, але й другого чоловіка — худенького, вихрястого і, надзвичайно знайомого, який сидів позад нього. Струмінь повітря, що бив від пропелера, відкидав назад і тріпав його біляве волосся. Пасажир махав нам рукою, і Маремуха раптом скрикнув:

— Хлопці, та це ж Бобир! Слово честі, це він!

І, плутаючись, збиваючись, але не зводячи очей з літака, Маремуха швидко розповів нам, що ось уже два тижні четверо комсомольців з ремонтно-інструментального цеху щось поралися разом з комісаром Руденком біля учбового літака, привезеного з підшефної ескадрильї. Все тепер стало зрозуміле: і часті зникнення Сашка вечорами, і його таємниче відмовлення зустрічати Коломійця. Не будучи певні в успіхові, не знаючи, чи пощастить їм відремонтувати літак, змовники з аероклубу до останньої хвилини приховували свій перший політ. Як же тільки вони зуміли перетягти потайки літак з аероклубу на Кобазову гору?

Тим часом літак віддалявся у відкрите море. Він уже був над хвилерізом. Я стежив за його польотом жадібними очима і — що казати! — заздрив Сашкові. Дуже хотілось бути зараз в його кабіні і з неба розглядати наше місто, що розкинулося на піщаному мисі. За хвилину-другу Сашко промчав над містом, а ми все йшли та йшли по проспекту і не добралися ще навіть до центру. А тут іще Коломієць розпалив мою заздрість:

— Невже це Олександр?

— Ну, звичайно, він! — крикнув Маремуха. — Він якось вихвалявся: «Я бортмеханік!» А я йому: «Який ти бортмеханік, коли ні разу не літав!» А він: «Побачиш — полечу!» І полетів! Дивіться, дивіться — до маяка повернули…

— Сміливий, значить, хлопчина Бобир! Виходить, не такий уже він боягуз був, яким ми його вважали після злополучного вартування біля штабу ЧОПу. Щоб так літати, потрібні міцні церви і ясна голова. А він іще рукою махає, наче з даху. Нічого не скажеш — обставив вас Сашко! — сказав Коломієць.

Літак віддалявся в синяву неба і був схожий на велику бабку, яка ненароком залетіла в солоне море.

— На косі сядуть, я вам кажу! — пророкував Маремуха.

І справді, літак пішов над косою, але завернув назад до міста, минув курорт і, зробивши коло над вокзалом, привітно помахав крилами.

— Та він з тобою здоровається, чуєш, Микито! — захоплено сказав я. — Думає, що ти ще на вокзалі, біля того ешелону.

— Можливо, можливо… — схвильовано згоджувався Коломієць, стежачи поглядом за літаком, який узяв тепер курс на Кобазову гору. Через секунду він зник за гребенем гори.

Поки наш гість повільно і неквапливо відмивав у морі жорстку від дорожньої пилюки шевелюру, ми з Петром робили у воді такі кульбіти та стрибки, на які здатна лише людина, сповнена великої радості. Я щільно згорнув долоні і обстрілював Петруся каскадами водяних бризок. Він відпирхувався, ковтаючи воду, намагався відбиватися, але без успіху. Потім ми відпливали далі, де вода була не так скаламучена, і з розгону поринали. Під водою я розплющував очі і бачив крізь зеленувату товщу піщані складки дна, іржавий уламок рибальського якоря, пучки водоростей, схожі на підводне перекотиполе.

Хороше було купатися, знаючи, що поряд хлюпочеться давній друг Микита Коломієць.

Сашко влетів у кімнату, коли ми, умиті і посвіжілі, їли втрьох приготовлену хазяйкою на льодяному і міцному хлібному квасі холодну окрошку з молодими огірками. Рум’яний від хвилювання, з обличчям, забризканим краплинами мастила, з брудними руками, Бобир привітався з Коломійцем так, наче тільки вчора з ним розстався, і одразу запитав:

— Бачив, як ми літали?

— Бачив, бачив, Сашко, і, признатися, не повірив спершу, що ти на таке здатний! — підморгуючи нам, відповів Микита.

Бобир розсердився:

— Що? Нездатний?! Та ми ось перевіримо мотор як слід і зразу ж у Ногайськ махнемо або в Генічеськ. В агітаційний політ. Сам Руденко говорив. А я за бортмеханіка. Вірно кажу… Нікому з хлопців Руденко не довірив складання мотора, тільки я з ним працював…

— Поздоровляю, Сашко, і вірю, що не тільки до Ногайська судилося тобі літати. Якщо злетів — забирай вище і не зупиняйся! — сказав Коломієць.

Радісна ніч

Чавун, зібраний подільськими комсомольцями, вивантажили.

Ще сонце стояло в небі, а ми вже, пообідавши і трохи відпочивши, зібрались біля копра і, за вказівкою копрового машиніста, почали підтягати до решітки уламки старих дорожніх машин, замаслені станини якихось невідомих верстатів минулого століття і навіть іржавий, поламаний прес для виготовлення маци. Його, сказав Коломієць, розшукали у дворі старої синагоги комсомольці-друкарі.

Найбільше довелося нам попрацювати, поки заштовхнули за огорожу копра чавунну основу друкарської машини. Ми, обливаючись потом, напружували всі сили. Навіть старі вагранники вийшли допомогти нам. Нарешті машиніст зачинив двері огорожі, і ми відбігли набік.

Тоді Толя Головацький ввімкнув рубильник лебідки. Трос, повискуючи, потяг уверх важку металеву бабку. Ось вона затрималась угорі, під блоком копра, виразно помітна на рожевіючій блакиті передвечірнього неба. Толя натиснув важіль, і звільнена бабка, розсікаючи повітря, понеслася вниз. Кілька разів довелось гнати догори оцю важку металеву грушу і бомбардувати нею чавунні підпори, аж поки станина, задеренчавши і крякнувши, не розламалась на частини.

— Добре! — скрикнув Толя, відриваючись од важеля лебідки, і з задоволенням потер замаслені руки.

Найважче було зроблено.

Незабаром ми зайшли в огороджений квадратик двору під копром і побачили на місці машини купу чавунних уламків. Крупнозернистий, славний чавун поблискував на зломах. Головацький підняв обома руками уламок станини на рівень очей, подивився на нерівну поверхню злому, як у дзеркало, і сказав Микиті:

— Добрячий чавун! Дрібний. Графіту небагато, зате фосфору і кремнію вдосталь. Такий чавун плавитися буде, як масло, а деталі з нього багато років послужать!

І, випробовуючи силу своїх мускулів, Толя вижав правою рукою уламок станини. Він зовсім не був подібний зараз до того охайного секретаря, який так насторожив мене своїм зовнішнім виглядом при першому нашому знайомстві.

Щоб, чого доброго, комсомольський чавун не сплутали з загальноцеховими запасами, Закаблук спорудив особливу загородку: вбиті в землю кілочки обтяг вірьовкою. Ми знесли в цю загородку важкі чавунні уламки, і коли все, що містилось на трьох платформах, було готове для засипання в пащі вагранок, Закаблук повісив на вірьовці табличку з написом: «Чавун для молодіжного суботника».

Я вже бачив наочно: вилискують і перекочуються над бистрим Дністром золотаві хвилі пшениці. І, наче кораблі, по цьому жовтіючому морю пливуть на пшеничних ланах, стрекочучи ножами, жатки, зроблені нашими руками.

Турунда заступав секретаря партійного осередку ливарного цеху Флегонтова, посланого дирекцією заводу у виробниче відрядження в Ленінград. Щодня радився я з Лукою Романовичем, як краще скеровувати нашу молодь на виробниче завдання, щоб у дрібницях і у великих справах була вона надійною помічницею партії.

Турунда простими діловими порадами більшовика і досвідченого виробничника спрямовував наше молодіжне завзяття на конкретні справи. Він керував нами дуже вміло, вчасно підказував, що ще треба зробити. Після кожної нової розмови з ним я бачив виразно ті «вузькі місця» в цеху, де можна було застосувати нашу енергію. Я навчився розуміти Турунду з півслова, і він, у свою чергу, керував комсомольцями так, щоб ми могли виявляти найширшу ініціативу в усякому починанні.

Аби почати, а там воно і піде. Через тиждень після того дня, коли я посперечався з інженером Андрихевичем, у цеху з’явився другий, номер молодіжної газети. Вибійник Гриша Канюк попрацював на славу.

Високий, широкоплечий хлопчина в шкіряному фартусі і захисних окулярах стояв біля кранового розливочного ковша і повертав його штурвал. З носика ковша лився струмінь розплавленого металу і писав літеру за літерою, з яких складалась назва: «Молодий ентузіаст». Ця вогненна назва зразу привертала увагу молодих і старих робітників цеху.

Всі дописи акуратно надрукував на машинці в заводоуправлінні Коля Закаблук. Він був і автором двох із них.

У статті, присвяченій режиму економії, наш мовчазний табельник хазяйським оком оглянув ливарний цех.

Ні цехові комірники, ні Федорко, ні головний інженер заводу Андрихевич, писав Коля, ще не сприйняли серцем заклику партії боротися за режим економії. «Чи подумав головний інженер, скільки вільної площі гуляє поблизу недобудованого мартена? А треба тільки очистити запущений плац від піску і скрапу — буде де встановити формувальні машинки, які вже більше року чекають ремонту в коморі ливарного… А скільки набійників з поламаними дерев’яними клинчиками валяються на стелажах! Тим часом кожного разу, коли не вистачає набійників, майстер Федорко посилає все нові й нові замовлення в ремонтно-інструментальний цех. Інструментальники витрачають дорогий метал, виготовляючи для нас нові набійники. А чи не простіше було б насадити на старі залізні держаки нові клинці і цим обмежитися?»

Таких переконливих прикладів Закаблук відшукав силу-силенну. Він просто у вічі обвинувачував адміністрацію в неекономному витрачанні графіту, сульфітного лугу і патоки в шишельній. І він не тільки вишукував хиби, а й закликав робітників боротися за кожну краплю чавуну, за кожну жменю жирного гатчинського піску, який привозили до нас здалека, за всяку надтріснуту опоку, яку при бажанні можна зв’язати заклепками і пустити в хід без переплавки.

У дописі «М’якосердя майстра Федорка» Закаблук протирав наждачком Олексія Григоровича за його примиренське ставлення до шкурників і бракоробів. Коля говорив щиру правду у вічі. Він писав, що досить якому-небудь бракоробові запросити майстра до себе на весілля або покликати його на хрестини кумом, як Федорко ладен дивитися крізь пальці на всі їх штуки. «Якщо ці нехлюї не захочуть виправитися, — попереджав Закаблук, — треба майстру негайно очистити від них ливарню».

Свій допис я підписав «Василь Киянка». Мені до вподоби було це слово ще в фабзавучі. Киянкою звичайно плацові формувальники розштовхують моделі, перед тим як обережно вийняти їх з піщаних форм. Так і я хотів своїм дописом розхитати лінивих і надміру спокійних людей, від яких залежав розвиток цеху.

Василь Киянка висловлював у газеті «Молодий ентузіаст» думку, яка давно вже мучила його: він пропонував відкинути кустарне підігрівання машинок, і викликану ним зайву біганину по цеху за плитками.

Нам допоміг докладний лист, якого надіслав Турунді з Ленінграда секретар партійного осередку Флегонтов. Враження Флегонтова ми опублікували в газеті.

Він розповідав про раціоналізацію в ливарному цеху заводу «Красный выборжец», про набивку форм стисненим повітрям, про точний розподіл обов’язків між ливарниками і формувальниками. «А чому б усе це не застосувати у нас?» — запитувала редколегія «Молодого ентузіаста».

Флегонтов формував у нас колеса для жаток. Середнього зросту, присадкуватий, сивуватий чоловік років п’ятдесяти, він виконував дуже тонку і забарну роботу. Занадто повільними і обережними здалися спочатку мені рухи Флегонтова, коли я стежив за його кремезною постаттю в полотняній робі і в казенних жовтуватих черевиках. Занадто вже він довго возився біля кожного розкритого колеса, примочував краї форми уважно і ніжно, заглядав за допомогою дзеркальця у вузькі пази майбутнього обода, перевіряючи, чи нема там сміття. В той час, як ми на «кулеметах» набивали без оглядки опоку за опокою, виставляючи їх добрий десяток на м’яку піщану постіль, Флегонтов із своїм напарником встигав зняти талями і з’єднати одну з одною лише дві половинки одної форми. Якось я висловив Турунді свою думку з приводу повільності Флегонтова, на що він відповів мені:

— Дуже швидкий ти в своїх оцінках! Там, голубчику, не побігаєш. Колеса та корпуси — найбільш трудомісткі деталі. Не випадково їх формують робітники найвищих розрядів. Чому це так? Та дуже просто! Ти «запореш» у гарячці півдесятка шестерень — прикро, але поправно. А уяви собі, що погано заформоване таке колесо. Подумати страшно, скільки чавуну в брак піде, на переплавку!.. А Флегонтов — він великий майстер!

… Лист партсекретаря в нашій молодіжній газеті з великою цікавістю прочитали літні робітники, та і весь номер справив неабияке враження.

… Тієї ночі, коли молодь ливарні вирішила вийти на роботу не з чотирьох, а з першої, щоб задовго до приходу всіх робітників встигнути, не поспішаючи, заформувати комплект деталей для виробництва жаток, що мали бути надіслані комуні над Дністром, я хвилювався страшенно: «А що як ми, молоді формувальники, не справимося з цими трудомісткими і небезпечними деталями? А на них тримається ж уся жатка!» Але непокоїти просьбами старших нам не хотілось. «Упораємося власними силами», — підбадьорювали ми себе.

Не встигли ми взятися до роботи, як з двору в цех зайшли Турунда з Гладишевим, а потім один по одному стали заходити «старички» — кадрові робітники, які давно вже вийшли з комсомольського віку.

— Здрастуйте, Луко Романовичу! — вигукнув я, зупиняючи Турунду. — А ми хотіли було на ваших машинках попрацювати. Як же тепер буде?

Лука Романович усміхнувся і сказав:

— Рано ти у старики записати нас хочеш! Та ми ж допомагати вам прийшли. Загальна справа — спільний клопіт. Хіба не так?

Наче чавунна чушка звалилась у мене з плечей. Спасибі Турунді! Все буде гаразд. Зараз можна було вже не сумніватися в тому, що всі чавунні частини жаток будуть відформовані і залиті як слід.

Почали точно о першій годині.

Зашипіло всюди біля машинок стиснене повітря, зачервоніли розжарені плитки під моделями. Леза лопат врізались у піщані купи, і звідти повалила густа пара.

Ми заздалегідь домовились, що зі мною в парі буде формувати шестерні Коля Закаблук. І з того, як, не дивлячись, він закрутив гвинти, що притискали опоку до чавунної рамки, я пересвідчився зайвий раз, що формування йому знайоме здавна.

Не встиг Коля набити першу опоку, як ми почули буркотливий голос Науменка:

— Ей-ей, молодче! Не займай чужого місця. Підірвешся — і знову захворієш. Без тебе упораємось!

З цими словами Науменко відсторонив Колю від машинки і, перевіривши, чи надійно закріплена опока, з розмаху опустив у димучу піщану суміш гострий клинчик набійника.

— Нічого, Колю, не журись! — заспокоїв я мого невдачливого напарника. — Ми з дядею Васею поформуємо, а ти погуляй. Або знаєш що? Покажи краще Коломійцю, як пісок просівати. Або ось що: підносьте до машинок плитки, щоб ми не відривались. Бо часу в обріз!

Микита теж не лишився осторонь. Хіба міг він, з його неспокійною вдачею, безтурботно спати цієї ночі, знаючи, Що молоді ливарники почали робити жатки для придністровської комуни?

Далеко над Дністром колосяться густий сріблястий овес, сизувате жито, пшениця, ячмінь. Наближався день збирання врожаю. Не можна було гаяти ані хвилини!

Для нашого подільського гостя Микити я одержав у Федорка тимчасову перепустку. Коломієць дав згоду виконувати всяку роботу, яка буде йому під силу. Отож і став він бігати з цеху до палаючих коминків наввипередки з Закаблуком і вертався звідти, тримаючи в кліщах розжарені плитки для підігрівання.

Маремуха заохочував молодь у себе в столярному цеху, щоб понадурочно і безкоштовно зробити дерев’яні частини машин. Сашко Бобир тієї ночі теж прийшов зі мною в ливарню, щоб подати першу слюсарну допомогу в разі якоїсь поломки.

А дядя Вася, я відчував це, був дуже невдоволений чимось. Він усе бурчав собі під ніс і чомусь-то зітхав, а потім не стерпів і сказав мені:

— Ах ти, жаль який! Спізнився трохи. І все через стару! Казав їй: розбуди опівночі. А вона сама проспала. Я глянув на годинника — пів на першу. І в порту першу склянку пробили. Поки лице сполоснув, поки одягнувся, а ви вже і застукотіли!..

— Дарма, дядю Васю! І так упораємось до початку роботи, — заспокоював я старого.

— Не в тому справа, що упораємося! Справа ж громадська! А для громадської справи і тим паче запізнюватись соромно. Я не Кашкет, у мене вовчої думки ніколи не було. Я з усіма спільно жити хочу!

Ніколи так радісно не працювалось, як цієї ночі! Нема чого гріха таїти — в звичайні дні ні-ні, та й підраховуєш у думці, скільки заробиш, і якщо до шабашу звичайна норма перевиконана, підеш додому веселий. Сьогодні ж вночі ми працювали для громадської справи. Зусилля наші були радісні, легкі, одна рука випереджала другу, і ноги самі несли на плац.

Через три дні ми зайшли разом з Микитою і Головацьким у малярний цех. Запахи оліфи і скипидару зустріли нас іще в тамбурі. Багато новеньких жаток стояло в просторому цеху і чекали, поки їх відправлять.

У світлі опівденного проміння ми швидко впізнали наших п’ять жаток. Та й неважко було відшукати їх серед сотень інших машин: на борту кожної жатки, зробленої для придністровської комуни, красувався значок Комуністичного Інтернаціоналу Молоді. А трохи далі, під фабричною маркою, молоді малярі акуратно вивели два рядки з нашої улюбленої, дуже розповсюдженої на той час пісні:

Наш паровоз, вперед лети!

Зупинка у Комуні!..

І під словами цієї пісні, що звучали, як лозунг, дрібнішими літерами було виведено: «Комсомольській комуні імені Ілліча від робітників машинобудівного заводу імені Петра Шмідта».

Транспортний відділ заводу обіцяв відправити комунарам жатки з першим товарним ешелоном після півночі.

Де Печериця?

Після огляду жаток, готових до відправки, я запропонував друзям і нашому гостю сходити на косу. Давно ми збирались піти туди самі, а сьогодні і привід був хороший. Вечір був погожий, з легеньким вітерцем, що повівав із степу у відкрите море.

Усі оці дні, заповнені тривогою, поки в заводських цехах обробляли відлиті нами деталі, море штормувало. А сьогодні на світанку хвилювання втихло, і нам удалось без особливих труднощів дістати на причалі ТРНАВ[8] легкий біленький тузик.

Маремуха з Микитою сіли загрібними, а я взявся за румпель. Тільки Сашко спочатку байдикував і, знявши тапочки, сидів, звісивши ноги з форштевня.

Змінюючись по черзі на довгих ясеневих веслах, через годину ми уткнулись в піщану обмілину коси між курортом і маяком.

Привільно і безлюдно було тут. Обабіч коси розстилався вкритий жмурами водяний простір, розділений лише невеличкою, вузенькою смужкою надзвичайно чистого сріблястого піску.

Місто ледве видно було: присадкувате, схоже здалека на велике приморське село, воно розтяглося маленькими своїми будиночками від Лисок до Матроської слобідки. На краю коси, що простяглась до хвилеріза, праворуч височів білокамінний конус маяка. Багато, мабуть, праці вкладено було, поки збудували його там на хисткому піску, коли й тут перешийок був такий вузький, що штормова хвиля вільно його перехльостувала.

Грузнучи в сухому піску, як у засіках з пшоном, ми витягли тузик із води, і Маремуха проворно почав роздягатися.

Як гусак, що пробує силу своїх крил, Микита кілька разів змахнув руками, глянув, мружачись, на рожеве сонце і по-хлоп’ячому кинувся до води. Наздоганяючи Коломійця, кинулись і ми в море, яке грало блискітками сонячного проміння.

Приємно було купатися тут, на широкому морському роздоллі! Чиста, як у степовій криниці, тепла вода. Дно, вкачане хвилями затихлого вранці прибою, було все в маленьких піщаних складках. Солонуватий і такий приємний вітерець ледь віддає запахом риби і гниючих водоростей. А як ляжеш на спину — бачиш, як десь біля берега високо в небі тремтить повислий над приморським степом кібець. Вишукує здобич, шельма, та все не може вирішити, на кого б кинутися йому з висоти.

Викупались ми на славу, і коли, мокрі і стомлені, похитуючись, вибрались на берег, Коломієць став робити гімнастику. Він до хрускоту в кістках розводив руки, крутив кистями, і хоча нас обвівав ніжний бриз відкритого моря, здавалося, наче ми розкошуємо на дозвіллі з Микитою на нашому Поділлі. Згадалось, як ми разом гуляли вночі по місту, і знову охоплений нетерпінням, я гаряче попросив його:

— Та годі тобі в мовчанку грати, Микито! Розкажи нарешті толком: що ж трапилося з Печерицею?

— Скажу, скажу, не хвилюйся! — заспокоїв нас Микита і, сівши в човен обличчям до заходячого сонця, почав розповідати.

… З тої самої хвилини, як Дженджуристий знайшов у під’їзді окружної наросвіти пасмо пожмаканих рудих вусів Печериці після його втечі, Вукович не знав спокою.

Щоб правильно визначити, де Печериця може переховуватися, треба було вивчити все його минуле, сучасне і навіть заглянути в його майбутнє, перевірити всіх його давніх і теперішніх друзів та знайомих. Треба було з’ясувати, де він мандрував, в яких місцевостях жилося йому найпривільніше, і тоді легше догадатися, де він зміг би знайти собі спільника і переховувачів.

Житомир і Проскурів відпадали. Навряд чи Печериця наважився зупинитися в цих маленьких містах, розташованих поблизу тодішнього державного кордону. Був він «на замку» завжди, а після втечі Печериці з нашого міста тим більш йому було рисковано наближатися до нього.

З квитка, залишеного мені Печерицею, можна було припустити, що він мав намір їхати до станції Міллерово. Невже він пустився навтіки в колишню Область Війська Донського чи на Кубань?

З розпитів співробітників та з анкетних даних утікача Вукович з’ясував, що Печериця ніколи не бував у придонських краях. Більш того: скоро після приїзду. в наше місто, будучи ще поза всякою підозрою, Печериця з гордістю заявив друкарці окрнаросвіти:

— У Московщині я ніколи не бував і, дасть бог, не буду. Пощо мені залишати межі України?

Важко було припустити, щоб цю випадкову фразу він кинув з певним наміром, щоб і нею, в хвилину небезпеки, замести свої сліди і зникнути якраз у ненависній йому «Московщині».

На всяк випадок були уважно вивчені всі підозрілі особи в станицях Міллеровська, Вільховий Ріг, Нікольсько-Покровська і навіть у селищах Криворіжжя і Вільховчик. Слідів Печериці там не було виявлено. Найімовірніше, квиток до Міллерова Печериця взяв, щоб відвести очі. І хто знає, чи не виписав він собі для цих мандрів ще кілька безплатних літерів у різні кінці України, та, можливо, і на різні прізвища?

І Вукович почав розв’язувати оце заплутане завдання.

Перш за все, розповів нам Микита, він ознайомився з матеріалами того періоду, коли Печериця носив австрійський мундир і прийшов через Збруч на охоплену полум’ям революції Україну.

Австрійські генерали використовували тоді українських націоналістів з Галичини, одягнутих в австрійські військові мундири. Цілий легіон «українських січових стрільців» кинутий був тоді в складі австрійської армії на грабування України.

На Київщині, Херсонщині, Катеринославщині спалахнули народні повстання. Цілі села, волості і навіть повіти з’єднувались у партизанські загони і провадили боротьбу з окупантами. Тільки поблизу Звенигородки партизани розгромили кілька регулярних німецько-австрійських частин.

Східну армію австрійців привів на Україну фельдмаршал Бем-Ермолі. Потім його заступив генерал Краус. Наприкінці березня 1918 року, за домовленістю з німцями, цей генерал грабував Подільську, Херсонську і Катеринославську губернії — величезний простір України від Збруча до Азовського моря.

Як тільки генерал Краус очолив командування східною армією, радник австрійців в українських справах Зенон Печериця дістав призначення в штаб XII австрійського корпусу у Катеринослав. Він часто виїздив у складі каральних експедицій в райони, охоплені селянськими повстаннями, і ліз із шкури, щоб краще та хитріше догодити австрійцям.

… І ось, простежуючи шлях Печериці від занепалого містечка Коломиї до берегів Азовського моря, Вукович, за словами Микити, виявив, що найчастіше, відриваючись од Катеринослава, австрійські каральні загони базувались у німецьких колоніях і, зокрема, в Таврії.

Треба сказати, що райони Таврії ще з дитинства були знайомі Вуковичу. Якраз сюди ще у першій половині минулого століття втік із Сербії його дід, учасник повстання проти жорстокого князя Милоша Обреновича. У Таврії дід Вуковича одружився на українці і залишився назавжди, а вже батько Вуковича почав працювати в Маріуполі на металургійних заводах майстром доменних печей. У Маріуполі син його вступив до комсомолу, і звідси ще в роки громадянської війни він був посланий на роботу у війська ВЧК — ВДПУ.

Вивчаючи тепер маршрут Печериці по знайомих йому з дитинства степах України, Вукович узнав, що один з австрійських загонів, у складі якого був і Печериця, добрався аж до німецької колонії Нейгофнунг, розташованої на березі річки Берди. Вукович негайно поцікавився історією цієї колонії і узнав, що її заснували ще на початку XIX століття німці, які переселилися в Таврію з Вюртемберга.

Вукович озброївся лупою і став по карті вивчати маршрут Зенона Печериці до Азовського моря весною 1918 року. Перед очима уповноваженого зарябіло безліч німецьких назв: Фюрстенау, Гольдштадт, Мунтау… Це були багаті німецькі колонії, густо розташовані в родючому Таврійському степу. Жили німці в них розкішно, поки царювала династія Романових. Але як тільки з Смольного почувся заклик: «Вся влада Радам!» — страх перед народною владою не раз будив серед ночі багатих німецьких колоністів і змушував їх тремтіти.

Австрійську армію зустрічали вони з розкритими обіймами. Фельдкурати[9] в сірих мундирах служили урочисті молебні в кірхах за здоров’я династії Габсбургів, і старожили колоній плакали від зворушення під тягучі звуки органів.

Зенона Печерицю — австрійського служаку, який добре володів німецькою мовою, — колоністи, поза всяким сумнівом, мали за свого. Вони охоче допомагали йому в грабіжницьких набігах на українські села.

«Без сумніву, — думав Вукович, — у такого спритного ворога, як Печериця, повинні були залишитися зв’язки в тих колоніях, де він бував».

Не була таємницею і та обставина, що в цих колоніях залишились законспіровані німецькі агенти. Явку до одного з них Зенон Печериця також міг дістати на той «чорний день», коли загроза викриття змусила б його покинути насиджене містечко і перейти у підпілля.

Незабаром Вукович узнав, що на племінну ферму радгоспу в колонії Фріденсдорф прибув із Поділля для проходження навчальної практики студент сільськогосподарського інституту Прокіп Трохимович Шевчук. Він оселився на всьому готовому у колоніста Густава Кунке — людини похилого віку, що виконувала за відсутністю пастора релігійні обряди в лютеранському молитовному домі.

Як тільки Вукович прочитав це повідомлення, йому принесли ще одну шифровку. З приазовського невеличкого міста, яке відтепер стало нашою другою батьківщиною, сповіщали, що запідозрений у шпигунстві Зенон Печериця був помічений на вулиці міста, але йому вдалося зникнути.

Провадячи розслідування і передбачаючи всі можливі вчинки ворога, Вукович ніяк не міг уявити, навіщо треба було Печериці показуватися серед білого дня в людному курортному місті. Простіше, вигідніше і безпечніше було для нього пересидіти небезпечний час у знайомого колоніста Густава Кунке. Після довгих роздумів Вукович прийшов до висновку, що Печериця пересів у Жмеринці на поїзд, який ішов в Одесу, і звідти став пробиратися на Приазов’я морем.

Але таке припущення виявилось помилковим. Печериця не був в Одесі і не їхав у Таврію морем.

Спершу він заїхав у Харків, гадаючи там знайти підтримку і притулок. Але залишатися в Харкові було для нього небезпечно: в цей час почались викриття і розгром українських націоналістів. Печериця ночував без прописки то в одного, то в іншого «дружка»-націоналіста. Цим він міг дуже пошкодити їм. І вони йому порадили переховуватися десь в іншому місці.

Він доїхав поїздом до Маріуполя і звідти на візнику курними приморськими шляхами приїхав у наше місто. Можливо, це він був отим самим «грошовитим пасажиром», про якого розповідав нам візник Володя, зовсім не підозрюючи того, яку персону він віз на своїй труській лінійці.

Роблячи гак на Маріуполь, Печериця по-своєму міркував правильно. Він побоювався погоні і хотів заплутати свої сліди.

На відстані всього не поясниш, про багато не розпитаєш. За домовленістю з начальством Вукович, який знав Печерицю в обличчя, виїхав у район, де з’явився Печериця. Отож і трапилось, що я побачив Вуковича в день його приїзду, коли в чесучевому костюмі і в панамі з голубою стрічкою він ішов з вокзалу в місто. А він не признався, бо хотів на якийсь час зберегти в таємниці свій приїзд.

У нашому місті Вуковича чекала велика несподіванка. Він прийшов у міський відділ ДПУ, і там йому показали термінове донесення бід чергового по станції Верхній Токмак. У цьому донесенні повідомлялось, що в балді поблизу станції, де завжди копали фарфорову глину, знайдено труп людини з документами на ім’я Печериці-Шевчука…

— Що-о-о-о? Труп? — затремтілим голосом вигукнув Бобир. — Та не може бути! Хто ж його вбив?

— А ти думаєш, що я знаю, хто його вбив? — сказав Коломієць.

Спокійний тон Микити обдурив і Маремуху. Введений в оману, Петрусь гірко сказав:

— Вукович усе тобі розповів, Микито. Такі подробиці, що навіть і вигадати важко. Невже він не міг тобі доказати наостанку, хто ж убив Печерицю?

— Уяви собі, не доказав… — насилу стримуючи усмішку, процідив крізь зуби Коломієць і запитав: — А ви упевнені, хлопці, що жатки до ночі будуть навантажені на платформи?

— Раз Головацький взявся за цю справу, все буде гаразд! — сказав я. — Чиєму-чиєму, а Толиному слову можна вірити. До нічного поїзда їх перегонять з заводу на товарну станцію.

— Ну, тоді слухайте, що було далі! — сказав Микита.

Труп у балці

Трапилось те, чого дуже побоювався Вукович. Коли наводили довідки про Печерицю у Фріденсдорфі, про це узнав парафіянин кірхи і негайно повідомив заступника пастора Кунке, що його квартирантом цікавляться власті.

Печериця, не чекаючи, поки його схоплять, проклинаючи все на світі, зразу ж, тільки-но звечоріло, виїхав з колонії на найближчу залізничну станцію у Верхній Токмак. Кунке дав йому рекомендаційні листи до багатіїв-німців, які жили в околицях Таганрога.

… Ніч. Два гасові ліхтарі тьмяно освітлювали маленьку степову станцію Верхній Токмак. Майже до самих станційних будівель прилягали баштани і виноградники. Сонний черговий дрімав біля відчиненого вікна, чекаючи дзвінка сусідньої станції.

По гравію перону самітно походжав Печериця. Потім до нього підійшов іще один пасажир і попросив прикурити. Печериця дав йому прикурити від цигарки. Знічев’я вони ходили, удвох по перону розмовляючи. Слово за словом Печериця з’ясував, що його новий знайомий — агент-постачальник з Новочеркаська Йосип Околита. Він повертався до себе додому після тривалого відрядження в райони Приазов’я і був радий співбесідникові.

Досить скоро Печериця узнав, що Околита — його земляк. Батьки вивезли його ще хлопчиком з Галичини на Поволжя. Побоюючись переслідувань австрійців, населення багатьох сіл Західної України в ті роки залишало рідну землю разом з відступаючими російськими військами. Галичан у 1918 році можна було зустріти на Кавказі, в Таврії, в Криму. Дехто заїздив навіть іще далі — в Пензенську і Саратовську губернії. Батьки нічного співбесідника Печериці загинули під час голоду на Поволжі, а він сам, лишившись сиротою, переїхав до свого дядька-кравця, такого ж біженця з Галичини, який оселився в Новочеркаську.

Син учителя з-під Рави-Руської Йосип Околита не тільки зжився з «москалями» і не почував до них ніякої ненависті, але навіть висловив похвалу на адресу Радянської влади і мав намір восени вступити до Ростовського педагогічного інституту.

Отож цієї ночі, слухаючи довірливого хлопця, який уже втратив у своїй мові характерний для галичан акцент, Печериця в усьому згоджувався з ним і водночас думав про те, що документи Йосипа Околити та його біографія були б йому дуже доречні.

Бо хтозна, як поставляться до Печериці знайомі колоніста Густава Кунке, до яких він їхав! Та й, нарешті, на першому ж допиті Кунке, рятуючи власну шкуру, міг легко виказати місцеперебування Печериці.

… Уже прийшла повістка з станції Нельговка, що пасажирський поїзд вийшов на останній перегін, до Верхнього Токмака, Холодний, гадючий розум Печериці працював гарячково. Стараючись прихилити земляка спогадами про рідну Галичину, Печериця гарячково обдумував: «Труп знайдуть, подивляться документи, і якщо вже почали мене розшукувати — негайно викличуть колоніста Кунке для впізнання особи забитого. Ну, а той — бувалий вовк. Ради особистого врятування і для того, щоб дати мені втекти, він за всяких обставин підтвердить мою, «Шевчука», «смерть».

Трошки далі від станції, в тіні дерев, видно було колодязь. Сказавши, що його мучить спрага, Печериця попросив попутника підкачати йому насосом з артезіанського колодязя води. Не підозрюючи нічого поганого, Околита охоче згодився. Тільки-но завернули вони за ріг пакгаузу і опинилися в тіні, Печериця, вихопивши з кишені мисливський ніж, ударив ним Околиту в спину. Печериця затяг свою жертву в ярок недалеко, обшукав усі кишені забитого, забрав у нього документи, гроші, портсигар. Баритись не можна було. Швиденько сховавши в кишеню забитого фальшиве командировочна посвідчення на ім’я студента Прокопа Трохимовича Шевчука, Печериця помив у калюжі біля колодязя руки і, захопивши фанерний чемоданчик Околоти з їжею, наче нічого й не було, вийшов з другого боку станції на освітлений перон.

Поїзд, який ішов від Азовського моря, затримався на станції Верхній Токмак на три хвилини. Освітлений гасовими ліхтарями, паровоз «овечка», попихкуючи, потяг состав далі, до Пологів, везучи мнимого постачальника Йосипа Околиту.

Сонні, перевертались на чистих простинях загорілі курортники, які їхали додому. Дрімав у тамбурі, мріючи відпочити трохи до шумливої Волновахи, старик-провідник. І ніхто не звернув уваги на випадкового пасажира, що зайняв вільне місце у напівтемному плацкартному вагоні, освітленому спливаючими стеариновими свічками.

Та й новий пасажир почував себе чудово. Певний того, що нарешті перехитрував переслідувачів, Печериця, приїхавши у Ростов-на-Дону, оселився в кращому готелі міста — «Сак-Ремо», на Садовій вулиці.

Він спокійнісінько прописався в готелі і зумів прожити там три дні, упевнений в тому, що навряд чи хтось зверне увагу на прибулого з Новочеркаська агента-постачальника, на прізвище Околита. Мабуть, він відсипався після неспокійних мандрів. Вечорами блукав по місту.

Очевидно, найстрашнішою в його житті була та мить, коли замість офіціанта з мельхіоровим блюдом він побачив на порозі кімнати стрункого білявого Вуковича.

Вукович тримав перед собою зведений наган і, не підвищуючи голосу, по-буденному сказав: «Руки вгору!..»

— Стривай, Микито! Але як же він міг знайти Печерицю під іншим прізвищем, та ще в такому великому місті? — вигукнув Бобир.

Коломієць сказав поважно:

— Ти, як і раніше, непростимо наївний, Сашко, хоч тобі і знайомий уже політ у небесах. Зрозумій ти, голубчику: Вукович і його товариші — вихованці залізного рицаря революції Фелікса Едмундовича Дзержинського! Вони служать партії і Радянській владі, охороняючи великі завоювання Жовтня! їм допомагає увесь народ! Вукович не тільки спіймав шпигуна. Він написав залізничникам Верхнього Токмака листа з просьбою спорудити пам’ятник на могилі Йосипа Околити, біля отої балочки, де його убив Печериця. І навіть напис для того пам’ятника він сам придумав. Знаєте який? «Синові уярмленої Західної України Йосипу Околиці, ідо загинув від руки найманця світової буржуазії. Спи спокійно, дорогий товаришу! Твоя рідна земля дочекається ясної години визволення!» Оце сьогодні буду проїздити Верхній Токмак і, якщо поїзд зупиниться, подивлюсь иа цей пам’ятник.

— Гаразд, Микито, — втрутився я, — але ти так і не сказав нам толком, звідки Вукович догадався, що Печериця живе в готелі «Сан-Ремо»?

— Звідки догадався? — Коломієць усміхнувся, — А ось як. Я ж вам, хлопці, розповідав, що дядько забитого був кравцем у Новочеркаську. Знаючи, що найбільше часу з усього відрядження його небіж перебуватиме у Маріуполі, дядько послав туди Йосипу Околиті на адресу: «Поштамт, до запитання» короткого, але дуже приємного листа. Дядько повідомляв Околиту, що приймальна комісія викликає його в Ростовський педагогічний інститут. Радив кінчати справи і їхати додому. Цього бажаного листа з зворотною адресою свого дядька Околита сховав в одній із кишень, не обшуканій спохвату Печерицею. І Вукович негайно викликав телеграмою на місце нещасної пригоди дядька забитого. Поки судовомедичний експерт визначав вік трупа, що явно не відповідав вікові Печериці, викликаний телеграмою дядько Околити вже їхав у Верхній Токмак. Він упізнав забитого небожа. Затримати його убивцю тепер було не так уже й важко…

Маремуха якийсь час після розповіді Микити мовчав у задумі. Раптом він кинувся і сказав схвильовано:

— Ви тільки подумайте, хлопці, що було б, кели б Печериця перехитрував нас! Школи б ми не закінчили, тинялися б, може, недоуками на Поділлі, і робочий клас не поповнився б на п’ятдесят два чоловіки!

— І жаток би комуна не одержала, — сказав Бобир.

— І жаток би не було, це вірно, — охоче згодився я з Бобирем. — Та й багато чого ще не було б. І ми з вами отут не сиділи б… Насправді, скільки шкоди може завдати один ворог, якщо його вчасно не викрити!

— Ти міркуєш трохи мілко, Василю, — сказав Коломієць. — Справа, звичайно, не тільки в нашому фабзавучі. Такі печериці заміряються на життя всього народу, на Радянську владу. В тім-то й справа, хлопці, що ми вже навчились разити їх вовчі серця значно раніше, аніж вони доберуться до нашого серця! Ніколи не відірвати їм України від Росії! Народ України — чесний, трудовий народ — чудово розуміє, куди гнуть оці пани, подібні до Печериці. Чи пам’ятаєте, ще у фабзавучі ми не раз повторювали слова Ілліча: «При єдиній дії пролетарів великоруських і українських вільна Україна можлива, без такої єдності про неї не може бути й мови». Ці мудрі слова Леніна давно вже в серці у кожного трудівника України, вони не раз перевірені на практиці в роки громадянської війни, і ніякі підступні дії ворогів не зможуть переконати народ у протилежному. І завжди, рано чи пізно, але ці мерзотники залишаться у програші, бо правда неодмінно буде на нашому боці. — І, помовчавши трохи, Коломієць запропонував: — Давайте до берега, хлопці! Сонце сідає, а нам іще гребти та гребти!

Ми понатужились і зіпхнули човен у штильову воду гавані. Тепер я став правим загрібним, а Сашко Бобир захопив під своє начало румпель. Тугі і довгі весла легко врізались у солону пругку воду. Падаючи з лопатей у море, краплі блищали на сонці. Заскрипіли в такт нашим рухам кочети, а Сашко, байдикуючи на кормі, співав:

Боронити в бій підем

Радвладу сміло!

І як один помрем

За наше діло!

… Виряджали ми Микиту пізно вночі. Щоб м’яко спалось на відкритій платформі, під днищем одної з жаток, ми принесли з дому мішок сіна.

Ось-ось уже мали причепити паровоз у голові довжелезного товарного ешелону, як Микита раптом вийняв з речового мішка емальовану флягу і сказав:

— А покажи лиш мені, Василю, де води на дорогу набрати.

— Ходімо, ми тобі покажемо, — охоче визвався Маремуха.

— Та ні, ви тут з Бобирем покараульте мої речі, а Василь проведе мене. Ходімо, Васю! — квапливо сказав Микита.

Коли я вів його до кип’ятильника на краю перону, мені і невтямки було, що не так спрага, як бажання розповісти мені якусь таємницю змусило Коломійця просити, щоб саме я був його провідником. Як тільки ми порівнялися з камінним сарайчиком, з якого стирчали два крани, Микита оглянувся, чи нема кого поблизу, і тихо у вухо, шепнув мені:

— Скажи, Василю, ти показував кому-небудь свій лист до мене, перед тим як його надіслати?

Не розуміючи ще толком, у чому справа, я насторожено промовив:

— Ні, не показував… А хіба що!

— І нікому не говорив про зміст листа?

— Нікому… Тобто говорив, що послав тобі листа, а що в ньому було написано — не говорив.

— Ну, а, скажімо, про свої підозріння, що оця власниця танцкласу Рогаль-Піонтковська є родичка подільської графині, ти кому-небудь говорив?

— А вона таки родичка?.. Ну, от бачиш! — І я, зрадівши, сказав: — А я глянув на неї і думаю: просто збіг прізвищ. Ота, наша, — важна, сухорлява, а ця зовеш інша, наче торговка з м’ясного лабазу.

— І надалі так думай, зрозумів? — багатозначно сказав Коломієць. — Просто збіг прізвищ — та й усе! І ніякої балаканини про це. Не тільки я тебе прошу, але ще один чоловік…

— Вукович?

У цю хвилину брязнули буфери вагонів, даючи нам знати, що паровоз причепили до состава.

— Коли-небудь ти узнаєш про все, — сказав Коломієць. — А поки що… цілковите мовчання. Всяку дичину треба ловити безшумно.

Зовсім збитий з пантелику, я запротестував:

— Але чекай, Микито! Ми ж задумали наступати на цю мадам і на її танцюльки. Я ж тобі дома говорив…

— По комсомольській лінії?

— Ну да, за допомогою юнсекції…

— По комсомольській лінії можна. Це справі не пошкодить. Але ти роби так, наче вперше в житті почув це прізвище тільки отут. Тоді дрібниці, про які ти повідомив мене в своєму листі, не пропадуть. А тепер — ходімо…

Що таке «інспіратор»?

П’ять жаток, повезених Коломійцем, ще не прибули дф місця призначення, а вже Головацький запропонував кожному з осередків виділити агітаторів для обслуговування обідніх перерв. Об’явився, правда, один у нас, Аркаша Салагай із свердлового цеху, який виступив проти Толі. Салагай побоювався: чи не будемо ми, комсомольці, цим самим підмінювати партійну організацію заводу? Салагай гарячився, доводячи, що читання під час обідніх перерв — безпосередня справа комуністів.

Ну і обірвав же Головацький цього вихрястого крикуна в засмальцьованій кепці, хвацько зсунутій на потилицю.

— Усім відомо, — дуже чітко і спокійно сказав Толя, — що комсомольців, товариші, у нас на заводі вдвоє більше, ніж членів партії. Але ж ми прямі помічники комуністів, хіба не так? І нічого поганого не буде в тому, якщо ми кинемо свої сили і на цю ділянку, куди скеровує нас партія. Навпаки, гордитися цим треба!

… Того літа робітників заводу, та і всю країну, дуже цікавили взаємини з Англією. Ось чому Головацький порадив перш за все прочитати робітникам уголос кілька статей на цю тему з останніх газет.

На сьогодні до їдальні був прикріплений осередок столярного цеху. І я нітрохи не здивувався, переступаючи поріг довгого залу, коли почув басок Маремухи. До пізньої ночі вчора мій друг корнів над газетами в клубній читальні, готуючись до читання.

Маремуха стояв на невеликих підмостках, де завжди виступала «Синя блуза». Тримаючи в руках «Известия», Петрусь читав ноту Радянського уряду Англії:

— «… Братерську допомогу з боку робітників СРСР та їх професійних організацій страйковій боротьбі в Англії англійські урядові промовці намагаються тлумачити як акт втручання з боку Радянського уряду у внутрішні справи Британської імперії. Вважаючи недостойним для себе реагувати на брутальні і неприпустимі вихватки, зроблені з цього приводу деякими англійськими міністрами проти СРСР, його робітничого класу і професійних робітничих організацій, Радянський уряд вказує на те, що належність будь-якого уряду до певної політичної партії і переважаюче становище тієї чи іншої політичної партії в будь-яких професійних спілках є досить розповсюджене явище…»

На Маремуху були звернені очі всіх, що сиділи в залі за довгастими столами, застеленими світлою пахучою клейонкою. Коли ж треба було кому-небудь з тих, що обідали, підійти до шиплячого «титана» по кип’яточок, то він ішов туди навшпиньках, силкуючись якомога менше рипіти, і весь час оглядався на трибуну.

Як було не радіти за Петра? Фабзавучник, який ще так недавно пташок самотрясом ловив і бігав босий по нашому скелястому місту, сьогодні читав робітникам великого машинобудівного заводу урядову ноту, і всі слухали його з увагою. Я пожалкував, що нема тут Коломійця: ото б зрадів він, побачивши, які успіхи робить його вихованець!

У найдальшому кутку їдальні я помітив Головацького і Флегонтова, який цими днями приїхав з Ленінграда. Вони теж уважно слухали мого друга.

Слухаючи ноту, в якій Радянський уряд відкидав вихватки і безглузді вигадки всяких чемберленів, я пригадав розмову з стариком Турундою.

«Так, допомагали і будемо допомагати кожному чесному робітникові, гнобленому буржуями, а якщо капіталістам це не подобається, ми чхати на це хотіли», — думав я.

Радянські дипломати мовби підслухали тодішню нашу суперечку і зараз викладали в своїй ноті наші думки, правда, в дуже ввічливій манері, але від цього вони не втрачали своєї різкості.

Міркуючи отак, я був прослухав те, що прочитав Петро далі, і мені важко було включитися в подальший зміст ноти:

— «… Той чи інший ступінь, дружності у взаєминах між державами, — солідним баскомчитав Маремуха, — перш за все позначається на їх економічних взаєминах. У промові міністра фінансів Черчілля найважливіше місце займають його випади, що мають на меті підірвати економічні зносини між Англією і СPCP. Ці випади колишнього найголовнішого інспіратора англійської інтервенції 1918–1919 років у Радянській Республіці переслідують явно ті самі цілі, які той же діяч ставив собі по відношенню до Радянської Республіки за весь час її існування. Черчілль не забув блокади і інтервенції, і його теперішній виступ розрахований на те, щоб сприяти відновленню проти нас економічної блокади…»

Маремуха прочитав без запинки оцю довгу фразу і зробив перепочинок. У цю хвилинну щілинку тиші зразу ж заліз Кашкет. Він швидко звівся з місця і, тримаючи в руках голубий емалевий кухоль, наповнений паруючим чаєм, вигукнув:

— Молодий чоловіче, можна запитання?

— Давайте, — невпевнено відповів Петрусь.

— Щось занадто багато всяких хитромудрих слів ти нам прочитав! Скрекочеш одно по одному, а розум їх схопити за хвіст не може. І незрозуміло ніяк, що до чого. Ось, наприклад, поясни мені, друг ситцевий, темному робочому чоловікові, що це за штукенція така «кон-спі-ра-тор»?

І, переможно поводячи навколо бистрими, єхидними очицями, Кашкет шумно усівся на лавку. З усього було видно, що не через темноту свою, а виключно з бажання пошити в дурні молодого хлопця запитав він це.

— Добре, я поясню, — сказав Петро. — Але не «конспіратор» там сказано, а «інспіратор». Інспіратор — це…

В цю хвилину в їдальні почулися тверді, упевнені кроки. З далекого її кутка підійшов до підмостків Флегонтов. Міцний, кремезний, в сірій полотняній робі і рудих черевиках, густо припорошених пилом ливарні, він підняв руку, як учень перед учителем, і сказав стиха Петрові:

— Дозволь, голубе, я відповім.

Відчуваючи, що його намір зірвати читання провалюється, Кашкет зауважив з місця, але вже значно тихше:

— А навіщо заважати хлопцеві? Читав він жваво, нехай і розтлумачить нам як може.

— А я хочу допомогти товаришеві та розтлумачити і тобі і всім. Хіба справі від цього буде гірше? — відрубав Флегонтов. — Тебе цікавить, як розуміти заковиристе іноземне слово «інспіратор»? Гаразд, відповім. Відповідно до даного питання його можна переказати так: у 1918–1919 роках Черчілль був найголовнішим натхненником, підбурювачем і… ну, скажімо, навідником іноземного нападу на Радянську країну. Після першої світової війни англійці заводи свої залишили тут. Спочатку вони думали, що ми, більшовики, самі звернемо собі в’язи, а потім, зневірившись у цьому, всі оці черчіллі вирішили діяти інакше. Озброєні сили чотирнадцяти держав привели до нас ватажки інтервентів, щоб задушити молоду Радянську країну, і зазнали поразки. Отак приблизно можна розтлумачити це слово на фоні міжнародної політики. Але інспіратори бувають різні, не обов’язково тільки англійські міністри… Скажімо для прикладу, можуть такі типи пролізти і в ряди робітничого класу, і хоч масштаби їх дій бувають куди менші, аніж Черчілля, все одно вони завдають великої шкоди нашій загальній справі. Взяти, наприклад, ливарний цех. Працює в ньому така особа, яка в роки громадянської війни бовталась між батьком Махном і генералом Денікіним. Дожила ця особа до сьогоднішніх днів реконструкції. Дають їй на машинку напарника, молодого хлопця, який ще не знає наших порядків. Зрозуміло, що молодий хлопець міг би свідомо ставитися до виробництва, працювати чесно, не за страх, а за совість, а літній робітник, здавалося б, повинен допомагати йому в цьому. А тут — навпаки. Особа, про яку йдеться, інспірує новака зовсім на інше: на брак, на роботу абияку, на халатне, наплювательське ставлення до радянського виробництва. А до чого призводить така інспірація? Сотні деталей ідуть у брак, а десь там, на селі, селянин чекає не дочекається замовленої жатки і кляне на чім світ стоїть отаку змичку міста з селом. Тобі ясна моя відповідь?

Звідусіль почувся сміх. Погляди присутніх спинялись на Кашкеті, який, уткнувши обличчя в широченний емалевий кухоль, удавав, що він старанно п’є чай і нічого не чує.

— Ну, коли запитань більше немає, будемо продовжувати читання, — сказав Флегонтов і, кивнувши Маремусі, пішов назад, до Головацького.

Маремуха подивився вдячними очима на Флегонтова, відкашлявся і почав читати уже рішучіше:

— «… Звичайно, можна було б ставитися до заяв Черчілля без цілковитої серйозності, знаючи, що його слова ніколи не можна було сприймати за чисту монету, коли б не його становище міністра фінансів…»

Гаряче опівденне сонце ударило мені в очі, коли за кілька хвилин до закінчення перерви я вийшов услід за Флегонтовим з їдальні. Стояли на коліях покинуті робітниками на час обіду вагонетки, догори засипані свіжообробленими, маслянистими болтами; сопіла вдалині кочегарка, шуміли не замовкаючи вагранки, плавлячи чавун.

— Земляк читав? — спитав мене Флегонтов.

— Еге! В одному фабзавучі вчилися.

— Молодець, не розгубився.

Але мене мучила одна думка: чи маю я право сказати Флегонтову, секретарю партійного осередку, що в одному він трохи помилився? І я обережно зауважив:

— Але де в чому я з вами не згоден, товаришу Флегонтов!

— А в чому саме? — Він повернув до мене крупне загоріле лице, з ледь помітними слідами віспи, якою хворів він, мабуть, у ранньому дитинстві.

Я помітив, що козирок його військового кашкета лиснів від графіту. Ще, очевидно, з часів громадянської війни служив він йому тут, на заводі!

— Натякаючи на те, що Кашкет підбиває свого напарника на брак, ви цим самим мовби вигороджували Тиктора. Мовляв, Кашкет — це бракороб і ледар, а Тиктор — немовля. Не так це насправді, товаришу Флегонтов! Коли б ви тільки знали!..

Кирило Панкратович перебив мене:

— Скільки років Тиктору?

— Приблизно вісімнадцять.

— Отож. А що я міг би знати?

Збиваючись, я розповів, як поводив себе Тиктор у нас у фабзавучі, як він протиставляв себе колективу, як, бувши п’яним, не з’явився на чопівську тривогу.

— І це все? — спитав Флегонтов.

— Але ми його виключили з комсомолу! Це невиправна людина.

— Ти помиляєшся, Манджура, — спокійно сказав Флегонтов. — Розкидатися людьми не можна. Наскільки я розбираюся в цій справі, і з особистих спостережень, і з твоєї розповіді, твій землячок — гонористий хлопець, собі на умі. Але й таких можна перевиховати. Розумієш, Манджура, нам треба битися за кожну людину, тим більш — за молоду. Я певен: виключення з комсомолу залишило зазублину в його душі. А ти дай йому зрозуміти, що не все ще для нього втрачено. Я не хочу, щоб ти, комсомольський організатор, відмахувався від людей, подібних до цього Тиктора. Не в наших це інтересах. Костричитися стане — наступай. Принциповим будь. Найлегше — об’явити людину невиправною і поставити на ній хрест. Але ж навіть злочинця іноді можна направити на вірний шлях нашою переконаністю. Адже правда на нашому боці! І додержуючись цієї правди, треба нам по-ленінськи ставитися до людей…

… Увечері зірвався тримунтан[10] і білі баранці побігли через бухту. Гострий степовий вітер гнав їх із страшенною силою, загортав гребінці хвиль, і тоді водяний пил злітав догори, рожевіючи у відблисках холодного вечірнього сонця! Його світло забарвило на кілька хвилин лице Маремухи і, мабуть, моє теж густо-багровою фарбою. Вода затоки, схвильована рвучким вітром, змінювала свій колір на очах у нас. Сиділи ми на лавці поблизу портового ресторану.

Непомітно настала ніч. Присмерки вкрили землю синюватим серпанком і принесли сюди до нас, на маленьке узгір’я, солодкий запах свіжоспеченого хліба і солоної морської вологи.

Знаючи, що у Петра нема сьогодні репетиції в клубі, я запропонував йому піти погуляти по бережку моря. Петрусь охоче згодився, і коли ми сіли на лавці, він сказав, полегшено зітхнувши:

— Добре мене сьогодні Флегонтов виручив, правда? Наче знав, що в англійських справах я розбираюсь не дуже. Розумієш, я про Китай націлився говорити. Скільки виписок собі зробив — жах! А Головацький примусив читати про взаємини з Англією…

Він помовчав і раптом, наче наважившись нарешті скинути з себе зніяковіння, гаряче заговорив:

— Слухай, Василю, а ти пам’ятаєш звернення Сунь Ят-сена до Радянського уряду?

— Я пропустив якось… Але ж… Чекай… Він же помер?

— А він перед смертю своєю звертався, весною минулого року. Викликав, розумієш, до себе своїх друзів і продиктував їм звернення. Як здорово написано! Ось послухай: «Ви, — пише Сунь Ят-сен, — очолюєте Союз вільних республік — ту спадщину, яку залишив гнобленим народам світу безсмертний Ленін. За допомогою цієї спадщини…» — Петро наморщив широкий лоб, намагаючись пригадати точні слова, і потім радісно промовив: —… Так, а потім далі: «… За допомогою цієї спадщини жертви імперіалізму неминуче доб’ються визволення від того міжнародного ладу, основи, якого споконвіку кореняться в рабовласництві, війнах і несправедливостях…» Здорово сказано, правда? Яка упевненість! А закінчує він як: «Прощаючися з вами, дорогі товариші, я хочу висловити надію, що незабаром настане день, коли CPСP буде вітати в могутньому, вільному Китаї друга і союзника, і що у великій боротьбі за визволення поневолених народів світу обидва союзники підуть до перемоги пліч-о-пліч». Ти розумієш, Василю, можливо, ми з тобою доживемо до такого дня.

У цю хвилину за спиною у нас почувся говір.

— А тут хтось сидить! — впізнав я голос Головацького. — Давай осюди, ось тут є вільна лавка. В ресторан ти ще встигнеш зайти.

І раптом наче холодною водою мене облили — я почув колючий, задирливий голос Тиктора:

— А який інтерес тобі говорити зі мною? Я ж не комсомолець…

— По-твоєму, коли я секретар комсомольської організації, то мені з тобою нема про що поговорити?

— По-моєму, так… Ви мене в своїй газетці так обрисували, як останнього шкідника…

Ми сиділи на підвітреній стороні, і тому кожне слово нам було чути добре, але в цю хвилину з-за портових пакгаузів виповзли огні паровоза. Освітлюючи собі дорогу досить-таки тьмяним гасовим ліхтарем, маневровий паровоз потяг мимо нас порожній товарний состав. Усе навкруги заповнилось шипінням пари, скрипом вагонних коліс, брязкотом буферів.

Про що говорили під цей шум Толя з Тиктором, я не знаю, але коли останній вагон безконечно довгого ешелону мигнув червоним вогником і зник у темряві, вітер знову приніс до нас схвильований голос Головацького:

— У тебе, Якове, молодість, сила, спритність. Я не вірю, щоб ти не міг працювати добре, хоч убий мене — не вірю! А тим часом ти видаєш брак, працюєш неуважно, ледаченько, абияк. І про погані моделі ти мені краще не згадуй. Я ливарну справу трохи знаю і ніколи не повірю, що при існуючих умовах ти не можеш працювати по-людському.

— Нехай від мене заберуть такого напарника, я покажу тоді їм…

— Кому це «їм», Тиктор?

— Ти хіба не знаєш сам кому? Землячкам моїм! Мабуть, наскаржилися на мене?

— Якщо ти маєш на увазі Маремуху і Бобиря, тоді ти дуже помиляєшся, Тиктор. З ними про тебе ніяких розмов не було. Щодо Манджури, то він давно на тебе махнув рукою. Ми навіть з ним трохи посварилися через тебе.

— Посварилися? — здивовано спитав Тиктор.

— Уяви собі! Манджура вважає, що ти невиправний, а я переконую його в протилежному. Він радий би з тобою поговорити по-хорошому, забути старе, та все думає, що його рука повисне в повітрі.

— А ти що думаєш? — переборюючи свою гордість, з помітною цікавістю спитав Тиктор.

Головацький мовчав.

І це мовчання, порушуване далекими гудками паровоза, цигиканням оркестру в портовому ресторані і різкими поривами штормового вітру, мені підказало, що Флегонтов розповів Головацькому про мої сьогоднішні нападки на Тиктора.

— Що я думаю? — перепитав Головацький, але вирішив почекати з відповіддю на це запитання і сказав: — Добре, я скажу. Але перше ти мені відповіси на те, що мене цікавить.

— Відповім! — рішуче сказав Тиктор.

— На все, про що я тебе запитаю, відповіси?

— Кажу тобі — так!

Оце «так» прозвучало дуже щиро.

— Навіщо ти приватні замовлення брав, коли вчився у фабзавучі?

— Знаєш і про це?.. Гаразд, скажу… Щоб підробити!

— А батьки хіба тобі не допомагали?

— Чорта з два! Батько після смерті матері оженився на другій, а та, мачуха, його в руки взяла і проти мене настроювала…

— Це правда, Тиктор? — дуже серйозно спитав Толя.

— А чого мені тобі брехати! Я більше можу сказати тобі: батько, бувало, поїде на паровозі на перегін, а мачуха і ну знущатися з мене, спасу нема. Я терпів, бо нікуди було подітися. Адже стипендії нам, хто у батьків жив, довгий час не давали.

— Ти ж міг хлопцям сказати, що в тебе таке в сім’ї твориться, вони б допомогли, — сказав Головацький.

— Соромно було… — признався Тиктор. — Не хотілось родинні чвари відкривати перед усіма. Отож і доводилось гроші заробляти в будь-який спосіб; навіть до спекулянтів наймався, аби від мачухи матеріально не залежати.

— Хочу вірити, що це правда, Якове! — сказав Головацький. — До чого вся ця розмова, як ти гадаєш? Ми дуже зацікавлені в твоєму майбутньому, Тиктор, так само, як і в майбутньому кожного іншого хлопця. Я хочу, щоб кожен рух твоїх рук приносив користь суспільству. Як цього досягти? Спаятися з колективом! Жити його турботами. Менше думати про себе і якомога більше — про інших. А ти, переказували мені, мовчиш, на багатьох дивишся спідлоба, наче всі тільки тим і заклопотані, щоб тобі капость яку-небудь підстроїти. А ми хочемо' лише одного: щоб не блукав ти десь посередині. Рано чи пізно такі люди гинуть. А я зовсім не хочу такого кінця. Виховай у собі справжню любов до праці, до колективу, придуши гординю, яка роз’їдає тебе, як іржа, — і, повір мені, ти станеш іншою людиною.

— Ну, якщо ти від серця бажаєш мені добра, я спробую, — сказав, почекавши, Тиктор, і в голосі його я не почув уже тої зневажливої в’їдливості, з якою він звичайно розмовляв з людьми.

Вони пішли в напрямку до міста і швидко зникли в темряві.

Маремуха, силкуючись перекричати гул штормового моря, сказав мені:

— А це правда: батько лупцював Тиктора! Пам’ятаєш, як одного разу Яшко прийшов у школу весь у синцях і обдурив нас, що його босяки на весіллі побили? А потім ми довідались, що це його батько розмалював.

— Нас соромився, щоб не сміялися, тому і таївся. Ми самостійно жили, а він — на батьківських харчах, і соромно йому було, що лупцюють, як маленького, — сказав я, щиро жалкуючи про те, що ми вчасно не довідались про родинні справи Тиктора. Коли б ми знали про це раніш — можна було б зовсім інакше з ним поговорити.

Знахідка під мартеном

Що не день — теплішало. Випадкові шторми чергувались з цілковитим безвітрям. Але пекучі дні, хоч як розморювали нас, не змогли затримати того, що було задумано. Корисне діло — виготовлення жаток для молодіжної комуни — мовби було поштовхом для інших починань.

Спочатку ми думали, що головний інженер не полінується прочитати другий номер стінної газети «Молодий ентузіаст» і особливо — статтю Закаблука. Але ні! З’являючись у цеху, Андрихевич кожного разу проходив мимо газети, явно не цікавлячись нею.

А ми продовжували думати про майбутнє цеху і, підтримані цеховим партійним осередком, закликали молодь заводу на недільник.

Ідучи вранці разом з Маремухою і Бобирем на недільник, я пригадав усе з самого початку: тривалі розшуки запасних частин і моделей до «кулеметів»; складання креслення по установці цих нових дванадцяти машинок у прольоті, який ми зарані назвали комсомольським; розподіл обов’язків між усіма активістами заводу в години недільника: нестерпну тяганину у відділі головного інженера, де з усієї сили хотіли замаринувати наш проект, і, нарешті, мою першу доповідь на бюро цехового партійного осередку.

Спершу я відмовлявся від доповіді. Здавалось, що найкраще розповість про наш задум Головацький, як секретар колективу і як колишній робітник ливарного цеху. Але Толя рішуче сказав:

— Не соромся, Манджура. Починання народилось у ливарні? Так? То кому ж, як не тобі, розповісти про нього партійній організації?

Молоді креслярі зуміли розмножити до засідання план майбутнього комсомольського прольоту. Перед доповіддю я роздав сині аркушики з білими лініями креслення всім членам партійного бюро.

Поки я доповідав, Флегонтов, вивчаючи кожну рису на синьці, раз у раз відривав свій погляд від креслення і переводив його крізь запилені вікна цехової контори в цех.

Там під закуреною стіною височіли купи пересохлого — іще, як ми говорили, «старорежимного» — піску. Під цим піском були фундаменти для формувальних машинок. Світова війна перешкодила заводчику Кейворту установити на цьому місці нові машинки. Виробництво жаток було припинене, частину робітників мобілізували в армію, а формувальники, які не пішли на фронт, робили цілим цехом лише одну деталь — зубчастий корпус для ручної гранати. Завод випускав сотні тисяч таких кругленьких, схожих на ананаси гранат. Формували їх швидко, і ніхто не лаяв робітників за те, що скрап, окалину, перепалений пісок і всяке сміття вони викидали в хапанині до недобудованого мартена. Так і утворилось цехове звалище, яке ми вирішили знищити.

— Добре діло задумали комсомольці! І підраховано все правильно, — підтримав нас Флегонтов. — Дванадцять нових машинок — це сотні жаток понад план! Це вільні місця для робітників, які ждуть своєї черги на біржі праці…

Біля цехових воріт ми розійшлись. Петро пішов у столярний цех, Бобир зразу ж зник у кладовій, де його хлопці орудували біля нових машинок. А я пішов до своєї «піщаної бригади».

Перше, що я помітив у цеху, була широка спина Тиктора. Стоячи біля машинки, Яків стягав синю сорочку.

«Прийшов-таки!», — подумав я з полегшенням.

За порадою Флегонтова і додержуючи слова, даного Головацькому, в суботу перед закінченням заливки я перший підійшов до Тиктора і сказав:

— Завтра недільник, Якове. Прийдеш попрацювати?

— Чув… — не дивлячись кинув Тиктор і став перекладати порожні опоки.

З такої відповіді я не міг ще зрозуміти, прийде він чи не прийде, і оце зараз, побачивши його з нами, зрадів.

Коли почали роздавати вільні лопати людям з інших цехів, Тиктор, лишившись у майці-безрукавці, перевальцем підійшов до мене і глухо запитав:

— Ну, а мені куди накажете?

— Вибирай що хочеш, — запропонував я. — Або тут — плац розчищати, або пісок носити. А може, хочеш пересіювати його біля бігунців?

— Лишуся тут, — вирішив Тиктор. — Ось тільки лопату візьму.

— Та ти б кепку надів, — глянувши на його пишну шевелюру, порадив я. — Запорошиться — не відмиєш…

— Дарма! — уперто труснув Тиктор білявим чубом.

Не минуло й п’яти хвилин, як він одцн з перших з розмаху загнав глянсову лопату в сухий злежалий пісок.

Скоро знялась така курява, що ми бачили один одного, наче в тумані. Натикаючись на окалину, на уламки іржавих опок, лопати скреготіли і швидко тупились.

Під жорстке їх дряпання я думав: «Ще зайвий кусочок металу залишиться на решеті. Просіють його хлопці, відділять од піску, і піде він разом з чавунними чушками в люк вагранки, а потім його знову принесуть сюди ж, на заливку, у важкому вогнедишному ковші…»

Признатися, до приїзду сюди я не розумів ще, яку цінність являє метал для майбутнього країни. Але після розмови з директором заводу я зовсім інакше став вдумуватися в це питання. Слова директора глибоко запали в мою свідомість, і тепер, звільняючи плац від завалів піску, я радів з кожного знайденого куска чавуну.

Чого тільки не було на звалищі! Обламані держаки лопат, якими орудували, можливо, ще до революції, і недолиті корпуси гранат, що навертали думку до тих часів, коли через моє рідне місто до Львова рухались озброєні такими ручними гранатами військові частини Південно-Західного фронту. Лопати виволікали обривки газет з твердим знаком і літерою «ять», осколки чавунних ківшиків, які застосовувались для води під час примочування форм, якісь шестерні і позеленілі гільзи від рушничних патронів.

Усе це разом з піском навалювали ми на носилки і виносили у двір.

Скоро Яків скинув із себе навіть синю майку. Його приклад наслідували й інші хлопці. Їх оголені по пояс спітнілі тіла вилискували при світлі електричних ламп. Ми раз у раз мимоволі поглядали в бік Тиктора. Радісно було вже одно те, що у вільний день він працював разом в нами, а не просиджував за мармуровим столиком у Челідзе зі своєю гоп-компанією та шепелявим Кашкетом. «Треба битися за кожну молоду душу і зробити її своєю, а не відкидати на поталу ворогам!»-пригадалися слова Головацького. І сьогодні я зрозумів, що в суперечці про Яшка все-таки був правий Анатолій, а не я.

«Але чому тоді не можемо ми битися за душу Анжеліки? Татусь її — буржуазний спец і не любить нас. Це факт? Так, факт. Але ж вона може стати кращою за своїх батьків?» Проте, називаючи її якось «самовпевненою мамзелею» і «гагарою», Головацький мовби відмахувався від неї назавжди. «Ні, Толю, чогось ти, голубе, не додумав!» — сказав я собі і ще дужче став орудувати лопатою. Руки сковзались по її гладенькому держаку, як по жердині у спортивному залі.

Настрій у мене був чудовий ще й тому, що вчора я одержав переслану мені Коломійцем листівку від Галі Кушнір. Виявляється, мій лист до неї не дійшов.

На заводі, куди була відряджена Галя, вільних вакансій не було. Профспілка металістів допомогла їй влаштуватися токарем у механічній майстерні суднобудівного заводу. З бадьорого тону листівки видно було, що Галя була цілком задоволена. «Можливо, наступного року, Василю, пбїдеш у відпустку морем, через Одесу, — так не забудь, що тут живе твій давній і вірний друг, — писала вона. — Неодмінно розшукай мене. А тим часом — пиши, не забувай!!!»

Три знаки оклику в кінці листа, та й уся Галина листівка, з видом на море, і особливо той факт, що Галя все-таки відшукала мене, викликали в душі моїй багато радості. «Я несправедливий був до Галі», — думалось мені. І, шпурляючи лопатою на носилки пересохлий пісок, я твердо вирішив у наступному році їхати у відпустку морем, через Одесу…

Не чекаючи, поки ми приберем увесь пісок, водопровідники уже тягли на новий плац труби для стисненого повітря. Спостерігаючи крок за кроком, як нагвинчували вони патрубйи, я мимоволі думав про винахід, який непокоїв мене всі минулі дні. То одне, то друге: жатки для комуни, приїзд Микити, підготовка до вечора юнсекції і багато інших справ відвертали увагу, заважали записати на папері те, що давно роїлось у голові…

Раптом я помітив, що Тиктор шпурнув набік лопату і, нагнувшися, схопив якусь мотузку. Потім він випростався і, побачивши монтера в синьому комбінезоні, який стояв на стрем’янці, крикнув:

— Хлопче, давай-но сюди!

Думаючи, що його запрошують навалювати пісок, монтер невдоволено відгукнувся:

— Не бачиш — проводку тягну?

— Злазь швидше! Тут уже є якась проводка!

Монтер неохоче зліз із стрем’янки. Помахуючи викруткою, він не поспішаючи підійшов до Тиктора і, ставши на коліно, неуважно подивився на обривок шнура.

Як щуриний хвіст, шнур стирчав з піску. Навколо скреготіли лопати, і ніхто не звертав найменшої уваги на Яшкову знахідку. Монтер нахилявся до шнура все ближче і ближче — здавалось, він хоче лизнути його язиком, — але раптом, як ужалений, схопився на обидві ноги і відскочив геть. Повівши очима навколо, він заволав не своїм голосом:

— Гей, спиніться!..

І зразу ж монтер з ходу вирвав з рота у Закаблука, що підбіг до нього, цигарку.

— Не панікуй!.. Скажи, в чому справа? — торкнув за плече очманілого монтера Тиктор.

— Я не панікую. Я всеобуч проходив, — пояснив монтер. — То не проводка… то бікфордів шнур!.. Розумієте!.. Хто тут за старшого?

Грізні слова «бікфордів шнур», як та блискавка серед ночі, освітила в моїй йам’яті невдалий наліт ворога на штаб ЧОПу. Я не знав, що робити: кричати чи рвати цей шнур?

На щастя, у цю хвилину з кладової вийшов Флегонтов. Поки ми очищали плац, Кирило Панкратович Флегонтов, Турунда й інші формувальники, старші літами, допомагали слюсарям з інструментального цеху перевіряти запасні машинки.

— Кириле Панкратовичу!.. Сюди! — крикнув Тиктор на весь цех.

Флегонтов ледь-ледь прискорив кроки і, підходячи до плацу, спокійно запитав:

— Що трапилось?

— Та ось, гляньте… — показав йому монтер.

— Бікфордів шнур?.. — кинув Флегонтов. — Звідки? — І зразу ж, приймаючи на ходу рішення, крикнув: — Ану, не паліть тут!

Він швидко вийшов у засклену конторку, і ми побачили, як заворушились його губи, коли він схопив телефонну трубку…

Поморились ми на недільнику до ломоти в кістках. Залишали цех уже присмерком, коли остання, дванадцята машинка переповзла— з дерев’яних котків на кам’яну основу фундаменту. Здавалося не раз, що від криків: «Раз-два — взяли!» шибки з даху посиплються на азартний колектдв молоді та стариків.

У проміжках між машинами теслярі поставили збиті ними чистенькі, що пахли смолою, ящики для формувальної суміші. Нова проводка уже біліла всюди. Змочена водою кам’яна підлога здалека здавалася воронованою..

Для того щоб нові дванадцять «кулеметів» застукотіли без перебоїв, треба було ще перевірити їх у серійній' роботі. Треба було чорноробам підтягти сюди сотні нових опок і розгородити гратчастими штабелями кожну пару робітників. Десятки тонн придатного для набивання, чисто просіяного вологого піску треба було перенести сюди від бігунців і розсипати купами заввишки на зріст людини на новому, відвойованому нами у цехового звалища просторому плацу. Але найважча підготовча робота була вже зроблена на недільнику.

Здавалось, можна було б нам, стомленим до знемоги, упасти зразу ж на жорсткі матраци і забутись у важкому сні. Попереду чекав на нас цілий тиждень відрядної роботи. Але ми, і повернувшись додому, все ще не могли заспокоїтися.

— Коли ж вони ту міну заклали? От питання, — сказав Бобир.

— Ясно коли: коли Врангель тікав! — відповів я. — Їх пароплави того року і в Азовське море заходили. А як прийшов час тікати, вони й вирішили висадити в повітря завод, щоб нам не дістався, але щось їм перешкодило. Дядя Вася недарма мені розповідав, як англійські техніки ночами в цехах шастали…

Унизу, в садочку, тріскотіли цикади. Чути було, як важко зітхає крізь сон у своїй кімнаті квартирна хазяйка.

Розмовляючи півголосом з друзями, я весь час думкою був іще там, у ливарні, і бачив знову, як обережно монтер відкопував під основою недобудованого мартена бікфордів шнур, засипаний піском. Ще до того, як з’явився в нашому цеху викликаний по телефону Флегонтовим начальник міськвідділу ДПУ — низенький, на перший погляд, добродушний чоловік у сірому коверкотовому костюмі, — сам Флегонтов оглянув таємничий ящик, таврований іноземними написами, і сказав, що вибухівки цієї цілком вистачило б, щоб висадити в повітря не лише основу мартенівської печі та «грушу» для плавки міді, але і капітальну стіну цеху, що велд до вагранок.

Толя Головацький показав на цей ящик з вибухівкою і сказав: «Дивіться і запам’ятайте, які подарунки залишила робітничому класу англійська буржуазія! Креслення вивезли, а вибухівку тут заклали. Для чого, питаємо? А для того, щоб, висадивши в повітря ливарню, зупинити на довгі місяці завод, щоб полити оцей пісок робітничою кров’ю».

— Одне тут незрозуміле, — порушуючи тишу, сказав Бобир. — Буржуї сюди вернутися хочуть. Навіщо ж їм, питається, ливарню висаджувати в повітря?

— Смішний ти, справді! — зовсім по-дорослому відповів Сашкові Маремуха. — А страхування нащо? Можливо, ще до революції Кейворт завод застрахував. Що б там не трапилось, він свої мільйони завжди від страхового товариства одержить, дай йому тільки знову до влади тут дорватися.

— Ну гаразд, — не заспокоївся Бобир, — а чого ж вони цей шпур надійніше не заховали?

У Петра сяйнула нова думка:

— Хтозна, може, хто-небудь з англійських холуїв навмисно витяг його наверх? Ми на це звалище весь час рештки чавуну виливали. Уявіть собі — потрапить краплина чавуну на цей шнур, і міна вибухне!

— Навіть страшно подумати! — кинув Бобир.

— Але ти ось що скажи, Сашко, — торкаючи Бобиря за плече, спитав Маремуха: — чого це начальник ДПУ з тобою за руку привітався? Ти знайомий з ним, чи що?

— Та він з усіма вітався, — ухилився Сашко.

— Не бреши! З Флегонтовим і з тобою лише, — заперечив Маремуха.

— Не знаю, — буркнув Сашко.

— Зате я знаю! Петре, дай сірники!

Маремуха пошукав рукою у себе у головах і, крикнувши «Лови!», кинув мені коробку. Чиркнувши сірником, я засвітив лампу і при її світлі вийняв з вишитої нагрудної кишеньки своєї сорочки згорнутий учетверо папірець, про існування якого мало не забув зовсім.

— Читай, Петре! Впізнаєш, чий це почерк? — сказав я, подаючи йому папірець.

Не минула хвилина, як Маремуха, вказуючи пальцем на Бобиря, вигукнув:

— Його! Звичайно, його!

Заглядаючи в папірець, який Маремуха ласкаво підніс до Сапгкового носа, Бобир простогнав:

— У-у-у, забудько!.. Як же я цього не спалив?

— Ну, розповідай тепер усе! Чи ж ми тобі чужі? — сказав я.

— Та що розповідати? Бачите самі… Ви тоді не повірили мені, що я Печерицю зустрів… Ще сміялися з мене. А я думаю: нехай сміються, чорти, а мої очі вірні. І відніс заяву. Жаль, копію не знищив… І нема чого вам з мене глузувати!

— Та хто ж глузує? Дивак ти, справді! Дуже правильно зробив!.. Міни під нас підводять, а ми що — вухами хляпати будемо? — сказав я Сашкові.

Тієї ночі я заснув останнім. Під легеньке сопіння друзів до болю в потилиці передумував усе, що довелось побачити сьогодні.

Зовсім іншим уявлялося мені тепер тихе і сонячне курортне місто біля моря. За його обманливою, спокійною зовнішністю теж приховувалась відчайдушна боротьба нового з старим. Ознаки цієї напруженої боротьби виявлялися раптово, як-от — підкинутий лист невідомого махновця або хвостик бікфордового шнура, помічений сьогодні Тиктором. Приховані класові вороги ще надіялись вернути собі колишнє становище, відняте в них назавжди революцією. Вони намагалися затримати наш рух уперед і вдавалися до всяких підлот.

«Вони підстерігають кожну нашу помилку, кожен наш зівок, — думав я, — і надалі ще захочуть скористатися з нашої добродушності і безтурботності. Вони чекають нашої смерті; якщо ми уціліємо, будемо жити і зростати, то без сумніву — рано чи пізно — доконаємо їх в усьому світі… Вони відчувають це, лютують, ідуть на все. А раз так — не зівай, комсомольцю! Будь пильний, як радив Полевой. Скрізь і всюди, де б ти не був, будь напоготові!»

Чарльстоніада

Хоч як ми старалися зберегти в таємниці план наступу на салон Рогаль-Піонтковської і репетиції драмгуртка юнсекції провадили при зачинених дверях, чутка про це розповзлася по місту. Старики, і ті стали допитуватись, коли ж нарешті покажуть той спектакль, який придумали комсомольці.

У наше приморське місто приїхав відпочивати з Ленінграда артист, співак і музикант Аркадій Гнатович з дружиною — артисткою ленінградської естради.

Аркадій Гнатович часто приходив на пляж з своєю гітарою. Набридне йому загоряти мовчки — сяде на краю причалу, спустить ноги над морем і давай перекривляти мандрівних естрадників-шахраїв, які за нісенітницю здирають з довірливої публіки гроші.

Він сам склав уїдливі пародії на розповсюджені пісеньки тих, непівських, часів. Ох, і діставалося ж у його пародіях одеській пісеньці «Клавочка», яка «багато лопає, ніжкою тупає» і під якою «бідний стілець тріщить»! Не пощадив Аркадій Гнатович навіть новий романс, який подобався занадто довірливим людям: «Він був шахтар, простий робочий…» В. цій пісні, складеній на манір романсу, Аркадій Гнатович підмітив те, чого багато хто не помічав: пошлість. Та й насправді, шахтар, який двадцять років «довбав пласти похмурих шахт», в цьому романсі закохувався і страждав, як великосвітський ледар!

Гість із Ленінграда привіз також із собою блискучий нікельований саксофон. Коли вранці він брав високі ноти на цьому ніколи не баченому мною раніш інструменті, то навіть задумлива коза Агнії Трохимівни починала жалісно мекати, а кури, кудкудакаючи, розбігалися на всі боки, наче по двору пробігла страшна тінь яструба.

Ленінградські артисти оселились через два будинки від нас, біля морських ванн на Приморській. Ми вирішили просити їх допомогти нашій юнсекції.

Аркадій Гнатович вислухав мою плутану розповідь і сказав поважно:

— Інакше кажучи, ви готуєте пародію на місцеві звичаї? Ну що ж, давайте потривожимо міщанське болото!

… Іноді я заглядав у репетиційну, де ленінградці і Толя Головацький відбирали виконавців для молодіжного вечора. Аркадій Гнатович сидів завжди в кріслі, відкинувшись на спинку, з гітарою в руках. У нього було довгасте сухорляве обличчя з випнутим підборіддям і гострим профілем. Його дружина, тендітна, граціозна Людмила, в синенькому спортивному убранні з червоними кишеньками і якірцем, вишитим на грудях, сидячи рядом, відбивала такт то каблучком, то носком черевичка. Головацький походжав позад них — солідний і поважний.

Так, на одній з репетицій побачив я «перехреста» Осауленка. Він заглянув у клуб на запрошення Головацького і був трохи збентежений цим викликом, гадаючи, чи не хоче Толя знову поговорити з ним з приводу його татуїровок. Але, узнавши, в чому справа, Миша, з кличкою «Едуард», охоче включився в роботу. Якісь приховані сили виявилися в цьому чубатому хлопці, від шиї до п’ят розрисованому русалками, мавпами та старовинними фрегатами. Йому хотілося все робити на вечорі — і танцювати, і жонглювати пудовими гирями, і навіть співати, незважаючи на те, що голос «Едуарда» був не з мелодійних і часто на репетиціях він «пускав пізня». Зайшовши сьогодні у репетиційну, я побачив Мишу Осауленка в танці. Він ламався весь у розслаблених рухах, розсував широко ноги, опускаючись на них майже до самої підлоги і мало не розриваючись пополам, в’яло махав руками і шаркав підошвами, з’єднуючи ноги знову «ножицями».

— Як цей танець називається? — похмуро спитав Головацький.

— Блек боттом! — відповів Михайло, важко дихаючи.

— Хто ж тебе навчив цього танцю? — допитувався Толя.

— Матрос один танцював у «Родимій сторонці». Хлопці, які ходили за кордон, казали, що в Англії зараз це дуже модний танець.

— А ти знаєш, що означає «блек боттом»? — спитав Головацький.

— Ну, назва така… Скажімо, «вальс».

— А все-таки, що вона означає, ця назва, ти знаєш? — Толя хитро переглянувся з Аркадієм Гнатовичем.

— Ні-і-і… — протягом відповів Михайло.

— Ех ти, тютя! Повторюєш, як папуга, чужі слова і навіть не поцікавишся, що вони означають. Невже тобі цікаво все життя прожити отаким лінивим і нецікавим? «Блек боттом» у перекладі на українську мову значить «чорне дно». А тобі подобається іти на дно? Та ще у кромішню темряву?

Михайло усміхнувся, показуючи срібні зуби:

— Ні-і-і. Не подобається!

— Отож, голубе. Нехай буржуазія, яка вважає цей танець модним, сама йде на дно, а ми для себе виберемо щось веселіше. Нам до світла треба йти, а не в пекло!

… Коли по цехах розподіляли квитки на молодіжний вечір, я взяв два квитки зайвих і послав їх поштою просто додому Анжеліці Андрихевич, а внизу, де пишуть зворотну адресу, написав: «Від лейтенанта Глана». Чого мені спало на думку це — сам не знаю. Захотілося попустувати.

Як і слід було чекати, вона з’явилась на вечір разом з Зюзею Тритузним. Він бундючився, сидячи біля неї в третьому ряду, угощав із синьої жерстяної коробки моссель-промівськими льодяниками, нашіптував їй щось смішне у вухо і сам усміхався перший.

Стежачи за його залицянням, я думав: «Чекай, Зюзю! Ти навіть не уявляєш собі, яка жде тебе прпемність!»

Незважаючи на всі зусилля Тритузного розважити її, Анжеліка нудьгувала і дивилась на сцену далеким поглядом, зрідка неуважно поправляючи пишне волосся і мовби відмахуючись водночас од настирливого сусіда. Вона навіть не усміхнулась, як інші, коли Головацький почав своє вступне слово.

«Дурний той, хто хоче позбавити молодь веселощів і не вміє розумно організувати її дозвілля!» — саме так відкрив Толя Головацький молодіжний вечір. Усе те, що глядачі мали побачити згодом, він називав лише «першою спробою показати в натуральному світлі потворні явища оточуючого нас старого побуту і затаврувати назавжди ганьбою потяг до пустої і безідейної іноземщини».

— Занепадницька музика, всі оці фокстроти і циганщина, — говорив Головацький, — викликають почуття безвілля, пасивності, знижують працездатність людини. І не випадково вороги воюють проти нас за допомогою цієї чужої музики. Але, тавруючи гниле і чуже нам, — говорив Толя, — треба вчитися хорошого, треба дбайливо відшукувати його, пестити і показувати справжні народні таланти.

Слова Головацького, що передвіщали незвичайне видовище, уважно слухав переповнений клубний зал. У залі сиділа не лише заводська молодь, але й старі виробничники з своїми дружинами. В першому ряду я побачив Івана Федоровича Руденка, Флегонтова і секретаря міського комітету партії Казуркіна.

Я вже чув одного разу Казуркіна на виробничій нараді ливарного цеху, коли він закликав нас усіма силами боротися з браком і не затримувати інші цехи. Турунда розповів мені, що Казуркін під час громадянської війни служив у кінній армії Будьонного, під самий Львів ходив з нею з приазовських степів. Недарма в пам’ять про цей похід поблискував на його білому френчі дуже рідкісний у ті роки орден бойового Червоного Працора.

Казуркін допоміг комсомольцям у підготуванні вечора. Не раз Головацький ходив до нього, і тоді все знаходилось: і коленкор, і гримери, і балалайки на прокат із сусіднього клубу Водмісцтрану, і кавказькі кинджали з трофейного фонду міліції, відібрані міліціонерами у викритих махновців…

Тільки-но Головацький закінчив говорити, я перебрався до сигнального дзвона. Звідси можна було стежити не тільки за тим, що робиться на сцені, але й поглядати скоса у зал для глядачів. Правда, напис на серпанку, коли відкрилася завіса, мені насилу вдалося прочитати:

ЧАРЛЬСТОНІАДА, АБО ЩО ПІЖОНАМ ПОТРІБНО?

(Фейлетон в особах)

Клубні декоратори точно зобразили салон Рогаль-Піонтковської. Навіть колони з пап’є-маше, розставлені по боках сцени на рівні людського зросту, були, як і там, засмальцьовані.

Серпанок з написом, згортаючись, поповз догори, і на авансцену вискочив тапер у фраку з довгими фалдами — точна копія тапера з салону Рогаль-Піонтковської. Він став, гаркавлячи, на всі лади розхвалювати танці, яких можуть навчити в танцкласі за полтиник протягом вечора «мадемуазель» і «мусью». Потім він підбіг вистрибом до піаніно, і дроб чарльстону прокотився по сцені.

Із-за куліс під цю музику почали виходити пари.

Спочатку смішок пронісся по залу, як легкий порив вітру, що передвіщає незабаром неминучу грозу, потім шум переріс у гучний сміх, і скоро весь зал зареготав так, що здавалось, шибки брязкотять у високих вікнах, які виходять на море.

Художники клубу постарались! Роблячи ескізи костюмів для «Чарльстоніади», вони разом з гримерами добилися майже фотографічної подібності виконавців, які танцювали зараз на сцені, з відомими постійними відвідувачами салону Рогаль-Піонтковської.

Вихляючи в танці, вискочила на сцену розмітчиця Марлен. Вона була в матросці з довгим коміром, з дуже низько підстриженим чубком, майже зовсім безлоба і через те похмура. Біля неї трясли ногами її подружки на таких височенних каблуках, що глядачі просто дивом дивувалися: як вони взагалі пересуватися можуть?

Губи у дівиць були розмальовані яскраво, але вже не бантиками, як вимагала мода, а цілими бантами! Майже в кожної з танцюристок червоніла під носом кривава пляма помади з куряче яйце завбільшки. А які зачіски придумав їм гример! І чубок з напуском на вищипані стрілками брови, і настовбурчені тюрбани з волосся. Були тут і підібрані догори, з потилиці, воронячими гніздами, цілі копиці волосся, і завиті щипцями пишні кучерики, як у болонок.

Одна танцюристка в черевичках на босу ногу причепила собі на зачіску чучело зелененької папуги-нерозлучника і підперезалась навскоси двома рудими лисицями, зв’язаними ззаду хвостами.

Усі кавалери «чардьстонили» у вузеньких і куцих штанцях. Було боязко, як би ці картаті і смугасті штанці не роз— лізлись по швах.

Глядачі зразу ж догадались, кого зображував актор з проділом, розчесаним посеред сивуватого і прилизаного волосся. Його одягли в кремові брюки і сірий піджачок, а обличчя покрили густим шаром пудри для загару, перемішаної з тавотом. Обличчя сивого танцюриста просто лисніло, смугляве, як в індійця, а на руці він неуважно тримав самшитовий ціпок з монограмами.

Поза всяким сумнівом, це була копія адвоката Мавродіаді. Напівгрек, напівтурок, невідомо якими вітрами прибитий до берегів Таврії, він з’являвся у визначений час на шумливому проспекті і не одну пару підметок стоптав на його асфальті. Взимку він сидів десь у своїй юридичній консультації, відкладав гроші і давав поради приватникам, як вислизнути від великих податків, відсуджував спадщину різним тіточкам-салопницям, а коли надходила весна, коли в місті з’являлися перші курортники, виповзав на проспект. Він знайомився на проспекті з молоденькими приїжджими дівчатами, ворожив їм на руці і на картах, ходив з ними на пляж і до присмерків лежав там біля самої води в червоній фесці з чорненькою китичкою. Увечері, зробивши кілька турів по проспекту, поважно йшов, постукуючи палицею, в салон, цілував руку Рогаль-Піонтковської і танцював до півночі.

Але найнебезпечніше було те, що цьому підтоптаному пошлякові подобалось бути в оточенні молоді.

Ми сподівались, що клієнтура Мавродіаді після цього вечора значно зменшиться, бо найкращий спосіб викрити пошляка і шахрая — це висміяти його прилюдно.

Раптом на сцену із-за куліс вискочила ще одна пара, що запізнилася. Зал відразу ж зареготав: даму у туніці, в зачісці, задраній від потилиці вгору, вів у танці Зюзя Три— тузний…

Штанці йому змайстрували картаті, але по коліна, як футбольні труси, на ноги натягли оранжеві бутси, так що ні в кого не було сумнівів у тому, хто саме зобраяіений на сцені. Скопіювали все: і Зюзину любиму зачіску «під бокс», що оголювала майже до маківки його червонувату потилицю в складках, і бантик, затиснутий крохмальним комірцем, і всі манери — люб’язно-ввічливі, з нахилом голови вперед, з улесливим, нудотним зазиранням у вічі своїй парткеріпі. Танцюючи чарльстон, Паша із столярні, який грав Тритузного, навмисно зображував дрібну пасовку — «дриблінг» — і раз у раз вигукував басом улюблені Зюзині іноземні слівця і футбольні терміни: «аут», «сіль ву пле», «ах, тарман!», «ожюрдюї», «апсайт»…

Мабуть, ні разу за всю свою футбольну практику Зюзя не почував себе в такому дурному становищі, як цього вечора. На зеленому полі йому було значно привільніше. Якщо і промазав біля самих воріт і погнав м’яч замість сітки на кутовий, то скоро цю помилку могли й забути. Увага глядачів швидко переключалась на інших гравців. А тут Зюзя маячив і вертівся в різних положеннях перед глядачами досить довго.

Спершу справжній Тритузний, упізнавши себе у двійнику, пирхнув і, зневажливо знизавши плечима, заговорив з Лікою. Але коли столяр Паша, наблизившись до рампи, став вигукувати улюблені Зюзині слівця, майстер «гарматного удару» зрозумів, що з нього сміються досить зло і образливо. Він став поволі червоніти, шия його побагровіла, губи стиснув. Він силував себе сидіти, наче нічого й не було, але чимдалі більше й більше глядачів спиняло на ньому свої уважні погляди. Ось і директор заводу Іван Федорович обернувся в його бік і теж засміявся. Зюзя уже не міг стерпіти! Різко повернувшись, він щось прошепотів у вухо своїй сусідці. Анжеліка усміхнулась і похитала заперечливо головою. Зюзя схопив її за руку, видно, намагаючись вивести з залу, але Анжеліка на подив спокійно відняла руку і знову похитала головою, продовжуючи з увагою стежити за тим, що відбувалось на сцені.

Зюзя ображено знизав плечима і, стукнувши сидінням, пішов до виходу. Він ішов довгим проходом, риплячи довгоносими туфлями, і голови глядачів поверталися йому вслід. Хто підморгнув, інші шепотіли» йому навздогін уїдливі слівця, але найдужче доконав Тритузного Паша з столярного цеху. Побачивши, що піжон, якого він грає, виходить із залу, Паша вибіг із своєю дівчиною в туніці на авансцену і гукнув навздогін Зюзі:

— Оревуар!

Раптом, відштовхуючи Пашу, на сцену вибігла сама Рогаль-Піонтковська. Вона підбігла до рампи, замітаючи сцену подолом свого старомодного убрання, зшитого з чорного матеріалу для спецівок. Дивлячися в зал крізь скельця кістяного лорнета, Рогаль-Піонтковська стала повільно танцювати.

І ніхто б не повірив, що точна копія власниці танцкласу не актриса, а мій приятель Маремуха!

Петрові накрутили сиві буклі, нарум’янили як слід його повні щоки. До мочок ушей Петрусь причепив кришталеві підвіски від люстри. Вийшла точнісінько вилита мадам! Обман виявився лише тоді, коли Петро глухуватим чоловічим баском почав свій монолог.

Звертаючись до своїх вихованців-танцюристів і гладячи їх долонями по плечах, Маремуха бурмотів скоромовкою, зрідка попадаючи в такт мелодії чарльстону:

— Ну що, мої комашечки? Що, тарганашечки? Скучили за своєю мамусенькою? Еге ж? Не треба скучати, не треба журитися! Я швидко відучу вас думати… Навіщо вам учитися, мріяти про майбутнє, читати книжки? Не треба! Це просто жах — як шкідливо! Танцюйте! Думайте ногами! Отак, як я, дивіться сюди. Отак! Отак! Раз-два! Раз-два-три! Маестро, швидше!..

Підібравши довгу спідницю, Петро став викаблучувати щось немислиме. Чи то була чечітка, чи український гопачок. Та хіба справа була в цьому?

Він наблизився до піаніно і, відштовхнувши тапера набік, підібравши спідницю, сів за клавіатуру сам. І тільки-но торкнувся він пальцями до білих клавішів, як мелодію підхопив невидимий глядачам оркестр.

Хоч Петро розхитувався над клавіатурою і натискав педалі, роблячи вигляд, що це саме він грає, всі розуміли, що його гра — обман, і перестали потроху звертати на нього увагу.

Під музику рухи танцюристів прискорювались. Кожна пара танцювала по-своєму, хто на що здатний. У Марлен відломився каблук. Вона впала, тягнучи свого кавалера — довгов’язого здоровила з гострими вусиками. Їх падіння було зігране, як справжнє, і потягло за собою «купу-малу». У дівиці в рудих лисицях зірвали в загальній сутичці з її пишної зачіски папугу-нерозлучника, і якийсь вродливий франт намагався непомітно заховати його до кишені. Паша-Тритузний покинув свою даму в туніці і почав танцювати з іншою дівчиною.» Його ображена дама накинулась на суперницю з кулаками. Мадам Рогаль-Піонтковська стала їх розбороняти. Усі дрібні, нікчемні пристрасті проривались у танцюристів під час цього замішання. З манірних і надутих вони ставали метушливими і сварливими, штовхали одне одного, лаялись. Адвокату Мавродіаді наступили на ногу. Не перестаючи танцювати, він погрожував кривдникові палицею.

Одна за одною дівиці на високих каблуках стали чимдалі частіше поглядати на ноги. Страдницькі гримаси з’явились на їх обличчях. Нишком, у танці, вони доторкувалися руками до туфельок, намагаючись хоч цим трохи зменшити біль у пальцях.

Раптом чиїсь послужливі руки висунули із-за куліс на край авансцени деревце і маленький кущик. На деревці були покажчики: «Дорога на Лиски», «На Собачу балку», «У Матроську слобідку», «На Кобазову гору»… Танцюристки кинулись до заповітного «гайка». І тепер глядачі побачили приблизно те саме, що й ми з Головацьким бачили, сидячи на лавці під кривою акацією. Дівчата зривали вузькі туфельки, стрибали босі навколо деревця, зображуючи радість і полегшення, і з криками: «Ах, як хороше!» розбігались по домівках.

Кілька найупертіших пар іще танцювали.

Нарешті освітлювач повернув коло прожектора. Зеленаво— синє місячне світло залило сцену, і коли знову вернулось звичайне освітлення, кавалери виявились сивобородими. Вони протанцювали уже все життя. І дам підмінили: з молодих і жвавих вони перетворились на старух. Рухи їх були втомлені і розслаблені. А Зюзя Тритузний був уже не тільки бородатий, але, — на довершення всього, ще й лисий.

Примирення

Кілька разів доводилось підіймати завісу, щоб показати публіці всіх артистів, які, взявшись за руки, виходили на авансцену під гучний туш, з мадам Рогаль-Піонтковською посередині.

Але справжній вечір почався лише після цієї вступної пародії.

Як завжди, популярна в ті роки жива газета клубу «Синя блуза» показала кілька своїх номерів.

Потім струнний оркестр токарного цеху, який майже цілком складався з молоді, виконав «Світить місяць» і «Сентиментальний вальс» Чайковського.

На сцені з’явився хор стариків заводу. На великий мій подив, і Гладишев теж був у їх числі. Я звик його бачити в полотняній сорочці з підрізаними по лікті рукавами — і зараз мені важко було звикнути до нового вигляду мого сусіда по машинці. Він був у довгому чорному сюртуці. З-під сюртука виглядав комір гарно вишитої синьої косоворотки. Виявилось, Гладишев співає басом.

Хор проспівав: «Замучений тяжко в неволі», потім — «По диких степах Забайкалля» і «Червоний прапор». Старикам гучно аплодували, кричали «біс». Вони пошепотілися і заспівали козачу пісню «По Дону гуляє козак молодий», потім — «Ми ковалі, і дух наш сильний». Але видно було — пісні каторги були пам’ятніші старикам-робітникам, бо, коли їх викликали знову, вони заспівали «Дзень-бом, дзень-бом, чути дзвін кайданів». За сценою в цей час подзвонювали кайданами. І глядачам відразу уявився далекий Сибірський шлях, партія революціонерів, що бреде по етапу в кайданах, крізь пургу і мороз, у сніговий Сибір…

Щоб програма була різноманітніша, Головацький разом з директором клубу запросив і співаків із Водмісцтрану. Їх було лише троє, і вони вийшли на сцену — бажаючи підкреслити свою близькість до моря — у брезентових робах і крислатих шкіперських зюйдвестках. Я впізнав серед них і здоров’яка Колю — матроса з ТРНАВу, який запропонував Анжеліці рятувальний круг, коли ми їхали з нею на човні. Співаки відкашлялись і під баян заспівали веселі «Таганрозькі частушки». Співаючи, вони притупували ногами, взутими у мисливські бахіли вище колін. Я й не знав раніш, що азовські рибалки такі майстри складати смішні пісеньки, подібні до «Саратовських страждань».

Потім вони заспівали жартівливі морські пісеньки, які й досі можна чути по всьому узбережжю Чорного і Азовського морів, від Скадовська до Ростова-на-Дону. Народжені в перші роки після революції, пісеньки ці висміювали інтервентів, які допомагали білогвардійцям воювати проти молодої Радянської республіки. Співаки під бринькання двох балалайок осміювали чорного барона Врангеля, кудлатого Махна, англійських комодорів, які вивозили з Криму на своїх міноносцях російських великих князів, одержуючи від них нагороду фамільними брильянтами за проїзд.

Уперше на тому молодіжному вечорі почув я матроську пісню «Розкинулось море широке» у виконанні Аркадія Гнатовича.

Випустили заводських танцюристів. Було їх чимало. Ніхто б і не подумав колись, що стільки талантів заховано серед робітників, одного лише нашого заводу. Танцювала іноді людина на весіллі, на хрестинах, на звичайних домашніх вечірках, танцювала у компанії друзів у Челідзе, в його «Родимій сторонці», але ніхто не надавав цьому серйозного значення, і нікому не спадало на думку запросити такого здібного танцюриста в клуб, вивести його на сцену, дати йому можливість показати свою майстерність цілому заводу відразу. І молодчина Головацький, що задумав це!

Першим, насунувши смушеву папаху, в черкесці з газирями, танцював слюсар Паша Хименко. Він розхитувався, стоячи на колінах і, відбиваючи поклони, потім пішов колесити по сцені. Кола, які він виписував, звужувались, ноги, взуті у м’які чув’яки, сковзали по дошках чимдалі швидше, поки нарешті він не закрутився у швидкому, як вихор, гірському танці, розмахуючи кинджалом.

Смуглявий біженець з Бессарабії Ступак зобразив на сцені, як у нього на батьківщині танцюють «Жок». Потім цей танець, названий «Молдаванеска», став дуже відомий у нашій країні, але в ті часи він був у диковинку.

На сцену вискочив переодягнутий матросом Михайло Осауленко з транспортного цеху. Він був у морській робі салатного кольору, з круглими перламутровими гудзиками, і обличчя його сяяло від задоволення.

Осауленко то дріботів ногами, відходячи в глибину сцени, то, чіпляючись за уявлювані ванти, ліз, як мавпа, на високу щоглу, то, напівзігнувшись, перебирав канат, то зображував матроса, який танцює в страшну непогоду, — як його кидає праворуч і ліворуч сильним океанським штормом.

Я знав, що далі Білоріченської коси «колишній Едуард» — Мишко Осауленко в море не ходив, і здивувався, як добре відчуває морську стихію цей береговик.

З заводськими танцюристами випурхнула на сцену дружина Аркадія Гнатовича, Людмила. Була вона в простенькому своєму платтячку з червоними накладними кишеньками. В кожному ударі її маленької ноги був не тільки точний розрахунок, але і велика спритність. За знаком Людмили оркестр затихав, і тоді вона протягом кількох хвилин вела мелодію сама, вибиваючи на сцені підметками.

Головацький спершу не хотів випускати на сцену нашого знайомого візника Володьку під тим приводом, що він, мовляв, кустар, а не заводський. Але ми умовили Толю змінити своє рішення і навіть показали йому партизанську фотокартку Володьки. Не довелось жалкувати, що Володька з’явився на сцені. Він чудово жонглював під звуки музики великими нікельованими. кулями, зробив стойку на двох пляшках, підтримуючи своє тіло лише одною, здоровою, рукою, а після цих фокусів танцював не гірше за Людмилу. Його «яблучко» викликало бурхливі оплески. А коли Володька протанцював знаменитий приазовський «Чебачок» і завершив свій вихід жартівливим танцем «Тіп-топ» з паличкою, успіх його молодецького танцю затьмив усіх інших танцюристів, що виступали до нього.

У просторому фойє, куди повалили після концерту глядачі, були заздалегідь розвішані карикатури на постійних відвідувачів салону Рогаль-Піонтковської.

Над шаржами, біля яких зразу ж стали збиратися глядачі, через усю стіну тяглись примітні написи: «Геть чарльстони і фокстроти! Виженемо назавжди з нашого побуту буржуазну культуру!», «За розумний і веселий відпочинок нашої заводської молоді».

Тут же юнсекція клубу металістів розповідала гостям, в які гуртки вони можуть записатися. Був серед них і гурток сольного народного танцю. Юнсекція оголошувала, що цими днями відкривається школа для бажаючих навчитися безплатно таких танців, як вальс, краков’як, мазурка, венгерка і полька.

Педагоги з вечірнього робітничого університету скористалися з нагоди і розвісили у фойє умови прийому. «Кожний робітник може стати інженером!» — було написано на плакаті.

Поки публіка гуляла у фойє, я вийшов на вулицю, щоб подихати свіжим повітрям. І тут, біля входу в клуб, побачив Ліку. Подаючи мені руку, вона сказала:

— Здрастуйте, лейтенанте, спасибі за запрошення.

— Здрастуйте, — сказав я, роблячи вигляд, що не помічаю її уколу. — Вам сподобалось?

— Незвично. І смішно. Такого досі у клубі не було. Ви додому? — Вона подивилась на мене з-під своїх густих він, висока, вродлива, і, наче боячись, що я скажу «ні», додала: — Проведіть мене, мій супутник образився і втік.

— Я бачив.

— Злорадієте? Жорстоко трохи. Думаєте, він з великою охотою на Генуезьку ходив? В клубі нудно, ото всі туди і зачастили. Так ви мене проведете?

Глянув я на Анжеліку, побачив у її великих, трошки розкосих очах просьбу, і жаль мені стало образити її грубим словом. Я пішов разом з нею.

— Що значить «нудно», Ліко? Смішно це. Маленький ваш Зюзя, чи що? Няньку йому треба, щоб розважала? Ви думаєте, він хоч одну книжку за рік прочитує?..

— Не читає, — сказала Ліка і засміялась. — Тут я пас! Я мовчу.

— Ось бачите! — кинув я роздратовано. — Чудакові, який не хоче думати і мозок свій перемістив у ноги, всюди буває нудно.

— А скажіть, Василю, чому ви мене пощадили в «Чарльстоніаді»? Я все чекала, що побачу себе в цьому паноптикумі пошляків.

— Ми хотіли… Ми гадали… — промимрив я, не знаючи, як мені відкрутитися від прямої відповіді, і нарешті бухнув: — Ми хотіли в першу чергу вплинути на заводських.

— Скажіть простіше — що мене вже нічого «виховувати». Адже так? — І Ліка подивилась мені у вічі так пильно, що я зніяковів.

— Я цього не сказав, — буркнув я і подумав: «Знову вона переводить розмову на особисті теми».

— Ви гарний, славний хлопець, Василю, і чого там симпатичний, але іноді вам бракує шліфовки і широкого світогляду. По-вашому весь світ повинен складатися тільки з робітників, іншим місця під сонцем нема. Але ж таке життя стане сіре й нецікаве. А що коли частина людей буде музикантами, артистами, художниками, тими, кого ви так зневажливо називаєте «інтелігентами»? Що в цьому поганого? Повинен же хтось прикрашати життя?

Мене розлютив цей повчальний тон Анжеліки і її пиха. Розуміючи, що треба опиратись і будь-що відстояти свої позиції, я відрубав:

— Передусім треба нове життя побудувати, а тоді вже прикрашати його!

— Але ж одне другому не заважає, Василю, — лагідно сказала Ліка, — і я не розумію, чого ти знову гарячкуєш?..

… Ми йшли безлюдною вулицею до моря, і я з досадою думав, що мав намір провести вечір зовсім інакше. І хоч поруч зі мною йшла дівчина, яку за всіма правилами пристойності слід було розважати, я уперто мовчав.

_ Думалось зовсім про інше. Ще не охолонув азарт тих днів, коли ми спільно, веселою молодіжною артіллю, за допомогою заводських стариків, майстрували жатки для Микити Коломійця і очистили майданчик у цеху, де була знайдена англійська міна.

А скільки ще праці попереду! Флегонтов розповідав, яку участь беруть у боротьбі за підвищення продуктивності праці комсомольці Ленінграда. Хотілось і в себе застосувати їхній досвід. Запровадимо для всього цеху щит «Згаяні, хвилини» і будемо позначати на ньому кожну хвилину вимушеного простою, а Коля Закаблук буде підраховувати, в що обходяться ці втрати… Дерева між цехами посадимо, клумби розіб’ємо… Багато справ чекає нас!

Наче угадуючи мої думки, Анжеліка сказала стиха:

— Я вам заважаю?

— Ні, чому, — опам’ятався я.

— Скажіть, чому ви цураєтесь мене?

— Ми з вами по-різному дивимось на життя, — сказав я прямо.

— Я охоче це визнаю, але визнайте і ви, що не можна розглядати людину лише в одному вимірі.

— Як це?

— А так, як ви дивитесь хоч би на мене. Думаєте, мабуть, пуста, навіжена дівчина, якій дуже добре живеться під крильцем у свого татуся! — В словах Анжеліки вчувалася гіркота.

— А як же думати інакше, Ліко? Якщо ви самі…

Але вона не дала мені говорити.

— Бачите, Василю, — сказала вона палко, — ви любите все осуджувати безповоротно і не хочете увійти в становище людини, в якої, можливо, дуже важко на душі. А так не можна! Тоді, на човні, досить мені було сказати: «Чекаю на щасливий випадок», як ви зразу напали на мене. Ви полінувались навіть поцікавитись, як треба розуміти ці слова. Я добре знаю: ви мене зарахували в розряд безвольних панночок, які все майбутнє своє вбачають у заміжжі. Але зрозумійте і повірте, що таке життя мене не влаштовує! Я не хочу бути лише відображенням чийогось активного життя. Я не хочу бути схожою на оцих торговок, які товстіють замолоду, які всю втіху в житті вбачають у тому, щоб ситно поїсти, вирядитися в свої ганчірки і вийти в неділю з чоловіком під руку на проспект — себе показати та інших осуджувати…

Признатися, ці одверті слова приголомшили мене. Збитий з пантелику, я спитав:

— А що ж вас улаштовує?

Вона труснула волоссям і, думаючи про своє, сказала:

— Коли б ви тільки знали, як я ненавиджу оцей задушливий запах провінції!

— Ви знову говорите не те, Ліко! — заперечив я. — Охота ж вам з обивателями дружити. Але ж є і хороші люди в нашому місті. А ви їх усіх в одну купу звалюєте. Візьміть, для прикладу, завод. Скільки там доброго, цікавого, розумного люду. При чому тут «провінція»?

Ми сіли на парапет набережної, поблизу того самого місця, де я побачив Анжеліку вперше.

Вдалині, на рейді, поблискував освітленими ілюмінаторами вантажний пароплав «Балтімора». До нього підвозили на великих барках-шаландах зерно; команда пароплава сама перевантажувала його в трюми за допомогою лебідок. Оце й зараз чути було нам здалека їх тріск, змішаний із звуками чужоземної мови і тупотом ніг матросів, що весь час пробігали освітленою палубою.

— Я знаю, Василю, що в нашому місті є немало цікавих людей, у яких при бажанні можна навчитись і твердості волі, і вмінню знайти в житті головну мету, — порушуючи мовчання, сказала Ліка. — Але в цю хвилину я говорю з вами про своє власне оточення. Чи можна говорити з вами одверто? — Голос у неї затремтів.

— Рискніть. Я більше за все в житті люблю відвертих людей!

— І не будете шуміти з приводу моїх слів? — Вона подивилась на мене якось особливо, і я зрозумів, що вона хоче довірити мені якусь таємницю.

— А чого ж мені шуміти?

— Я вам вірю. Слухайте, Василю… Тато і мама гадають, що все це ненадовго… Ну, Радянська влада і все таке інше.

— Ох, ви мене й здивували, Ліко! Та хіба я не міг і сам здогадатися про це без ваших признань, один лише раз поговоривши з вашим татусем?

— Здогадались? От бачите! З вами він був дуже одвертий, в усякому разі більше, ніж з іншими… Так от, мої батьки впевнені, що це ненадовго, що це все треба перечекати, як дрібний дощик. І люди, з якими вони зустрічаються, думають так само. До мами приходять всякі кумасі і говорять: «Скоро, скоро… Уже небагато терпіти лишилось». То на Врангеля у них була надія, то на Кутепова. Одного разу пройшла чутка, що Махно з’єднався з Петлюрою і нібито сіли вони на кораблі і прямо їдуть із Варни сюди, в Таврію, рятувати Росію від більшовиків. Мама навіть купони царських державних займів підраховувати стала…

Я не стерпів і сказав похмуро:

— Не діждуть вони цього! Облисіють зовсім, як ваш Зюзя Тритузний в отій живій картині. Все їх життя мине марно, а Радянська влада як стояла, так і стоятиме!

— Перш за все, Василю, давайте домовимося: Зюзя такий же «мій», як і «ваш». — В голосі її почулась образа. — Дайте ж мені, доказати… — І вона глянула на мене пильно.

— Звичайно, говоріть! — буркнув я.

— Так от, пащекують ці кумасі цілими днями в нашому домі, пригадують, які тут весілля справляли, як якийсь там Едвардс на Рогалисі оженився, скільки в них кришталю розбили п’яні гості, і все їх життя — в оцих спогадах. Слухаю я щодня одне і те ж саме і чимдалі частіше думаю: «А мені до цього яке діло? Адже у них нема нічого, крім спогадів, а я жити хочу! І в мене може бути справжнє майбутнє».

Щирість останніх слів Ліки зворушила мене, і я спитав лагідно:

— А чому ж ви мені заперечували тоді?

— Ах, здуру! Просто з почуття протиріччя.

— З цим почуттям далеко не зайдеш!

— А я, думаєте, не знаю? — сказала вона так само щиро. — Знаю! І, тому, розкаявшись, записку писала і зараз підійшла до вас. Цього раніше зі мною ніколи не бувало, щоб я, вперте створіння, признавалась у своїй неправоті…

— Я, Ліно, вважав і зараз так вважаю: краще сказати в очі людині всю правду, все, що про неї думаєш, аніж сюсюкати з нею, потурати її примхам.

— Це вірно. Скажіть краще, ви справді упевнені в тому, що я безнадійна?

Хитро підвела вона мене до цього питання. Сказала з усмішечкою, наче між іншим, а тепер дивилась на мене своїми уважними і глибокими очима.

— Ніхто цього не думає, але мені здається…

— Та нічого м’ятися! Скажіть відверто, що вам здається! — підбила мене Анжеліка.

Я й відрубав:

— А вам не жаль буде залишити затишок батьківського дому, ваші килими і фей? Мені здається, що ви дуже звикли до них!

Вона сказала упевнено:

— Повірте, коли я побачу проблиск попереду, знайду вихід, то розстанусь з усім цим безповоротно.

— Ви це твердо вирішили? — спитав я напористо і серйозно.

— Твердо! Ах, як мені все це набридло, коли б ви знали! Порозумнішала, з шибайголови панночкою стала, а мати все ще отця Пимона ні-ні та й запросить додому, щоб закона божого учив мене. Який тут може бути закон божий, коли мільйони людей давно за новим законом живуть!

Важко мені було приховати свою радість, і я сказав з полегшенням:

— Отже, в божественне ви не вірите?

Вона голосно засміялась і весело поляскала мене по руці:

— Смішний, Василю, ви іноді буваєте. І наївний. Та невже ви мене вважаєте такою безнадійною дурепою? Ну звичайно, не вірю!

— А чого ж у вас над диваном лампадка горить?

Усе ще посміхаючись, вона відповіла просто:

— Поки я живу у батьківському домі, я не можу щодня зчиняти скандали.

— А ви плюньте на них! Киньте до всіх чортів оці лампадки, кумась, фей різних і поступайте вчитися. І краще — в іншому місті. Ось послухайте, що я вам розповім. Була в нас у фабзавучі одна дівчина, Галя Кушнір. Училася з нами два роки, ні в чому не відставала, хоча часом і важкенько було затискати болванки на токарному верстаті. Закінчили ми фабзавуч, одержали путівки, і вона разом з нами одержала. Адже в неї теж, як і у всіх, е батько й мати і ніхто не став би дорікати їй, коли б вона при них залишилась. Але Галя вирішила правильно. «Чим я гірша за хлопців?» — сказала вона. Наша Галя горда і смілива дівчина! Вона теж поїхала, в Одесу. Я оце листа від неї одержав. Улаштувалась. Рада. Сама собі хліб заробляє і ні від кого не залежить…

Ліка глянула на мене запитливо:

— Покинути, ви думаєте? А чи не страшно?..

— Чого ж страшитися? Адже були в нас у фабзавучі хлопці — круглі сироти: батьків їх петлюрівці повбивали. І ви що думаєте — загинули хлопці? Вивчились! Майстрами стали! Звичайно, жити на вісімнадцять карбованців стипендії важко було, нема що казати. На чечевиці та на мамализі тижнями сиділи. Витримали все і в люди вийшли. А хіба ви не зможете жити самостійно без тата з мамою? Я вам щиро раджу: кидайте всю цю музику, йдіть учитися.

Вона сиділа мовчки, постукуючи каблучками об стінку парапету. Дивилась вона на маяк, який погладжував море навколо себе сріблястим променем світла. Задумливе її обличчя здавалось особливо милим в оці вирішальні хвилини.

— Так, Василю, вирішено! — сказала вона, рвучко повертаючись до мене. — Пом’яніть моє слово. Але от музику якраз я кидати і не збираюсь. Я хочу вчитися в консерваторії. Поїду в Ленінград, у мене там у Свєчному провулкові тітка живе. Приїздила одного разу — кликала до себе. Ото я й поїду до неї.

— Чудово, — сказав я, зворушений цими словами. — Та ви, виявляється, хороша!

— Можливо, не знаю… — відповіла вона просто.

Я допоміг їй зіскочити з парапету, і ми швидко пішли до клубу, звідки ледве чутно сюди, на море, долинала музика.

— Признайтесь, — сказала Ліка, попадаючи в такт моїм крокам, — на батька дуже ви образились за його іронічний тон?

— Я більше образився на нього за інше.

— Хіба ви з ним ще зустрічались?

— Навіть не раз. Ми з ним зчепились одного разу. І він мій винахід забракувати хотів…

— Тато? — спитала Ліка так, наче її батько був святий.

— Атож! Я придумав одну штуку. Ну, щодо загального підігрівання формувальних машинок… Провели мою пропозицію на цеховій виробничій нараді: і партійний осередок підтримав, і старі робітники. Послали пропозицію вашому татові, як головному інженерові. Без нього ж усі ці справи не вирішуються. А він, знаєте, що на пропозиції написав?

— Він мене в свої справи мало посвящає, — сказала Ліка.

— Написав би просто «ні» — і вся розмова. Я б постукав в інші двері. А він єхидну таку резолюцію наклав: «Проект юного фантазера, який сам по собі гарячий і без підігрівання». Як вам це подобається?

— Впізнаю татів стиль, — сказала Ліка і заспокоїла мене: — А ви не журіться. Він же дивак. Навіть яблука, і ті з червами їсть і приказує: «Поки я маю можливість, я цього черв’яка з’їм, а то потім він мене злопає!»

— Але ця резолюція не дивацтво, а знущання.

— Я вам можу одверто сказати: тато себелюб і великий егоїст. Дуже часто йому навіть приємно бачити чужі невдачі. Він примовляє в таких випадках: «Чим гірше, тим краще!» Хочете, я спробую умовити його, щоб переглянув своє рішення? — охоче запропонувала Ліка, і я побачив співчуття в її очах.

— Ні, вже не треба! Без заступників обійдемося.

… Гучні звуки духового оркестру зустріли нас, як тільки ми, мружачись від яскравого світла, зайшли у вестибюль клубу металістів. Я впізнав старовинний вальс «Лісова казка».

Перше; що впало в очі, тільки-но ми зайшли в зал, були старики, що кружляли в плавному вальсі. Вони не пішли додому і не завернули в «Родиму сторонку», як звичайно, а, прийшовши в гості до заводської молоді, згадали свою власну юність. Навіть стрижений Гладишев поважно, але не дуже, правда, вправно вальсував з своєю дружиною. Про молодь нема що й казати. Було її тут значно більше, ніж у найприбутковіший вечір у Рогаль-Піонтковської. Дивився я на знайомі обличчя молодих робітників у танці і розумів, що всі вони почувають себе тут куди привільніше, ніж на Генуезькій.

Ось пролетів у танці перед нами, притискаючи до себе смуглянку Катерину з янтарним намистом на шиї, Лука Туруида в голубуватій, постьобаній білими нитками морській робі. Він підморгнув мені на ходу і зразу ж зробив великі очі, побачивши, що я стою з дочкою головного інженера. Турунда знав про ту образливу резолюцію, яку надряпав на моїй заяві Андрихевич, обзивав його «старорежимним чортом» і зараз не міг зрозуміти, чому я так мирно розмовляю з Анжелікою.

Музиканти заграли польку. Я вже зібрався запросити Ліку на танець, як несподівано здригнувсь, наче мене укололи. На протилежному боці, недалеко від Маремухи, стояв,1 схрестивши на грудях руки, Головацький і уважно стежив за нами. Но забув іще, видно, Толя, як попереджав він жартома мене, щоб я «не иотрапив часом у полон до сусідки». Тепер, бачачи нас удвох, як ми мирно розмовляли, він не знав, що й думати.

«Ех, дарма! — подумав я. — Потім, Толю, поясню тобі все». І, схопивши Ліку під ліктики, пустився в танець.

Не встиг дотанцювати польку, як побачив на порозі Гри— шу Канюка. Обличчя його, все спітніле, зберігало сліди щойно закінченої роботи в ливарні. І дивним здалося, що Гри— ша Канюк не забіг додому переодягтися, а прийшов у клуб на танці в брудній робі. Відшукавши мене очима, він робив нетерпеливі знаки, викликаючи з залу.

— Мене кличуть, Ліко, вибачте, — сказав я їй і, підвівши її до вільного стільця, пішов навпростець до Гриші.

— Головацького, тебе і всіх активістів комсомолу терміново викликають на завод! — важко дихаючи, шепнув Канюк.

Видно було, що він не йшов, а біг сюди. Нічого не розуміючи, я спитав:

— Там же нікого вже нема…

Пробігаючи повз мене, видно, теж викликаний кимось, Лука Турунда торкнув мене за лікоть і сказав:

— Швидше, Манджура! На нараду до Руденка.

Поки ми добігли, в кабінеті директора вже зібралися комуністи заводу і секретарі багатьох комсомольських осередків. Горіли дві лампи під зеленими абажурами, і при їх світлі я встиг помітити секретаря міськкому партії Ка— зуркіна, нашого Флегонтова і начальника міського відділу ДПУ, якого я вже бачив у той день, коли під основою мартена ми виявили англійську міну.

Коли всі посідали, Руденко, обвівши очима всіх, заговорив:

— Більше чекати не будемо. Отже, товариші, сьогодні вночі, використовуючи переддень вихідного дня, ворог хотів висадити в повітря основні життєві вузли заводу. Ворожий план мінування у пас в руках! Ось він. — Руденко показав пальцем на пожмакане креслення; що лежало перед ним. — Вважаю за свій обов’язок подякувати за своєчасне виявлення цього документа наших товаришів чекістів!

З цими словами Іван Федорович повернувся до начальника міського відділу ДПУ і міцно потиснув йому руку. А той захитав головою, мовби кажучи, що ні він, ні його працівники не заслуговують подяки.

Новина, оголошена директором, приголомшила нас. І в напруженій тиші ще суворіше і значливіше прозвучав голос Руденка:

— Перший тривожний сигнал про англійські «подарунки» ми, як відомо, дістали під час комсомольського недільника. Мерзенний найманець буржуазії, якому було доручено підірвати міну, в останню хвилину розгубився і не зумів вчинити диверсію. А потім молодь перекреслила його плани своїм недільником. На щастя, він ізольований і на першому допиті був занадто балакучий. Такі ж міни, закладені тут англійцями ще в 1919 році, вилучені в кочегарці і біля вагранок…

— Хто цей найманець, Іване Федоровичу? — спитав хтось.

— П’яниця і бракороб Єнтута, який облудно проліз в ряди робітничого класу, — в настороженій тиші сказав директор.

«Так ось хто, певно, намагався залякати нас своїм підкинутим листом, коли ми почали виводити його на чисту воду!» — промайнуло у мене в голові.

Директор, промовчавши, говорив далі:

— А про решту вам доповість Кузьма Никанорович! — І знову він подививсь на низенького, дуже добродушного чоловіка в сірому коверкотовому костюмі, пропонуючи йому жестом руки зайняти місце голови.

Цілу ніч, до світанку, учасники цієї раптової наради чергували в цехах, охороняючи завод до тої хвилини, поки дії ворога не були цілковито знешкоджені.

Те, що ледар і п’яничка Кашкет виявився найманцем ворогів, досить швидко втратило гостроту новизни.

«Хіба не ясно було й раніш, що якраз серед таких розкладених типів іноземна буржуазія вербує своїх агентів! — міркував я, походжаючи біля остигаючих вагранок. — У погоні за легкою наживою, за зайвою четвертю горілки вони, хто не знав ніколи, що таке Батьківщина, можуть піти на всяке криваве діло…»

Мадам Рогаль-Піонтковська, про яку стримано, але дуже переконливо того вечора сказав нам Кузьма Никанорович, знала про минуле Кашкета уже давно, ще з того часу, як дала згоду бути резиденткою англійської розвідки в нашому приморському місті, прикриваючи свою таємну підривну роботу проти Радянської держави вивіскою мирного танцкласу.

Перший же зв’язковий, який прибув з Лондона на вантажному англійському пароплаві, вручив їй на таємному побаченні не лише лист від чоловіка-цукрозаводчика, що втік з-під Умані в Англію, але й один «діловий документ». Це був список «вірних ще людей», складений, за завданням англійської розвідки, видно, самим Нестором Махно, який у ті роки жив у Парижі і навіть — ходили такі чутки — викладав там в академії генерального штабу своє бандитське ремесло. Він мріяв за допомогою військ Антанти вернутися на своїх тачанках до берегів Азовського моря.

Був занесений у цей список і анархіст Єнтута, на прізвисько Кашкет. От саме його і взяла в руки, прикрашені брильянтовими перснями, мадам Рогаль-Піонтковська ще тоді, коли їй належав ресторан «Родима сторонка». Кашкет приходив до «мамаші» випити в борг, часто без віддачі, користуючись її «добрим серцем». І коли вже у власному танцкласі на Генуезькій мадам стала вимагати від нього першу розписку в одержанні ста карбованців за роботу для англійської розвідувальної служби Інтелідженс сервіс, Кашкет не вагався.

Потім цілий рік після їх побачення Рогаль-Піонтковська з її агентами були полишені на самих себе. Зв’язок з Лондоном обірвався. Пароплави під британським прапором довгий час не заходили за вантажем у радянські порти. Хазяї Рогаль-Піонтковської вирішили зв’язатися з мадам із танцкласу іншим шляхом.

Попович із Ровна, Козир-Зірка, після висадження в повітря штабу ЧОПу в нашому подільському місті повинен був відвідати Донбас і Приазов’я і вручити нові інструкції з Лондона резидентам, які замаскувалися, подібно до Рогаль-Піонтковської, на радянській землі. Це й було те друге завдання, поставлене поповичу з Ровна, яке так довго й уперто розгадував Вукович.

Багато, на перший погляд, дрібничок допомогли Вуковичу в цій справі. Серед них важливе було і випадкове припущення, висловлене в листі до Микити, — про те, чи не родичка власниця танцкласу в місті біля моря старій графині, яку ми бачили ще в далекому дитинстві на Заріччі.

Вукович виявив зв’язок між появою в місті біля моря Печериці і тим, що чоловік «удови інженера з Умані», який лишився живий, перебуває в Англії і навіть завдяки своєму графському титулу занесений у довідкову книгу серед іменитих людей Європи під дивним заголовком «Хто є хто?».

Коли Полевой поранив Козиря-Зірку на горищі штабу ЧОПу, попович з Ровна змушений був залишитися до одужання на квартирі Зенона Печериці і передав йому своє друге завдання.

Цілком можливо, що, коли б Вукович своєчасно не дізнався, де переховується Козир-Зірка, Печериця спокійно під виглядом чергового службового відрядження поїхав би в. Харків, а там завернув би і до Азовського моря. Але трапилось інакше. Печериці довелось водночас і тікати, і виконувати завдання, доручене йому ровенським поповичем.

Маючи в руках Печерицю і Козиря-Зірку, Вукович уже міг зв’язати всі нитки.

Попередження, яке мені зробив Коломієць біля залізничного кип’ятильника, було не випадковим: зайвий розголос про Рогаль-Піонтковську міг перешкодити розкриттю змови.

А нерви мадам в останній час здали. Як тільки їй стало відомо, що Кашкет заарештований, вона похапцем зібрала фамільні брильянти і, дочекавшись присмерків, вирішила «покататися на човні».

У той час, як Петро Маремуха зображав її на сцені, мадам Рогаль-Піонтковська обійшла на легкому тузику хвилеріз, щоб непомітно, з боку відкритого моря, підплисти до пароплава «Балтімора», який довантажували на рейді зерном.

Кузьма Никанорович не сказав нам того вечора, що по сусідству з Рогаль-Піонтковською був човен і в ньому були наші, радянські люди. Отож вони й не дали Глафірі Павлівні схопитися за штормтрап, спущений заздалегідь з борту іржавого вантажного пароплава… Він лише пояснив нам, яка небезпека загрожувала заводу, і кинув фразу: «Мадам затримана своєчасно».

Признаюсь, багатьом із нас не все було ясне в ту піч, коли ми охороняли завод. Я пишу тепер про все так докладно тому, що наступні дні, наповнені розмовами і пересудами про цю таємничу справу, допомогли зрозуміти те, що сталося.

Плещуть азовські хвилі…

Шторм надвечір розгулявся такий, що навіть у порту жовті хвилі з гуркотом били в гранітну стінку молу. Атакуючи шалено порт, вони то підіймали-догори, то ліниво опускали вниз присадкуватий колісний пароплав, готовий до відходу.

Над ободом колеса видно було півкруглий напис:

«ФЕЛІКС ДЗЕРЖИНСЬКИЙ»

У попередній рейс цей пароплав, їдучи в Керч, завернув до нас і перший приніс сумну звістку про смерть людини, іменем якої тепер названий.

Він зайшов тоді в порт з боку коси і ще з зовнішнього рейду загудів тривожно і сумно. Облямований жалібним крепом прапор його був трохи спущений.

Комсомольці порту взнали від радиста подробиці урядового повідомлення ще до одержання з Маріуполя номера газети «Приазовський пролетарій». Вони розповіли нам, що Фелікс Едмундович помер у Москві від розриву серця після свого виступу на пленумі ЦК, де він, як завжди палко і гнівно, викривав мерзенних ворогів народу — троцькістів. Звістка про смерть товариша Дзержинського приголомшила всіх нас… Ще зовсім недавно, перед від’їздом сюди, я чув, як пізно вночі дзвонив Фелікс Едмундович начальнику нашого прикордонного загону. Згадалось, з яким хвилюванням сказав мені тоді Микита Коломієць: «Ти знаєш, хто це дзвонив? Перший чекіст революції!»

На другий день, під час перерви, за дорученням Флегонтова, я читав робітникам ливарні, що зібралися на плацу біля великих машинок, звернення Центрального Комітету ВКП(б) з приводу смерті Дзержинського:

— «Раптово помер від розриву серця товариш Дзержинський, гроза буржуазії, вірний рицар пролетаріату, найблагородніший борець комуністичної революції, невтомний будівник нашої промисловості, вічний трудівник і безстрашний солдат великих боїв…

Його хворе, вкрай перевантажене серце відмовилось працювати, і смерть підкосила його раптово. Славна смерть на передовому посту…»

Прочитав я це і спинився. Відчував, як ридання підступають до горла. Насилу стримався, щоб не розридатися перед цілим цехом, перед сумними і суворими обличчями моїх товаришів по роботі. А потім, коли тихим, приглушеним голосом дочитав звернення до кінця і, згорнувши газету, пішов до робочого місця, мене наздогнав Флегонтов. Він по-батьківському поклав мені на плече свою важку, припорошену графітом робочу руку і сказав півголосом:

— Важко було читати, Василю? Я тебе добре розумію. Така втрата! Ти розумієш зараз, голубе, як ми всі — старики і молодь, комуністи і безпартійні, повинні згуртуватися навколо партії, щоб заповнити і цю втрату, і сміливо йти вперед, незважаючи ні на які підступи буржуазії?..

І, дивлячися зараз у порту на близький і рідний напис «Фелікс Дзержинський», я все ніяк не міг звикнути до думки, що цієї людини вже немає в живих…

«Фелікс Дзержинський» повертався в Ростов-на-Дону з Криму, і ми повинні були йти з ним у рейс по штормовому морю до Маріуполя, на окружну конференцію комсомолу.

Нам, незвичним до шторму, було страшнувато йти вночі в оце бурхливе море.

На самій верхній палубі з’явився високий моряк і крикнув:

— Ей, Селезень! Загвинти скрізь на шлюпках донні пробки! Вийдемо у море, там здійме хвилю ще більшу.

Голос моряка видався знайомим, але з світла я не міг розглядіти його обличчя.

Толя Головацький, що стояв рядом, сказав:

— Діло буде, братці! Барометр падає.

— А мені здавалось — вітер вщухає…

— Нехай тобі не здається, Манджура. Глянь краще на метеовишку. Скільки там було чорних м’ячиків удень? Вісім! А зараз уже з’явився і дев’ятий.

— Та вже коли капітан віддав наказ підготувати шлюпки, значить на морі справжня качка, — згодився з Головацьким веснянкуватий секретар комсомольського осередку таможні Колотилов.

Скрипучим трапом ми піднялись до вахтового. Він перевірив наші квитки, і тоді Головацький запропонував вилізти всім ще вище.

— В каютах жара. Розморить, — сказав Толя, поглядаючи на зблідлого Колотилова.

Ми склали наші речі біля кормової шлюпки і, підійшовши до борту, поглядали на далекі сигнальні вогні, підвішені десь на рівні Кобазової гори.

Незабаром прибрали східці. Вантажники, які лишались на березі, віддали носовий канат. Засвистіла пара, машина запрацювала, і пароплав став повільно відходити від гранітної стінки молу.

Ось і кормовий канат, ослабнувши, упав з причальної тумби. Його перекинули на палубу. Уже нічим не стримуваний, пароплав, маневруючи, швидко залопотів колесами. Заскреготів, засовався на горішній палубі рулевий ланцюг. Напівкруглі портові пакгаузи алюмінієвого кольору відходили від нас все далі.

Силкуючись перекричати вітер, Головацький спитав:

— Заспіваємо, хлопці?

І, видно, розуміючи, що заперечень не буде, він заспівав низьким приємним голосом:

Вперед, комсомольці, вперед, краснофлотці,

На вахту грядущих віків!..

Дзвінкими голосами, що їх вітер миттю відносив, ми підхопили приспів, з ніжністю проводжаючи поглядом знайомий вузенький порт.

Поцятковане жовтими вогниками, поволі пропливало перед нами місто на піщаному приазовському березі. Підспівуючи, я намагався відшукати в нитці прибережних вогнів освітлене віконце нашого будиночка.

Бобир з Маремухою визвались було проводжати мене., але я відмовився. Невідомо було, чи відійде пароплав за розкладом, а завтра ж треба працювати: І ще під звуки бадьорої пісні хотілось розгледіти з палуби повите плющем сусіднє віконечко в кімнаті Ліки.

Тепер уже я міг з певністю сказати, що вона додержить свого слова. Ще сьогодні, за обідом, Агнія Трохимівна зміцнила мою упевненість кинутими мимохідь словами: «А у сусідів плач стоїть. Пані ридає, інженер похмурий, як ніч. Дочка їхня в Ленінград збирається, а вони її відмовляють. Інженерша їй золоті гори обіцяє. «Не треба тобі, — каже, — цієї… як її… консерваторії… Вдома тебе учити будемо. Двох учителів найму, та й регент із Лисовської церкви заходитиме. Ти від сухот умреш у тому Ленінграді». А дочка на своєму стоїть. Не піддається на умовляння, і край! Панночка настирлива».

Слухав я Агнію Трохимівну — надійну розвідницю по сусідньому будинку, — радів і жалів, що Ліка поїде без мене, не попрощавшись. Хотілось поговорити з нею про все одверто, попрощатися і побажати їй удачі в новому самостійному житті.

Ми, діти заводів і моря, завзяті,

Ми волею завжди — міцні.

Не зможуть нас, юних, ні шторми здолати,

Ні бурі, ні дні бойові… —

співали хлопці. А пароплав усе більше й більше розхитувало. Він то опускався вниз, з висоти гребенів вибоїстого моря, обсипаний бризками, — і тоді серце завмирало, і ноги відчували пругку порожнечу, то злітав нагору, виштовхнутий сердитою стихією, — і лопаті коліс його зачіпали тоді довгі гребені гороподібних хвиль. У вухах свистів усе дужче міцний штормовий вітер, і шум його зливався з кромішньою темрявою відкритого моря, яку розсікав промінчик маяка біля виходу з бухти. Один по одному зникали берегові вогники, і сліпучо-біле око маяка то спалахувало зовсім близько, то, відвертаючися вбік, показувало нам вихід із бухти. А ми співали на зло шторму «Червонофлотський марш» Олександра Безименського.

… Хай буря гнівиться, затьмарює сонце,

Зроста наш трудящий прибій.

Вперед, комсомольці, вперед, краснофлотці,

Вперед, комуністи, на бій!

— Співаєте ви славно, а речі попрошу від шлюпок забрати. Коли б не довелось шлюпки вивалювати, — почули ми рядом знайомий голос.

Я обернувся. В ту ж мить промінь маяка яскраво освітив обличчя молодого штурмана, і я впізнав його — мого побратима!

— Куниця, здоров!

Я крикнув так, що всі делегати обернулись.

Моряк відхитнувся, і бистрі веселі очі його зробилися на диво великими. Видно, давно вже ніхто не називав його ім’ям дитинства. Ошелешений, він потер лоб, щось пригадуючи, і лише, коли промінь маяка знову пересік перехилену вниз палубу, кинувся мені на шию:

— Манджура!.. Звідки?

Юзикові забило подих. Він оглядався, наче шукаючи підтримки, і нарешті, переборовши своє хвилювання, заговорив тихше:

— Оце так зустріч! Ну, дивись! Василько! І буває ж таке!..

Не вірилось і мені, що саме тут, при виході із спіненої хвилями приазовської гавані, на палубі пароплава, я зустріну друга свого дитинства Юзика Стародомського, на прізвисько Куниця.

І все-таки це був він, мій давній товариш ще по початковій школі, гроза всіх садів Підзамчого, кращий плавець у нашому Смотричі! Адже це з ним разом ми лупцювали петлюрівських скаутів і давали урочисту клятву над могилою забитого гайдамаками більшовика Тимофія Сергушина.

Через півгодини «Фелікс Дзержинський», обігнувши косу, вийшов у відкрите море, взявши курс на Маріуполь. На цей час Юзик Стародомський уже змінився з вахти і покликав мене в кают-компанію. Зійшли разом з нами туди Головацький і ще кілька делегатів.

З великими зусиллями, чіпляючись за поручні трапів, стукаючись ліктями об стінки палубних надбудов, ми зійшли в кают-компанію.

— Дружка зустрів, Миколо Івановичу! — радісно сказав Стародомський літньому буфетнику в білому фартусі. — Стільки років не бачились, і раптом!.. Скільки років ми не бачились, га, Василю?

— Шостий рік пішов.

Куниця обняв мене за плечі і сказав докірливо:

— Навіть написати не міг! Ех ти, побратим!

— Та ми писали тобі — і я, і Маремуха! А ти відповів один раз і замовк. Ми навіть розсердились, думали — загордився в своїй мореходці.

— Я загордився? — Юзик засміявся. — Я писав, писав, а листи все назад повертались.

— Куди ж ти писав, цікаво знати?

— На Заріччя, в будинок тридцять сім.

— Отож-то й воно! — сказав я з полегшенням. — А ми звідтіля перебрались на казенну квартиру, у радпартшколу.

— Тепер зрозуміло, — якось заспокоєно сказав Куниця, і знову його обличчя засвітилося радістю.

Пароплав похитувало то вправо, то вліво. Здавалось, ось-ось штормова хвиля виб’є скло ілюмінатора і заллє нас зеленими струменями.

— Виріс, — сказав Куниця, розглядаючи мене пильно. — Не той уже Василько, що пташині гнізда руйнував. А пам’ятаєш, як ми у скелі біля кладовища знайшли яструбине гніздо?

— Ну як же! — усміхнувся я, зігрітий теплом спогадів. — Яйце там було — кремове, з червоними цяточками…

— Рідкісне яйце було! Але батько його викинув з усією колекцією. — В голосі Куниці прозвучав справжній жаль.

— Це коли ти дві ікони з кіотів вийняв і під їх склом на ватках яйця розіклав?

— Вірно, вірно! — радісно скрикнув він. — Дивись, яка в тебе пам’ять!

— А ми тобі всі заздрили спершу, що в тебе такі ящики з золотими гранями. Ні в кого таких, не було на всю трудшколу.

— Ні в кого не було, — згодився Куниця, і обличчя його розпливлось в усмішці.

Балансуючи, як фокусник на канаті, і витираючи на ходу тарілку, до нас підійшов буфетник.

— Побачення друзів і за пустим столом! — сказав він усміхнувшись. — Чим частувати накажете?

Головацький підморгнув мені, потім поважно відкашлявся і спитав:

— Омари є?

— Що ви, добродію! — Буфетник подивився на Головацького, наче той з місяця упав.

Ми насилу стримались, щоб не розсміятися. Куниця теж дивився на Толю не розуміючи. Де йому було знати, що наш секретар іноді, щоб потішити хлопців, демонстрував перед ними знання великосвітського життя, почерпнуте ним з романів.

— А що ж є в цьому непоказному буфеті? — спитав Головацький, навмисне гаркавлячи, як справжній аристократ.

Буфетник зразу ж пожвавішав і випалив:

— Маслини, якщо бажаєте! Ікорка зерниста і паюсна! З свіжими огірочками! Маслечко. Кефаль копчена. Скумбрія. Ну, баличок. Оселедчик в гірчичному соусі. Телятинка холодна з хріном…

— Ось що, папашо, — несподівано змінюючи тон, лагідно сказав Толя. — Дай нам маслин, ну і хліба білого так з чверть пудика, враховуючи наш вік і звірячий апетит. Хліб у тебе свіжий?

— В Керчі випікали, — сказав буфетник.

— Добре! — Головацький зрадів. — Скоринка хрустить?

— Хрустить!

— Ну, підемо далі. Масла. Огірків. Скумбрії або кефалі, якщо жирна, і, звичайно, чайку з лимоном…

— Випити нічого не бажаєте?

— Як «нічого»? — здивувався Толя. — А чай?

— А гарячішого? — І буфетник якось особливо глянув на нашого бригадира.

— Не вживаємо! — відрізав Головацький. — А от мінеральної водички — будь ласка!

— Всю випили вдень пасажири! — і буфетник, хитаючись, розвів руками.

— Хвилиночку, хлопці! — з цими словами Стародомський схопився з місця і легко, наче не було качки, вибіг до трапа.

Був він спритний і в дитинстві, зарічанський наш хлопець, у жилах якого текла одночасно польська і, мабуть, українська кров. Він у кожну щілинку Старої фортеці міг залізти, тому і прозвали ми його Куницею. Але тут, на морі, Юзикові рухи стали надзвичайно гнучкі і дуже упевнені. Він граціозно розхитувався в такт розбурханому морю. «Ось хто міг би матроський танець на вечорі виконати!» — подумав я, стежачи за Куницею, і звернувся до Толі:

— Який хлопець, га!

— Видно зразу — хвацький моряк, — згодився Толя.

Лунко застукотіли під ногами Куниці сходинки трапа, вкриті ребристими мідними планками. Збігаючи по них униз, Стародомський тримав дві пляшки «боржому». Шийка третьої пляшки виглядала у нього з кишені.

— Із власних підвалів, — сказав, переводячи віддих, Куниця. — Миколо Івановичу, принеси, будь ласка, посуд. Проте бардзо!

— Зараз, Йосипе Вікентійовичу! Біжу! — обізвався буфетник.

Уперше при мені назвали мого давнього друга по імені та по батькові. А я й не знав, що Куниця «Вікентійович»!

От і скінчилось наше дитинство, промайнули і залишилися в минулому славні, безтурботні деньочки, коли ми наввипередки бігали по зеленому лугу над Смотричем і все мріяли знайти у прибережному мулі золоті турецькі цехіни!

— Ти ким тут плаваєш, Юзику? — спитав я.

— Я ходжу на цьому пароплаві четвертим штурманом, — відповів Куниця. — А до Азовського моря на різних суднах ходив: і на «Трудівникові моря», і на «Феодосії», і на «Пестелі». Остаточну ж практику на «Трансбалті» відбував. І за кордон на ньому ходив.

— Як ти, встиг, дивно! — позаздрив я Куниці. — А ми тільки цього року фабзавуч закінчили.

— Я ж старший за тебе, — сказав Куниця солідно. — Ви з Маремухою ще в трудшколі вчились, а я вже паруси згортав під Батумом. Штурман Єлізбар-Гогітідзе навчав мене цього.

Різкий удар струснув наш пароплав. В буфеті дзенькнули і посипались чайні ложечки. Кілька маслин, зірвавшись з крайнього блюда, упали з столу і покотились по підлозі.

— Ого! — сказав Юзик і прислухався. — Сторчкова пішла. Вітерець змінюється. Переходить на чистий ост…

— Слухай, Юзику: ост — це гірше чи краще попереднього вітру? — спитав я обережно, але, очевидно, так, що в голосі моєму прозвучало побоювання.

Стародомський глянув на мене допитливо:

— Потонути боїшся, га, Василю? Не бійся! Цей пароплав будь-який шторм видержить. Вітри змінюються, а він собі йде вперед.

Приємно було сидіти в колі нових друзів, навпроти свого давнього друга під свист зустрічного вітру, який чимдалі посилювався, і слухати його розповідь про подорожі по морях, пригадувати своїх колишніх друзів і війну з нашими недругами, буржуйськими синками — скаутами…

… Потім Юзик Стародомський поводив мене по пароплаву, показував кочегарку, штурманську рубку, приміщення для екіпажу, а тоді ми зайшли в його каюту. Він постелив собі на диванчику, а мені, як гостю, запропонував вузеньке ліжко з високим бортиком, що убезпечує від падіння.

Над маленьким столиком у затишній, обжитій каютці висіла поличка з книжками з навігації і штурманської справи. Я став перегортати один підручник і побачив, що скрізь на його сторінках були помітки, зроблені Юзиковою рукою. Все ще не вірилось, що мій давній друг встиг навчитися такої складної і незрозумілої для мене науки, як водіння кораблів.

На стіні біля диванчика висів знайомий свинцевий барельєф. Придивившись, я впізнав риси рідного нашого міста, зроблені з плану XVI століття.

Обнявши мене, Стародомський сказав:

— В Одесі купив оцю штуку. Дивлюсь — щось знайоме. Придивився — мамо рідна, та це ж наше місто!

— Тут і Стара фортеця виведена! Дивись! — сказав я, розглядаючи фортецю, що замикала в’їзд у місто, з усіма її валами і бастіонами.

— Ажурна робота! Все тут зображено, до останньої башточки, — згодився Куниця. — І річка Смотрич. Бачиш, як вона петлею охоплює місто і з’єднується біля фортеці?

— Дивись, а ось і Фортечний міст! Які обривисті береги тут! Пам’ятаєш, Юзику, як ми увечері несли по цьому містку квіти на могилу Сергушина і Маремуха все боявся, щоб нас петлюрівці не затримали?

— Іще б не пам’ятати! — сказав Куниця, і я зрозумів, що вечір над могилою забитого більшовика запав і в його душу. — Слухай, а де ви з Маремухою і Бобирем живете?

— На Приморській. Два кроки від порту.

— Гай-гай!.. От жаль! — сказав Стародомський. — Коли б я знав, завжди під час стоянки прибігав би до вас!..

Про все вже ми переговорили в каюті четвертого штурмана, і враження було таке, наче ми не розлучались ніколи. Ми зрозуміли, що не тільки самі виросли і з хлопчиськів стали дорослими, але й виросла за цей час і зміцніла наша молода країна.

Я узнав, що ще в Чорноморському пароплавстві Юзик був прийнятий в ряди Комуністичної партії. Найстарший із нашої трійки побратимів, він перший з нас, в Ленінський призов, став комуністом.

Лежачи на плюшевому диванчику і упираючись ногами в перегородку сусідньої каюти, Юзик спитав:

— А винахід твій — це щось важливе, Василю? Чи дрібничка?

Довелось розповісти і про це.

… Знайшлися люди, які дали рух моїй пропозиції. Резолюція Андрихевича, в якій я був названий «молодим фантазером», налякала майстра Федорка, але не вплинула на червоного директора заводу. Адже і самого Івана Федоровича дехто намагався в Укрсільмаштресті назвати «рискованою людиною», за те, що він надумав, не спиняючи виробництва, піднімати дах над ливарним цехом і добудувати мартенівську піч для виплавки сталі.

Директор викликав мене до себе і сказав: «Молодець, Манджура! Дій і далі так напористо. Працювати працюй, норму виконуй, а мозком воруши, живи з розмахом!.. Не будеш заперечувати, якщо ми приставимо до тебе інженера-конструктора на тиждень? Не для співавторства, звичайно, а для технічного оформлення проекту?»

Я, звичайно, охоче згодився.

Незабаром біля прохідної з’явився плакат: «Молодь заводу, рівняйся на молодих ливарників! Раціоналізаторська пропозиція Василя Манджури заощаджує заводу щодня 660 робочих годин. Його пропозиція про знищення коминків і перехід ла центральне підігрівання убезпечує робітників од простуди та інших захворювань!»

Плакат цей, як з’ясувалось згодом, зробили, за порадою Головацького, ті ж самі художники з юнсекції клубу металістів, які малювали карикатури на відвідувачів салону Рогаль-Піонтковської.

У наказі по заводу директор Руденко об’явив мені подяку і видав премію — п’ятсот карбованців.

Уже «тропічні меблі» не загрожували більше мені та хлопцям. Тієї ночі, коли, розмовляючи з Юзиком, я їхав на пароплаві, лежачи на його вузенькому ліжку, мої приятелі відсипалися дома на зручних ліжках з пружинними матрацами. І моє ліжко стояло там, у мезоніні, застелене пухнастою зеленою ковдрою.

На ці несподівані гроші ми виписали «Робочий університет на дому», журнали «Огонек», «Прожектор», «Красная панорама» і «Смена» з додатками, а також газету «Комсомольская правда».

За допомогою Головацького я вибрав собі в Церобкоопі чудову «трійку» з коричневого шевйоту і черевики «Скороход».

І все-таки у мене лишилося дев’яносто п’ять карбованців, які я відніс в ощадну касу. Правда, ні хлопцям дома, ні тим більш Юзику я не сказав, для чого потрібні мені були заощадження. Це була таємниця: я вирішив зберегти ці гроші на той випадок, якщо вони потрібні будуть Анжеліці в Ленінграді. Незалежно від того, чи захотіла б вона скористатися з моєї допомоги, я вважав себе зобов’язаним підтримувати її на самому початку її самостійного життя.

— Ну, тепер я розумію, чому тебе обрали делегатом конференції! — сказав Юзик, вислухавши мене. — А які твої плани на майбутнє?

— Уже вирішено, Юзику! — відповів я з гордістю. — Разом з хлопцями в робітничому університеті буду вчитися. Удень — на заводі, увечері — за партами. Незчуєшся, як і зима мине. А ти де взимку будеш, коли море замерзне?

— На Чорне море подамся. Одеса — Сухумі. А може, на криголам улаштуюсь. Рибалок у путину виручати на Азовському морі.

— Маленький, мабуть, криголамчик?

— Та невеликий. Моряки сміються: «П’ять казанів — шість вузлів. Хвиля б’є — два дає». А мені що? Поки молодий — штурманську справу можна. І в каботажі вивчити, аби була охота. А потім, дивись, і океанські пароплави сюди підкинуть. Далеко ходити будемо. Можливо, і в Арктику звідси махнемо. Я он, бач, на дозвіллі лоції Баренцового та Карського морів вивчаю! — І Стародомський кивнув головою в бік етажерки.

— Отже, ти теж задоволений, Юзику?

— Я? Запитання! Коли я бачу перед собою картушку компаса, у мене душа радіє. Море хлюпоче за бортом, сопе внизу машина, а я не сплю і знаю, що мені одному доручена доля пасажирів. Вони всі спокійно відпочивають у каютах, звіряючись на мене, — і я повинен провести судно вірними фарватерами!.. А морів на мій вік вистачить. І зірок, по яких можна без складного приладдя визначати місцеперебування… Ну, а тепер давай спати, Василю! Мені з чотирьох на вахту заступати. — І Стародомський погасив світло.

Хвилі то підкидали пароплав на своїх крутих гребенях, то опускали його з розмаху у морську вибоїсту пучину. Поскрипуючи, пароплав перевалювався через їх швидкі гребені і лопотів колесами, приборкуючи нові водяні вали, що бігли йому назустріч. Далеко внизу рівномірно стукотіла машина, як пояснив мені Юзик, такої потужності, що здатна була б дати світло не лише нашому місту, але ще й сусіднім приазовським селам.

Пароплав ішов за визначеним курсом, я прислухався до розміреного зітхання його машини і думав про те, як це добре, що ми з хлопцями не помилились у виборі нашого шляху. Гарно написав мені про це з Черкас батько в своєму останньому листі. Він розповідав, як довелося йому колись умовляти тітку Марію Опанасівну від безглуздого наміру взяти мене з собою в Черкаси. «А я вважав, Василю, — з запізненням признався батько, — що правильніше буде залишити тебе у фабзавучі. У тебе зараз хороше ремесло в руках, і хоч прийшов ти до нього через труднощі, але це краще, аніж за тітчину спідницю держатися. Вірю, що, ставши на правильну самостійну дорогу, ти вже не зійдеш з неї. Також схвалюю твоє рішення йти вчитися у вечірній робітничий університет. Молодець, синку! Радянська влада дає тепер молоді все, про що ми, люди старшого покоління, і мріяти не сміли. І гріх було б вам не скористатися з. цих завоювань революції, Учись, дорогий, не розтрачуй своєї молодості на пусте, пам’ятай, що комуністичне суспільство можуть побудувати лише письменні люди, з твердим характером, які ясно розуміють, до чого вони прагнуть».

Маріуполь відкрився на світанку, весь білий і на диво чистий у промінні ранішнього сонця.

Тільки-но вловив я сонними очима рожевий відблиск світанку в ілюмінаторі — миттю схопився. на ноги. На диванчику Юзика вже не було, постіль прибрана. Стародомський пішов на вахту, так і не розбудивши мене.

На палубі шурхотіли швабри і шипіла вода, вириваючись із шлангів. Мускулясті матроси босоніж у підкачаних холошах обливали палубу.

Я швидко сполоснув лице водою з умивальника і, посвіжілий, вискочив з каюти.

Палуба під моїми ногами блищала від води. Чисті її дошки пахли свіжістю. Розвівався на щоглі вимпел.

Сонце, що сходило з підвітряного боку, рум’янило білі баранці, які бігли з осту. Куди їм було до вчорашніх гороподібних хвиль з довгими гребенями! Вийшло так, як і завбачив Куниця: вітер, подувши від Ростова, не тільки вгамував штормову хвилю, але й нагнав у море немало прісної донської води. Море пожовтіло ще більше і де-не-де зливалось кольором з піщаними берегами Таврії.

Маріуполь ішов на нас. Він одкривався щодалі більше. За ним димили труби великого заводу. Вогненні клубки полум’я виривалися з чорних пузатих доменних печей. «Значить, там Сартана!» — зразу догадався я.

За містом, біля залізничної станції Сартана, розкинулись заводи імені Ілліча. До революції вони належали компанії «Провідане». Найбільше, мабуть, буде делегатів на конференції з цих заводів. Адже це найбільші підприємства на всьому Азовському узбережжі! В одному цеху у них комсомольців більше, ніж у нас у цілому ЗЗК.

І як тільки я подумав про комсомольську конференцію, яка має відбутися, зразу занепокоївся: «А що я скажу на конференції?»

Напередодні від’їзду, передаючи мені мандат, Головацький порадив: «Ти, Манджура, обов’язково виступи! Поділись своїм досвідом. Тільки не хвилюйся! По дорозі обміркуй свій виступ».

От і обміркував!..

— Василю! Прокинувся? Іди сюди! — покликав мене Стародомський.

Він стояв на капітанському містку, в куртці з вузенькими золотими шевронами на рукавах, у форменому кашкеті, з біноклем на ремінці.

— Ну, як спалось? Добре? — спитав Юзик.

— Та мені добре, а ось тобі малувато.

— Нам не звикати. Служба така: одно око спить, а друге дивиться.

— А погодка славна, — сказав я, — ти вірно завбачив.

— Але, бач, на сході вже заволікає! — сказав Куниця, показуючи на хмарку, що з’явилася праворуч над обрієм. — Надвечір знову заштормить. Але ми на той час у гирлі Дону будемо… Який курс, Ваню?

— Норд-ост-тень-норд! — крикнув рульовий.

Все було нове для мене в цьому вузенькому коридорчику, облицьованому під морений дуб: важелі машинного телеграфу з стрілками і написами на білому циферблаті «Повний вперед», «Стоп», «Самий повний»; надраєні до блиску переговорні рупори, що йшли вниз, у машину; картушка чутливого компаса, що плаває, як велике очне яблуко, в спирті під склом.

Стародомський показував мені своє хазяйство, час од часу підходячи до рульового. Він звіряв курс на компасі з лінією на карті і поглядав на сторони, де ні-ні, та й виникали, погойдуючись на гребенях хвиль, віхи. Віхи показували лінію морського каналу і, вклоняючись нам, наче бажаючи «доброго ранку», зникали за кормою.

Слухав я друга, бачив крізь прозоре скло місточка місто, що виникало над морем, і думав:

«А що коли почати свій виступ на конференції з розповіді про долю трьох побратимів, які приїхали сюди, до Азовського моря, з далекого Поділля і стали активістами приазовського комсомолу?

Розповім, як ми з дитячих років ненавиділи петлюрівців і іншу погань, що заважала рости і розвиватися Радянській Україні… Розповім про Петруся Маремуху, про Куницю, про клятву, яку ми дали під зеленим бастіоном Старої фортеці… Може, пригадати, як ми вчилися, як вивчилися, розповісти, до чого ми прагнули в житті?.. Адже наші три маленьких життя дуже показові: що зазнали ми, те ж саме довелося пережити трудовій українській молоді. Поклястися і надалі бути вірними заповітам Ілліча. Сказати, що всім, що маємо і чого досягли, ми завдячуємо партії і комсомолу. Я дам делегатам урочисту обіцянку, що ми — побратими — і надалі будемо битися у себе в колективі за кожного молодого хлопця, відвойовуючи його у старого світу і виховуючи для служіння народу, для тих високих благородних цілей, які вказує нам Комуністична партія!»

… Над морем все вище здіймалось сліпуче сонце. Воно яскраво золотило гребені хвиль, і біле місто, овіяне міцним і солоним східним вітром, розкривалося в легкому серпанку липневого ранку.

Поїздка на кордон

Мабуть, виступ сподобався делегатам, бо з трибуни зійшов я під оплески, а коли настав час обирати делегацію для поїздки у підшефний полк червоного козацтва, на ноги звівся широкоплечий хлопчина з заводу Ілліча і сказав:

— Манджуру туди послати пропоную! Він правильні слова говорив про діла на кордоні і передасть наше комсомольське вітання червонцям з вогником.

Пропозицію схвалили, і тільки після цього вже я узнав, що підшефний полк, куди ми мали їхати, був розташований тепер у моєму рідному місті на Поділлі, в казармах за станцією, де колись стояли царські, стародубські драгуни. Це був саме той полк, що прийшов на кордон після розпуску Частин особливого призначення.

Зразу ж після голосування я відшукав під час перерви нашого секретаря загальнозаводського колективу комсомолу Толю Головацького (його теж обрали в делегацію) і сказав:

— Слухай-но, Толенько! Незручно вийшло. Адже я родом з Поділля, на заводі після фабзавучу без року тиждень працюю. Приїду, а знайомі скажуть: оце так кар’єрист, не встиг понюхати диму великої ливарні, як уже ухиляється від роботи під виглядом громадського навантаження.

— Інтелігентські штучки! — відрубав Головацький. — Сумніви твої всякі… Все гаразд. Тобі маріупольська комсомолія довіру виявила? Виявила! А ти повинен її виправдати. А якщо хтось із твоїх подолян бузити почне, то я ж там буду і чутки всякі розвію.

…Від’їздили ми з Маріуполя на Волноваху пізно увечері, навантажені подарунками приазовської комсомолії.

Були серед подарунків баяни, мандоліни, балалайки, блокноти, люстерка, бритви, вишивані гарусом кисети з запашним тютюном і з махоркою і навіть щітки для взуття з ваксою та гуталіном «Ердаль» у зелених бляшанках з намальованою жабкою, що сидить на розкарячених лапках.

Більше як рік, виявляється ще до мого приїзду на завод, збирала приазовська комсомолія кошти, щоб купити на них подарунки для підшефних червоних козаків. Засипали пшеницею італійські пароплави під час суботників, вантажили марганцевисту руду і донецьке вугілля, улаштовували платні концерти «Синьої блузи», поставили зусиллям доморощених артистів у Маріупольському театрі «Розповідь про сімох повішених» Леоніда Андрєєва, підняли з дна Кальміусу затоплену білими шаланду, допомагали рибалкам ловити камсу і шемаю під час путини, ходили по домівках на різдво і співали антирелігійні колядки, про архангелів, херувимів, попів та ченців. І все це для того, щоб зібрати грошенят для наших захисників — червоних козаків, які стоять на Поділлі, і щоб своїми подарунками, приготовленими для них, дати їм відчути всю силу юної нашої любові до славетної Червоної Армії та її прикордонної кінноти.

Здавати подарунки в багаж нам не хотілося. Ми розподілили їх серед чотирьох членів делегації з тим, щоб кожен особисто доглядав свій тюк. Вийшли досить-таки важенькі тюки, загорнуті в рогожі. Провідник спершу не хотів нас пускати у вагон, думав — кишмиш для спекуляції. Довелось прориватися з боєм, показувати путівки окружкому.

Ми поклали тюки на горішню полицю, і в купе зразу ж запахло рогожею. Хоч у мене був квиток на нижнє місце, я зразу ж поступився ним Наталочці Зубровій, блакитноокій комсомолці в юнгштурмівці захисного кольору, а сам розташувався над нею, вгорі.

Хто-хто, а Наталка Зуброва їхала вперше на кордон з особливими почуттями.

Її дядько, один із старих комуністів України, Никодим Зубров, був першим головою ревкому в моєму рідному місті. Він був щирим другом і напутником голови революційного трибуналу — колишнього донецького шахтаря Тимофія Сергушина, розстріляного на очах у мене і моїх приятелів петлюрівцями у дворі Старої фортеці. Згодом і Никодима Зуброва по-звірячому зарубали під Уманню махновці, тікаючи в Румунію. Але пам’ять про Зуброва збереглася у прикордонному місті й донині. Тепер Наталка хотіла побувати на квартирі, де жив у роки революції її дядько, побачити людей, котрі знали його особисто.

Тільки-но витягли ми у Фастові з вагона тюки з подарунками для червоних козаків, виявилось, що потрібний нам поїзд Київ — Кам’янець-Подільський, пішов, не дочекавшися нас якихось хвилин сорок. Ми не встигли до нього через те, що біля Білої Церкви була аварія поїзда і нас затримали там на цілі дві години. Отож у Фастові малося нам сидіти майже цілу добу.

Сонце ще не зійшло.

Перегукувалися в тумані паровози «овечки» на коліях. Під стіною вокзалу дрімали пасажири з корзинами, фанерними чемоданами та клунками. Будочки з продуктами і вокзальний ресторан ще були зачинені.

Вусатий носильник, позіхаючи, прийняв од нас речі в камеру схорони, давши взамін чотири довгенькі квитанції, що пахли друкарською фарбою.

Ще не звільнившись як слід від сонливості, позіхаючи, вийшли ми на перон, мокрий від роси. Наталка сказала Головацькому, показуючи на порожню консервну бляшанку, що була у неї в руці:

— Навіщо я буду носитися з нею, Толю? Викину, та й годі!

— Знадобиться, — сказав Толя, нахмуривши лоб. — Це наша єдина посудина, і без неї нам буде кепсько… Я пропоную вам, хлопці, ось що: дорогу в ресторан (він кивнув головою на вікна станційного ресторану) з причини фінансових утруднень — забудемо. Самі лише адміністративні витрати зжеруть там половину наших і без того мізерних капіталів. З другого боку, від Наталчиної курочки та й від компоту в свідомості лишилися тільки солодкі спогади. А набивати шлунки чим-небудь до завтрашнього дня доведеться. Це — залізна необхідність. Що ж маємо діяти в такому випадку? Думаю, треба обслідувати місцевий базар і там запастися продуктами. І дешево буде, і сердито. Хто — за?

… Ми підняли руки, і вусатий носильник, що прийняв на схорону наш багаж, проходячи по перону, з подивом подивився на це вранішнє голосування.

— Дядечку, а стривайте! — гукнув йому навздогін Головацький. — Коли ваш фастівський базар починає своє свідоме життя?

— Та незабаром, тітки вже товари понесли, — сказав носильник. — А сонечко зійде — загуде базар на всю силу.

— От і чудово! — зрадів Головацький. — Гайда, друзі, за калоріями.

М’які небруковані вулиці Фастова, з мальвами та соняшниками за тинами, привели всіх нас на базар. Чого тільки не було тут в оцю вранішню пору: і синенькі баклажани, і величезні білі гриби з тугими палевими шапками, і жовті пузаті гарбузи, і жовтогаряча морква з буйнозеленою гичкою, і налиті соком тугі червоні помідори. Рядом стояли корзини груш, соковитих слив-ренклодів, в’язки цибулі, низки сіро-білого часнику, піраміди огірків, рожеві стеблини ревеню, купки пахучого кропу.

… Навантажені бараниною, молоком, пухкими свіжими булками, помідорами та іншим харчем, попрямували ми на розшуки річки.

Не встигло спалахнути багаття на березі, як Головацький став заготовляти шампури з прямих і досить великих прутиків верболозу. Він здирав з шампурів кору, і вони робилися гладенькі і слизькі. Шматки мокрого м’яса він спритно нанизував на білі рівні прутики впереміжку з кружальцями цибулі і маленькими помідорами. Важко сказати простими словами, як запахло над річкою, коли Головацький поклав над жаром на кілочках п’ять важких, нанизаних червоними шматочками баранини саморобних шампурів. Як тільки м’ясо стало бліднути, цибуля підсмажуватись, а на вугілля впали перші краплі баранячого сала, навколо запахло так смачно й принадно, що й не сказати.

Час од часу, махаючи Наталчиною косинкою, Толя роздував гаснуче вугілля. Шашлики з блідих стали робитися рожевими, мовби загоряючи у нас на очах. Жир краплинами з шипінням стікав на вугілля, а помідори з боків почорніли і де-не-де лопались, поливаючи томатним соком вогняний під багаття. Аромат смаженого м’яса і чимдалі гучніше шипіння викликали в наших молодих організмах, охлялих за роки громадянської війни, диявольський апетит.

— Помий бляшанку, Наталю, — розпорядився Головацький, перевертаючи над вогнем прутики з шашликом.

Поки Наталка, стоячи напівзогнута на широко розставлених м’язистих ногах над крутим берегом Унави, мила осокою єдину нашу посудину, Шерудилло розстелив на траві два номери «Приазовського пролетарія» і став нарізувати скибками свіжий хліб. Тут же він-розклав і невикористані помідори, цибулю та кілька головок часнику.

— Прошу за стіл, дорогі гості! — відступаючи від вогнища і водночас урочисто показуючи рукою на темно-червоний шиплячий шашлик, запросив Головацький. — Кельнерів у нас нема. Дійте самостійно.

Ми зняли з рогаток шашлики і, сівши кружка на траві біля газетної скатертини, стали просто зубами зривати з напівобгорілих прутиків соковиті, пропахлі димом і часником м’які шматочки баранини.

Перші хвилини щелепи наші працювали в погодженому мовчанні.

Ми грали на шашличних флейтах з таким азартом, наче приїхали з голодного краю.

Мені здавалося, що я ніколи в житті не їв такої смачної страви!

… Із Жмеринки ми дали у підшефний полк телеграму про свій приїзд, але, правду кажучи, я не був певен, чи прибуде вона за своїм призначенням до нашого приїзду, бо адреса була дуже приблизна. Щоб не розголошувати військову таємницю, я адресував телеграму так: «Місто Н., колишні Стародубські казарми, командиру».

Тільки-но винесли ми наші тюки з подарунками на привокзальний майдан, як ціла ватага бородатих візників-балагул з довгими пужалнами оточила нас, пропонуючи свої послуги, щоб довезти нас у місто.

Запах глянсових, відполірованих шкіряних сидінь фаетонів змішувався з запахом дьогтю, яким мазали балагули букси розсохлих коліс.

— Паничики мої, за вісімдесят копійок я вас до самої «Венеції» доставлю! — більше за всіх набивався довготелесий балагула з синцем під оком.

— Товариші! Ви не делегація? — почулося рядом.

Біля нас з’явився чорнявий командир у формі червоного козацтва. На синіх петлицях його акуратно заправленої гімнастерки червоніло по три «кубарі» і були прикріплені кавалерійські значки — підківки з перехрещеними шаблями. Маленький, ладний кашкетик з малиновим верхом і синім околишем мовби підкреслювався зігнутим лакованим козирком.

— Так, ми з Маріуполя, — сказав Шерудилло.

— Політрук третього ескадрону кавалерійського полку імені Німецької компартії Канунников! — відрекомендувався військовий. — За вами прислано тачанку.

Спершу ми поклали на дно тачанки тюки з подарунками, а потім посадили туди зверху Зуброву. Притримуючи одною рукою спідницю і червоніючи від ніяковості, Наталка сяк-так вибралася нагору, а за нею, як ті хвацькі кіннотники, намагаючись показати, що нам не вперше їздити на тачанці, вихопились і ми туди. Політрук Канунников сів поряд з їздовим, і гладкі булані коні понесли тачанку до переїзду, лишивши позаду Спантеличеного балагулу з підбитим оком.

— А де ж твоя знаменита фортеця? — спитала Наталя. — Звичайне собі місто, і ніякої старовини не видно.

— Старовина розташована в Старому місті, — сказав політрук. — А ми стоїмо на околиці, за залізничною колією. По місту ми вас іще провеземо!

В’їхали у передмістя Циганівку. Маленькі хатки стояли обабіч небрукованої дороги. Згодом стали попадатися й будинки чималенькі. І нарешті за червоним двоповерховим будиночком залізничної школи ми виїхали на забруковану синюватим камінням вулицю. І тоді я сказав урочисто, торкаючи за лікоть нашу супутницю:

— Наталочко, диви!

На стіні цегляного будинку була прибита голуба емальована табличка з написом: Вулиця Никодима Зуброва.

Як зачарована дивилась. Наталка на табличку, очей не відводячи. І згодом сказала з гордістю:

— Це вулиця імені мого дядька!..

… Щойно ми заїхали у відчинені ворота військового містечка, одразу ж побачили на широкому плацу построєний поескадронно підшефний полк.

Під звуки фанфар до нас підскакав на сірому, в яблуках, баскому жеребці, поблискуючи шаблею, яку тримав на рівні козирка кашкета, міцний, середнього зросту командир зі «шпалами» на синіх петлицях. Пронизливим тонким голосом, спинивши коня, він закричав на увесь двір:

— Товариші шефи! Полк червоного козацтва імені Німецької комуністичної партії построєний з нагоди вашого приїзду. Командир полку Микола Веселовський!

— Дорогі товариші! Друзі! Славетні наші захисники! Робітнича молодь Приазов’я і одного з найбільших заводів півдня нашої країни доручила нам передати вам зігрітий жаром наших юних сердець, палкий, шефський, комсомольський привіт…

Так почав своє вітальне слово Головацький. Він стояв високий і гарний, з непокритою головою, на військовій тачанці перед строєм червонців.

Спочатку Толя трохи збивався, спинявся, підшукуючи потрібні вирази, але згодом розійшовся, і голос його звучав чимдалі упевненіше. Говорив він про нерозривну дружбу, яка зв’язує червоне козацтво і комсомол України, нагадував про те, скільки молодих хлопців на заклик партії добровільно сіли на коней, щоб поповнити лави червонокозацьких дивізій, нагадував про революційний обов’язок і про високу романтику резолюції. Він говорив про те, що ми привезли сюди, на кордон з капіталістичним світом, не тільки скромні подарунки захисникам нашої країни, але й рішучість у хвилину небезпеки перетворитися з людей мирної праці в надійне поповнення червоної кінноти. Передав наказ маріупольської комсомолії тримати шаблі напоготові, щоб у першу-ліпшу хвилину провчити наших ворогів так, як шість років тому учили їх кіннотники Котовського.

Відпочивати ми категорично відмовились і вирішили до восьмої, на коли було призначено загальнополковий вечір самодіяльності, поблукати по місту… Наталка подалась у місто перша, не чекаючи на нас, щоб попасти в музей ще до його закриття.

Ми теж вирушили в Старе місто.

На правах старожила і знавця цих місць я викладав хлопцям історію міста.

… Уже кінчався Новий міст, як ми помітили Наталку Зуброву, що швидко йшла нам назустріч. Коли ми зійшлись, Наталка, важко дихаючи, сказала:

— Встигла-таки в музей! Вже закривали, але завідувач пустив. Милий такий дідусь. А дивіться, який подарунок він мені зробив, узнавши, що я племінниця дядька Никодима! — І вона розгорнула папку і вийняла з неї якесь пожовкле посвідчення. — Читай, Толю! — сказала вона, передаючи папірець Головацькому.

Головацький узяв з тоненьких пальців Зубрової пожовклий папірець і втупився в нього очима.

— Вголос читай, Толю, — попросила Наталка. — Всім буде цікаво.

Піднісши папірець до очей, глухим голосом Головацький прочитав:

— «Акт Першого громадянського шлюбу, що відбувся в Міській Управі за розпорядженням Радянської влади 25 січня 1918 року на загальних зборах Ради робітничих та селянських депутатів о восьмій годині вечора. Ми, що нижче підписалися, громадянин 25-го Новобіжицького полку Никодим Олександрович Зубров і громадянка села Мукша Китайгородська, Марія-Агнеса Войцехівна Савицька, дали свою урочисту клятву Раді Народних Комісарів, що ми вступаємо в цей громадянський шлюб не ради вигоди, не ради брудних егоїстичних намірів, а ради задоволення поривань високих душевних почуттів та ідеалів святої любові. Ми клянемося, що, вступаючи на нову дорогу соціалізму, свято і суворо будемо виконувати свої товариські відносини, і якщо життя вимагатиме віддати молодість в жертву Революції, то без усякого вагання покладемо на олтар свободи всю нашу юність, причому, якщо життя стане для нас тягарем, якщо в своїх поглядах на речі ми не зійдемося або якщо політичні переконання будуть заважати нашому родинному щастю, ми повинні будемо розлучитися, лишаючись друзями і добрими знайомими, в чому й розписуємося.

Никодим Олександрович Зубров.

Марія-Агнеса Войцехівна Савицька».

— Його жінка полячка була, — мовила Наталка. — Тому і два імені. Комсомолка. І її махновці шаблями зарубали…

Мовчки стояли ми над кам’яними перилами урвища. Внизу ляскотіли праниками прачки, перучи білизну на березі Смотричу. Музикою перших, романтичних місяців революції звучало кожне слово пожовклого папірця, прочитаного Толею.

— Так, документ дуже цікавий! — задумливо погодився Головацький, обережно ховаючи його в папку і повертаючи Наталці. — Бережи його, Наталочко, більше за будь-які дорогоцінності на світі. Будеш і ти старушенцією колись. Внуки твої стануть комсомолятами, а комсомол наш Ленінський буде справляти який-небудь свій славний ювілей. Ну, п’ятдесятиліття своє, наприклад. І от вийдеш ти тоді на трибуну, сивенька, старенька, і розповіси їм усе, що запам’ятала про свого дядька, вірного солдата революції, котрий уже на третьому місяці після Жовтня записав у свої особисті взаємини священне слово соціалізм. Розповіси все про нього, а потім ще й зачитаєш оцей документ, у якому вже тоді зникали назавжди кордони між людьми різних націй, якщо вони були, бійцями одної мети. Подумай, як цікаво буде почути все це новим комсомолятам, котрі не знали особисто, що таке революція і громадянська війна!..

— Я зроблю це, Толю, якщо тільки доживу до того часу, — сказала серйозно Наталя і пішла з нами назад до старого центру прикордонного міста, бережно несучи під пахвою таку дорогу для неї папку…

ЕПІЛОГ

Через двадцять років

Двадцять років минуло з того сонячного ранку, коли пароплав «Фелікс Дзержинський» сповнив тремтячим гудком устя річки Кальміус, входячи по каналу в порт Маріуполя.

Заметушились матроси біля брашпиля, готуючись опустити якір, вийшли з своїх кают пасажири, а ми, зібравшись на верхній палубі, голосно заспівали:

Повалено ніч. Піднімається сонце…

Славна пісня! Запам’яталася вона мені назавжди!

От і зараз, через двадцять років, сиджу я в невеличкій кімнаті, перегортаю старі газети, слухаю, як періщить у шибки дощ, а у вухах дзвенить знайомий мотив цієї пісні.

У вікно видно намоклі каштани. Вони настовбурчились і опустили вниз велике лапчате листя. Рясний дощ збив з них останній цвіт, оголив маленькі колючі шишечки.

Я приїхав сюди вночі з Ленінграда. Вкладаючись спати, я мріяв зранку побігти в місто і відвідати Стару фортецю.

Хазяйка квартири, Олена Лук’янівна, — лікар-невропатолог. Вона втратила в Ленінграді в першу ж блокадну зиму всіх своїх рідних і після демобілізації приїхала на роботу в мій рідний край. У вагоні ми розговорились. Уже одне те, що нам довелось приблизно в один час прожити більше десяти років у Ленінграді, зразу ж зблизило мене з цією задумливою, передчасно посивілою жінкою в зеленуватій гімнастерці з слідами від недавніх погонів на плечах. Адже так, як і її рідні, загинув у мене на руках, від голоду, в грудні 1941 року мій батько, який після тимчасового відходу наших військ із Черкас приїхав у Ленінград і працював на Печатному дворі.

— Боюсь, що житла ви не дістанете, — сказала Олена Лук’янівна, коли поїзд підходив до міста. — В Старому місті самі руїни… Якщо хочете, можете зупинитись у мене.

Нікого з родичів у місті в мене уже не було, і я охоче скористався з запрошення попутниці.

А вночі пішов дощ. Ллє він і зараз безперестану, хоч уже четверта година дня і давно б уже час вибратися в місто, якого я не бачив більше як двадцять років.

Коли Олена Лук’янівна збиралась у лікарню, я спитав, чи нема в неї чого-небудь почитати.

— Все медичне, — сказала Олена Лук’янівна. — Моя бібліотека ще не прибула… Але на горищі складені якісь книжки і журнали. Ще з часів окупації. Подивіться, що там таке, — може, все це спалити треба?

І ось другу годину я перегортаю розмальовані сторінки «Ді вохе», «Сигнала» й інших фашистських журналів. Звідусіль з їх сторінок дивиться на мене нестямне обличчя Гітлера: він зустрічає Муссоліні, приймає іспанського посла, любується зруйнованою німецькими бомбами Варшавою. І всюди застиглі в оціпенінні гітлерівці, цвинтарна пустота майданів, полотнища прапорів із свастикою над зруйнованим містом…

Але що це?..

Я витягаю з самого споду корзини важку підшивку газети. Її назва, «Подолянин», повертає думки назад, уже до далекого дитинства. Так називалась російська газета, що виходила ще за царату в нашому губернському місті. Але чому вона українською мовою?

Дивлюсь дату: 1942 рік. Я перегортаю сторінки фашистського «Подолянина», і здається мені, що передо мною навиворіт крутять військову хроніку загарбників. Я бачу гітлерівців, які в’їжджають на безлюдні вулиці Києва, читаю галасливі заголовки про неминуче падіння Ленінграда і Москви та інші фашистські повідомлення. Їх читаєш тепер з усмішкою, як поганий сон.

І раптом у вічі впивається знайоме прізвище: «Григоренко». Поспішно читаю:

«12-го цього місяця, наказом окружного комісара барона «фон Райндль, у місті створено Український комітет у складі: Євген Вікул, Цер (перекладач), Юрій Ксежовок (голова комітету), Кость Григоренко. Комітет перевіряє податкові справи, допомагає німецьким властям збирати контингенти. Комітет є органом окружного комісара і діє за його вказівками».

Григоренко! Петлюрівський бойскаут, син лікаря, який служив німцям і Петлюрі, ось, виявляється, коли він знову виринув на поверхню!

— Я бачу, ви знайшли цікаву роботу? — говорить, заходячи до кімнати, Олена Лук’янівна.

— Я знайшов сліди давніх знайомих, Олено Лук’янівно, і жалкую про те, що в юності не зміг віддати декого з них у руки правосуддя.

— Сьогодні я теж зустрічала давніх знайомих, — не вникаючи в смисл моєї фрази, сказала Олена Лук’янівна. — Серед них є хлопець із Сибіру, Дима. Його поранили в бою під час звільнення нашого міста. Дуже важкий хворий. Другий рік не може сказати ні слова.

— А що з ним?

— Треба вирішити — чи оперувати його, чи не оперувати, — наче думаючи вголос, говорила Олена Лук’янівна, знімаючи халат, який був одягнений під шинеллю. — Сьогодні я послала виклик у Львів з просьбою надіслати консультанта. Там працює теж мій знайомий професор-невропатолог з Ленінграда…

— Для вас, Олено Лук’янівно, зараз це звучить дуже просто: «Послала виклик у Львів, професору!» — сказав я. — Але коли б ви знали, як багато значить ця фраза для мене, уродженця цього міста! В ньому захований величезний смисл змін, які сталися на Україні. Двадцять років тому Львів був дуже далекий від нас, як Париж, Лондон або Мадрід, хоч вашому професору із Львова летіти сюди не більше двох годин.

— Не більше, — згодилась Олена Лук’янівна.

Настав другий ранок у рідному місті. Розплющую очі. О радість! Синіє небо у вікні, і покроплені останніми краплями нічного дощу каштани здіймають назустріч сонячному промінню своє темно-зелене листя.

Швиденько одягаюсь і біжу в місто.

Буйна парость пробивається всюди з кам’яних стін: жовта кульбаба, медунка, дикий виноград. Кози блаженствують в оцій рясноті зелені, подзвонюючи дзвіночками, зробленими з консервних банок. Все це з дитинства знайоме, бачене!

Незрозуміло тільки, чому бруківка, яка спускається до Нового мосту, поросла подорожником. Невже по цьому бруку ніхто не їздить? А тут була головна проїжджа магістраль з нової частини міста через центр до Дністра!

Сумна картина відкрилась передо мною, тільки-но підійшов я до обриву. Від красуня Нового моста залишилися тільки високі кам’яні бики над проваллям, на дні якого поблискує Смотрич. Через них перекинута вузенька кладочка, дошки якої риплять і гнуться під ногами.

Ніхто не йшов зараз мені назустріч із Старого міста, що виросло на високій скелі, яку огинає Смотрич. Майже всі будинки там зруйновані.

З уламків стін я насилу догадуюсь, в якій я частині міста зараз. Це, здається, Поштовка? Ось руїни будинку, де збиралася таємна група декабриста Раєвського. А ось тут народилася велика артистка Марія Савіна.

А он там, далі, стояв зниклий зараз ресторан «Венеція», в якому справляв шумливі поминки по померлій бабусі Монус Гузарчик…

Де він зараз, наш «безпартійний прошарок», складальник двигунів, шумливий Моня? Останнього листа від нього я одержав у 1940 році в Ленінграді. Гузарчик писав мені, що працює старшим майстром на Харківському паровозобудівному заводі, і навіть книжечку мені надіслав про свій метод переходу на поточний спосіб виробництва…

Наче ураганом повалена і величезна семиповерхова вежа Стефана Баторія з ворітьми, які називались Вітряною брамою. Колись вежу цю збудували тут з наказу короля-угорця, чужинця на польському престолі, який намагався завоювати українські землі Поділля. А зовсім недавно, в 1943 році (це розповіла мені Олена Лук’янівна), біля Вітряної брами гітлерівці розстріляли більше як сім тисяч видатних людей Угорщини, які не хотіли допомагати фашистським окупантам. Гестапо боялось знищити їх у Будапешті і погнало на смерть в українське місто.

Недалеко я побачив руїни будинку, в нижньому поверсі якого, за широкими бемськими вітринами, містилась кондитерська.

Пам’ятаю, в цю спокусливу кондитерську запросив я Галю Кушнір. Сидимо ми з Галею, поважно розмовляємо, попиваємо за мармуровим столиком кофе, наче дорослі, а батько, повертаючися з друкарні, глянув у вікно і побачив нас. Ото розмов після того було!..

Де зараз Галя Кушнір, з якою розлучила нас війна? Весною 1941 року я одержав від неї останнього листа з Одеси. Писала, що Спішно захистила дисертацію, дістала звання кандидата історичних наук, вивчає й далі питання про Чорноморські протоки в світлі міжнародних відносин. Чи пощастило їй виїхати з Одеси? І чи зустріну я її коли-небудь іще, першу мою любов, єдину дівчину нашого фабзавучу, яка стала потім істориком?

Як і за старих часів, біля кам’яних поручнів при в’їзді на фортечний міст жінки продавали квіти: рожеві, білі і жовті півонії, букети польових волошок, червоних маків з чорними мохнатими серцевинками, кремові, бузкові й оранжеві іриси-«півники» і останні вже в цю пору тюльпани з червоними, рожевими і блідо-жовтими чашечками…

Квіти купував широкоплечий підполковник, який стояв до мене спиною. Він забрав у жінок букети на оберемок і відніс їх на сидіння відкритого всюдихода. З кількості банок для бензину я догадався, що підполковник з своїм водієм їде здалека і такий самий залітний гість у цьому місті, як і я.

«Але навіщо йому квітів стільки?» — подумав я, та вид Старої фортеці привернув мою увагу, і я зразу ж забув про цих проїжджих військових.

Фортеця височіла над скелями, як у роки мого дитинства, і, як і сотні років тому, замикала собою в’їзд у місто з півдня, заходу і сходу. Її міцні кам’яні стіни старовинної кладки, такі ж міцні й непорушні, як і ті вищерблені сірі скелі, на яких її збудували, не раз рятували мешканців нашого міста від ворога.

Як і раніш, височіли над зигзагоподібними фортечними стінами першого пояса укріплень то чотиригранні, то круглі сторожові вежі з вузькими амбразурами, увінчані зеленими від моху гостроверхими дахами. Спалахували зелені крони дерев на фортечних валах. Над урвищами виросли великі кущі жимолості і рожевого вересу. Колюча дереза звисала над проваллям, пробравшися своїм корінням глибоко в мурування, від якого турецькі ядра відскакували, як горішки.

Біля відчинених навстіж воріт червоніла, видно, зовсім ще недавно прибита тут вивіска: «Історичний музей-заповідник».

З почуттям глибокого хвилювання зайшов я під арку фортечних воріт.

«Мила, славна наша бабуся! — думав я, оглядаючи фортецю. — Не зруйнували тебе ні час, ні турки, ні гітлерівські бомби. Як стояла ти століття непорушною твердинею на південному заході Подільської землі, так і стоїш понині на радість народу, на страх ворогам, назавжди вигнаним із споконвічної української землі!»

Але тільки-но зайшов у двір, густо зарослий муравою, яка вкривала навіть бруківку, як зразу зрозумів, що і нашій бабусі припало немало в недавніх боях.

Сторожові вежі, з амбразурами на всі чотири сторони світу, були понівечені пробоїнами від снарядів. Дах над вежею Ружанка зник зовсім. Від Комендантської лишилися самі руїни. Але будинок у дворі фортеці, в якому, як видно, тепер містився музей, був відбудований. Нові віконні рами і свіжа штукатурка підказували мені, що будинок цей піднявся з руїн зовсім недавно.

Шум автомашини змусив мене обернутися. Показався той самий всюдихід, обвішаний банками з бензином. Видно, любитель квітів — підполковник — захотів по дорозі оглянути заповідник.

Скрипнули гальма, машина зупинилась біля кордегардії, а я вузенькою стежкою пішов далі, до зеленого бастіону, який здіймався за Чорною вежею.

Чверть століття тому під оцим самим бастіоном петлюрівці розстріляли більшовика — донецького шахтаря Тимофія Сергушина. Ми — маленькі тоді хлопчики з Заріччя, Юзик Стародомський і я, — забравшись раннім ранком у фортецю по черешні, підгледіли випадково розстріл дорогої нам людини.

Сергушин стояв он там, унизу, напіводягнутий, жовтий від хвороби. Під дулами націлених на нього гвинтівок він крикнув у лице катам-петлюрівцям: «Хай живе Радянська Україна!»

Ми і плиту йому потім потайки поклали на могилу. А коли прийшли радянські війська, тут був установлений обеліск із сірого мармуру з написом:

Борцеві за Радянську Україну,

першому голові військово-революційного трибуналу

ТИМОФІЄВІ СЕРГУШИНУ,

що загинув від рук петлюрівських бандитів

Даремно я шукав тепер цей сірий мармуровий обеліск на фортечному дворі.

Його тут не було.

Вороги і запроданці, охоплені зненавистю до Радянської влади, постаралися знищити пам’ять про цю славну людину, першого комуніста, який прийшов у нашу хатинку на Заріччі чверть століття тому.

Тільки під самою Чорною вежею я знайшов у густій траві уламок мармуру з останнім словом надгробного напису.

Основа обеліска — звичайний кам’яний квадратик — збереглась, могильний насип теж. Зелений барвінок густо ріс на пригорку, під яким покоїлись останки Сергушина.

Спинився я над цим горбиком, і пам’ять знову перенесла мене в тоїї далекий час, коли тільки-тільки установилась на Поділлі Радянська влада.

Пам’ятаю, увечері після розстрілу Сергушина ми прийшли сюди, взявши з собою свого товаришочка Маремуху. Куниця, за запорозьким звичаєм, розстелив на могильному горбику червону китайку, а ми засипали горбик запашним бузком. Над могилою забитого клялись ми у той вечір стояти один за одного, як побратими, і помститися ворогам Радянської України за смерть її кращого сина.

Задумливий, стояв я тепер, схиливши голову над зарослим могильним горбиком, і виразно пригадував слова найулюбленішої пісні Сергушина:

Я пісню співаю — з душі вона ллється.

Я хочу в ній виплакать думи свої…

Як птах у неволі, у тьмі вона б’ється

І тоне в просторах землі…

І скоро вона, не доспівана мною,

Замовкне, коли багрянить синяву

І новий товариш, йдучи до забої

За мене її доспіва…

Заглиблений у свої думки, я не почув, як підійшов сюди ще хтось, і помітив присутність підполковника лише в ту хвилину, коли червоні півонії посипались у густу траву.

Кремезний, широкоплечий підполковник посипав могилу Сергушина квітами, не звертаючи на мене ніякої уваги. Глянув я на нього ще пильніше — і раптом під щетиною, яка проступила на його загорілих щоках, побачив знайомі риси Петра Маремухи…

— Слухайте, товаришу!.. — сказав я схвильовано.

Обернувшись на звук мого голосу, підполковник-танкіст спершу подивився на мене дуже суворо, я б навіть сказав — невдоволено, але потім, раптом змінюючись на обличчі, вигукнув:

— Василь! Друже!..

А за півгодини ми вже сиділи на росяній ще траві під вежею Кармалюка, забувши в нашій жвавій розмові про все на світі.

Водій Маремухи, рум’яний єфрейтор-танкіст, розстелив на траві брезентову плащ-палатку і розклав на ній всякі харчі.

— Стривай, Василю, — перепинив мене Маремуха, — але чому ж ти не відповів мені з Ленінграда? Я просто штурмував тебе листами на завод! Навіть у відділ кадрів того авіаційного заводу писав: де, мовляв, у вас інженер Василь Манджура? А вони мені відповіли один раз, що «відряджений», і замовкли. Куди ти зник звідти?

— На завод «Більшовик» мене послали…

У цю хвилину позад нас почувся старечий голос:

— Товариші військові! Ну як вам не соромно! Тут же заповідник, а ви лушпиння накидаєте!

Ми обернулись на цей голос так швидко, наче школярі, захоплені зненацька тут сторожем.

На сусідньому горбику стояв сивенький старичок у полотняній старомодній толстовці, з чорним галстуком-метеликом, у золоченому пенсне. Він з’явився нечутно, як у сновидінні з далекого дитинства, і сама його поява зробила нас молодшими на цілу чверть століття.

Коли б не було на переніссі у старичка такого знайомого нам пенсне, ми, можливо, і не впізнали б у ньому Валеріана Дмитровича Лазарєва. Але це був він — наш любимий історик і перший директор трудової школи імені Тараса Шевченка! Схопившися з землі, Петро приклав руку до козирка:

— Просимо вибачити, Валеріане Дмитровичу! Ми були дуже збентежені і забули, де ми є. Зразу це лушпиння підберемо.

— Дозвольте! Але звідки ви знаєте, як мене звуть? — оторопів Лазарєв, сходячи з горбика.

Де йому було впізнати в сивуватому офіцері з орденами отого самого коротуна, який, вилискуючи білими п’ятами, біг одного разу навздогін за іншими хлопцями з ліхтарем «летюча миша», охоплений бажанням швидше спуститися в заманливий підземний хід!

Тисячі подібних школярів промайнули перед очима Лазарєва за кілька десятків років педагогічної діяльності. Хіба всіх запам’ятаєш?

— Звідки ви знаєте моє ім’я? — вдруге спитав Лазарєв, підходячи до Маремухи впритул.

Тепер уже втрутився я:

— Коли ж ми з вами знову у підземний хід підемо, товаришу Лазарєв?

— Стривайте!.. Що за мана? — Старичок зняв пенсне і протер його скельця хусточкою. — Ви, товариші, не з облнаросвіти?

— Я, дорогий Валеріане Дмитровичу, з трудової школи імені Тараса Григоровича Шевченка. І підполковник теж. Ми обидва — ваші учні випуску 1923 року. Невже ви нас забули?

З цими словами я міцно обняв нашого старого директора.

… Про багато уже було переговорено між нами…

— Ви хочете довідатись про все, що трапилось тут? — сказав Лазарєв, підводячись з плащ-палатки. — Давайте тоді продовжимо урок наочної історії. Востаннє я розповідав вам про повстання Устима Кармалюка?

— Так, так, Валеріане Дмитровичу! — відповів Петро. — Ми ще з вами, пам’ятаєте, кайдани котрогось із друзів Кармалюка чи Гонти знайшли…

— Кайдани ці у мене в музеї і досі зберігаються, — сказав Лазарєв. — А сьогодні я вам розповім про інших героїв боротьби проти гнобителів українського народу… Але перше скажіть, підполковнику, — Лазарєв лукаво глянув з-під пенсне на Маремуху, — чи відома вам загальна військова обстановка, яка склалася тут у перші місяці минулого року?

Маремуха відповів ухильно:

— Приблизно.

— В такому разі, допомагайте мені, коли я помилюсь.

І він почав розповідати:

— Після того як у березні 1944 року радянські війська відбили Волочиськ, фашисти втратили пряму залізницю на захід. Тоді всі їх частини, які залишалися в подільському мішку, кинулися сюди. Таким чином наступаючі радянські війська повинні були закрити гітлерівцям шляхи втечі в Буковину і Західну Україну через наше місто.

На початку березня радянська артилерія прорвала німецьку оборону під Шепетівкою.

У цей прорив хлинули танкові частини генералів Лелюшенка, Рибалка і Катукова. Вони повели наступ на південь, до Дністра… Чого ви усміхаєтесь, Маремухо? Я сказав не те?

— Я усміхаюсь, бо й сам мав деяке відношення до згаданого наступу, — тихо сказав Петро. — Я у Лелюшенка служив.

— Ах, лиходій ви отакий! — заметушився Лазарєв. — Та ви, мабуть, самі тут орудували? Признавайтесь!

— Тут — ні, отам! — І Маремуха показав на північний захід. — Ми Скалат брали.

— Так от, слухайте, — розповідав Лазарєв заспокоюючись. — Після того як ви захопили Скалат, сюди була послана танкова бригада уральського добровольчого корпусу…

— Гвардійського до того ж, — додав Маремуха. — Танки цього корпусу і у Львів прорвались першими, і Прагу рятували від знищення.

— Гвардійського, не заперечую, — згодився Лазарєв. — Бригада ця після того, як наші частини кинулись до Тернополя, дістала завдання пройтись по тилах ворога, паралізувати їх і через Гусятин, Жердя, Оринин дійти, до нашого міста… І ось, мої хлопчики… — Голос Лазарєва затремтів, і він заговорив тихше, переводячи віддих: — 25 березня 1944 року жителі Підзамчого, вперше після двох з половиною років фашистської окупації, побачили радянські танки! Підзамчани плакали від радості; зони протирали собі очі, думаючи, що все це їм тільки сниться… Плакав і я, мої хлопчики, наче маленький, коли один з танків зупинився в тому селі, де переховувався я від гітлерівців. Танкіст зіскочив з броні і попросив напитись. Він був брудний, весь у мастилі і бензині… Я цілував його, як рідного сина, і плакав…

Лазарєв закашлявся і повернув своє худорляве обличчя в бік фортечних воріт. Але ми зрозуміли: дивиться він туди навмисно, щоб приховати від нас сльози, що виступили на його втомлених старечих очах.

— … На чолі передового загону бригади, — говорив далі Лазарєв після хвилинної паузи, — мчав від Довжка до Підзамчого важкий танк «Суворов». У нього на борту майорів прапор. Танк цей вів молодий лейтенант Копєйкін, майбутній Герой Радянського Союзу, а командував передовим загоном старший лейтенант Іван Стецюк, вихованець одного з дитячих будинків міста Дніпропетровська. Його загонові було доручено що б там не було заволодіти районом Старої фортеці і відрізати вихід з міста.

Захопивши Підзамче, Стецюк і його бійці через фортечний міст почали штурм міста.

Вони з’явилися так раптово, що гітлерівці вискакували з квартир у самій білизні. Потім фашисти оговтались і з усіх боків зразу повели наступ на місто.

Стецюк дістав наказ захищати підступи до міста з боку Довжка і Підзамчого. У нього на цей час лишалося чотири справних танки і шістдесят чоловік піхоти. Цілий день з своїми бійцями він тримав оборону роздоріжжя біля консервного заводу, а на нього з усіх напрямків повзли фашистські «пантери» і «тигри». Незважаючи на виняткову хоробрість радянських танкістів, вороги продовжували тіснити їх до мосту. Справа в тому, що якраз у ці останні дні березня генерал Катуков з ходу форсував Дністер у районі Заліщик і закріпився на північних підступах до Чернівців. Коли гітлерівці розвідали про це, вони ще лютіше стали атакувати наше місто, щоб мати змогу прорватися через нього на Буковину.

Гітлерівці заповнили всі шляхи і тепер котились до Дністра і Збруча просто полем, але весняне бездоріжжя затримувало їх просування, змушувало кидати поранених, техніку. Більше п’ятнадцяти гітлерівських дивізій намагались вибити нашу бригаду звідси. Звичайно, танкісти могли відступити, вийти з бою, дати дорогу ворогові, бо що таке одна бригада проти п’ятнадцяти дивізій!.. Ви знову усміхаєтесь, підполковнику? Я щось, може, сказав не так?..

— Та що ви, Валеріане Дмитровичу! Все так! — ласкаво сказав Маремуха нашому старому вчителеві.

— … Танкісти вирішили оборонятися тут, бо знали: якщо фашисти знову захоплять місто, тоді наступальні операції Радянської Армії будуть затримані на кілька тижнів, — говорив далі Лазарєв. — А зараз прошу йти за мною!..

Коли ми вийшли з фортечних воріт, Лазарєв зупинився.

Брукована великим круглим булижником дорога круто спускалась до мосту.

Лазарєв стукнув палицею і сказав урочисто:

— Тут Стецюк поставив свій уже єдиний танк «Суворов» під командою молодшого лейтенанта Копєйкіна. Бачите оце вивернуте каміння? Тут танк «Суворов» повернувся грудьми до мосту. «Роби, Копєйкін, що хочеш, але ні одного гітлерівця до воріт не підпусти!» — сказав Стецюк своєму помічникові.

Лазарєв показав палицею на міст.

Біля в’їзду на шершаві дошки мосту, чисто як дах сільського погреба, височів козирок підземного ходу. За переказами старожилів хід цей вів у Бессарабію, до схожої на нашу Хотинської фортеці.

— У підземеллі, — сказав Валеріан Дмитрович, — Стецюк склав про запас пляшки з запальною рідиною. Розрахунок був простий: ворожі танки намагатимуться прорватися до мосту; тоді радянські бійці, які засіли у підземеллі, будуть закидати їх звідти пляшками з запалювальною сумішшю… Капітан Шульга під ворожим вогнем замінував міст і загинув під час виконання цього завдання. Родом Шульга був із Краснодона…

… Немало музеїв бачив я на своєму віку, багатьох екскурсоводів слухав, але жоден з них не хвилював мене так, як Валеріан Дмитрович! Адже кожен камінь Старої фортеці був знайомий нам дуже добре з дитинства, всі стіни її, порослі дерезою, сходжені нами, всі вежі обстукані в розшуках стародавніх скарбів. А тепер із слів Валеріана Дмитровича вимальовувалась в усіх деталях нова історія подільської твердині. Це була історія про те, як біля стародавніх стін нашої фортеці боронили рідну землю нові, радянські люди! Слухаючи Лазарєва, ми мовби побачили на власні очі широкоплечого, кремезного коменданта фортеці, уродженця Золотоноші, Івана Стецюка.

… Ось він пробирається сюди надвечір з лицем, забризканим болотом і мастилом, у шкіряному шоломі танкіста. Він ховає за спиною поранену руку. З неї сочиться кров. Стецюк жодним рухом обличчя не видає нестерпного болю: негаразд буде, коли гарнізон фортеці побачить, що їх командир поранений.

Перед ним, на вологій іще від учорашнього бурану землі, вишикувались в оточенні сторожових веж його бійці: сибіряки, москвичі, одесити. Останні бійці того самого передового загону, який, переполошивши глибокі тили гітлерівців на лінії Збруча, вирвався темними придністровськими урочищами до скелястих берегів Смотричу.

Старший лейтенант Стецюк мовчки розглядає своїх солдатів і офіцерів. Вони з надією і запитанням дивляться йому в лице. Зморені і змарнілі, вони чекають, що скаже їм втішного командир, разом з ними одрізаний від Великої землі стародавніми фортечними стінами.

Стецюк говорить просто:

— В оцій фортеці ми будемо воювати до останнього патрона. Зрозуміло? Якщо треба буде — загинемо за нашу священну справу, але ворога не пропустимо!..

… Перед Стецюком стояв останній із незайнятих людей його гарнізону — Дима Безверхий.

Багато танкістів навіть не знали прізвища кмітливого голубоокого хлопчини, а просто звали його Димкою.

Димка прибився до танкістів ще під час формування бригади і пройшов з боями до відрогів Карпат. Ще до війни він мріяв після закінчення школи вступити у гірничий інститут. «Хочу бути тільки гірником-інженером, — не раз, бувало, каже Стецюку Дима. — Хочу вугілля під землею шукати!»

У цей березневий вечір Дима переступав з ноги на ногу від холоду і дивився на коменданта прозорими, зовсім ще дитячими очима. Йому недавно минуло чотирнадцять років.

— Що з тобою робити, га, Димко? — сказав Стецюк. — Може, при мені будеш? — Але, побачивши розчарування в очах хлопця, який хотів активних дій, сказав: — А знаєш що? Бачиш, он вежа на відшибі? Бери ручний кулемет і залазь у неї!

Ця кругленька вежа притулилась позад музею.

Дима мерщій схопив ручний кулемет і помчав через розкислий двір до вежі.

Минуло кілька хвилин, і Стецюк помітив на самому верху вежі у віконці веселе Димине обличчя. Хлопчик зірвав з голови каску і, силкуючись привернути до себе увагу коменданта фортеці, помахав нею. Стецюк показав Димі напрям бойової охорони: в бік Оринина. Звідти могли підповзти до мосту ворожі танки. Дима зрозумів, чого хоче від нього комендант, і переліз із своїм кулеметом до протилежної бойової амбразури… Так сибіряк-підліток став захисником вежі Архієпископської.

… Глухо била артилерія біля вокзалу. На путі, в містечку Шатаві, багровіла заграва пожежі. Чим дужче смеркало, тим червоніший ставав небосхил там, за Старим містом. Але Старе місто так само уперто височіло на скелястому острові, оточене неприступними урвищами і річкою Смотрич.

— … А вранці почалось! — продовжував розповідати Лазарєв. — І не тільки «тигри» та «пантери», що повзли сюди від роздоріжжя; стріляли по фортеці, Її обстрілювали осад— ні гармати ворога з закритих позицій, яких Стецюк не міг дістати вогнем. Прислуга ворожих батарей, особливо тих, що були установлені на Видрівці, бачила фортецю як на долоні. Кілька разів танки гітлерівців пробували прорватися до мосту, але кожного разу гарнізон заступав їм дорогу… Звичайно, сидячи у вежах, важко було вести маневровий бій. Стецюк часто виводив своїх людей на вали і бив ворога звідти, з оцих земляних укріплень. На другий день облоги гітлерівці рискнули просочитися в місто з боку Карвасар, але їх не пустили…

— Контратакою? — спитав Петро Маремуха.

— Ви вгадали, — сказав Лазарєв. — Частина гарнізону вискочила з фортеці і згори перебила гітлерівців, які пробиралися до цього місточка.

З цими словами Валеріан Дмитрович підвів нас до руїн вежі, яка примикала до склепіння кордегардії, і сказав:

— Бачите руїни цієї вежі? Не забули ще її назви?.. Це Комендантська. Тут на четвертий день облоги прямим влучанням снаряда забило бійця Краснюка… Того ж дня німецькі гармати били безперестану. Становище гарнізону було дуже важке: сухарі кінчились, цукру вже не було, не було й води. І раптом у цей напружений момент підбігає Димка: «Товаришу старший лейтенант! Там, на горищі, коза жива. Дозвольте, я її притягну сюди!» Стецюк, звичайно, зрадів, дав Димці свою фінку і сказав: «Іди…» Минає кілька хвилин. Спускається по ринві переляканий на смерть Дима і доповідає: «Там повно всяких звірів, але вони не рухаються! Заворожені, чи що?..» А це я, коли місто евакуювали, свою зоологічну колекцію там сховав, чучела різні… Здавалось, що бійці змучені вкрай. Але весела історія з козою миттю облетіла всі пости і піднесла настрій. А незабаром і воду знайшли…

— У Чорній вежі? — запитав я.

— У Чорній вежі, — сказав Лазарєв. — Але, бачте, нам з вами не важко було б знайти воду тут. Ми. люди тутешні. А вона — приїжджі. Здорові бійці рештки сухарів і цукру віддали пораненим. Але цього було ще мало. Зібрані в одній з кімнат музею поранені метались, знемагаючи від спраги. Скільки ж було радості, коли знайшли воду!

Фашисти півкільцем обхопили фортецю і не допускали до неї нікого з населення.

Але ось на п’ятий день оборони по тильній, майже стрімкій стіні від Карвасар у фортецю все-таки пробрався один місцевий житель. Він запропонував Стецюку вказати точне розташування ворожих батарей, які б’ють по фортеці. Стецюк повірив, що перед ним радянський патріот. Він послав з ним єфрейтора Мишляєва і ще одного бійця з батальйону мотопіхоти, прізвища якого досі не можемо установити. Відомо тільки, що звали цього другого бійця Сашко. Було йому дев’ятнадцять років, і, незважаючи на молодий вік, він уже був нагороджений орденом Леніна.

Смеркало, коли вони вибирались із фортеці. По дорозі місцевий житель попросив у Сашка автомат і зняв ворожого вартового. Так він добув і собі зброю.

Утрьох вони пробирались задвірками до млина Орловського. Біля цього млина стояла гітлерівська батарея. Розвідники перебили її прислугу, а замки від гармат кинули в річку. Це було через тридцять сім хвилин після їх виходу з фортеці. Потім вони знешкодили вісім фашистських гармат, націлених на фортецю. Спершу переб’ють фашистів, потім вибивають замки — і далі!

В одній із сутичок провідника поранили в руку. Тоді вони всі троє пробралися лісом у сторожку, де жив цей місцевий житель, зробили йому перев’язку, взяли продуктів і рушили далі… Другого квітня всіх трьох знайшли біля роздоріжжя мертвими коло розбитого німецького кулемета.

— А ви узнали прізвище провідника, Валеріане Дмитровичу? — спитав Маремуха. — Він, здається, справді наш земляк?

— Не тільки земляк, але і мій вихованець… Це був Йосип Вікентійович Стародомський! — з гордістю сказав Лазарєв. — Ви його навряд чи пам’ятаєте. Він довгий час був відсутній.

— Кого не пам’ятаємо, Стародомського?! Юзика Куницю! — вигукнув я.

— Але ж Стародомський був моряк? — в свою чергу здивувався Петро. — Яким же чином потрапив він в оце далеке від моря місто, та ще в дні війни?

— Він був моряком, не заперечую, — сказав Лазарєв. — І, мабуть, більше аніж хтось інший в цьому місті, саме я можу підтвердити оцю його професію. Прошу вас заглянути на кілька хвилин у музей…

… Він дивиться з портрета, облямованого жалібною стрічкою, усміхнений, милий Юзик Стародомський, в нарядному морському кашкеті-капітанці. Обличчя його лишилось майже таким же сухорлявим, смуглявим, упертим, як і в отой липневий ранок, що промайнув, як зустрічна віха, понад двадцять років тому, коли стояли ми разом з Юзиком на капітанському містку при підході до Маріуполя.

Під прозорим склом зберігається кілька експонатів. Перше, на чому зупиняється мій погляд, коли ми підходимо до вітрини, де іржавий турецький ятаган. Під ятаганом видно зроблений ще чверть століття тому вицвілий напис: «Дар учня вищого початкового училища Йосипа Стародомського».

Виникає в пам’яті сонячний день, неділя.

Ми гуляємо по Старій фортеці. Шукаючи гніздо коноплянки, яка випурхнула з кущів глоду, Юзик довго шелестить віттям під вежею Донна і нарешті з’являється звідти сяючий, несучи в руці оцю турецьку зброю — слід часів кривавих і жорстоких.

З якою гордістю, сопучи носом, стежив він потім за тим, як наш головний радник у справах міської старовини Валеріан Дмитрович Лазарєв, мало не торкаючись скельцями пенсне до іржавих піхов зігнутого ятагана, вивчав його і нарешті визначив: «Це зброя другої половини сімнадцятого століття. Не виключена можливість, що його загубив хто-небудь з турецьких яничар, коли вони тікали з Поділля від російського війська!..»

Біля дитячого дару Стародомського лежав тепер довгастий товстий зошит у твердій палітурці. На білій наклейці я прочитав зроблений тушшю напис: «Вахтовий журнал пароплава «Слава Азова».

— Ви знаєте, що таке вахтовий журнал? — запитав Лазарєв, помітивши, що ми з деяким нерозумінням втупили очі в цей експонат. — Це важливий документ, який повинен вивезти на сушу кожен капітан в разі загибелі судна. Це жива історія корабля: його рейси, запис усіх подій на борту.

— Яким же чином журнал опинився тут? — запитав Петро.

— В останні хвилини бою Стародомський захопив журнал з собою і вибрався з ним на сушу, — сказав Лазарєв. — Ну, а потім він привіз журнал сюди.

— Дозвольте глянути, що записано в журналі? — поцікавився я.

— А чого ж, — згодився Лазарєв. — Ви близькі друзі покійного.

З цими словами директор заповідника відкрив вітрину і подав мені товстий зошит. Перші сторінки списані були незнайомими почерками.

Поспішність, з якою були зроблені записи в журналі в перші дні війни, давала можливість уявити обстановку на Південному морському театрі військових дій у другій половині 1941 року.

«15.02 — Сигнал: ворожі літаки. З норд-осту.

Тим же курсом.

15.08 — Праворуч, на курсовому куті 80°, зроблений наліт німецької авіації на сусідів. Налітає 10–15 фашистських торпедоносців і бомбардувальників.

15.17 — Поранений стармех Воскобойников. Сліпе поранення розривною, в хребет.

15.20 — міцність атаки ослабла. Бомблять з великих висот. Вогонь кулеметів і гармат продовжується. Наказав Костенку замінити важко пораненого Воскобойникова в машині. Воскобойникова внесли в салон, де йому подали першу допомогу…»

Я перегорнув кілька сторінок вахтового журналу і побачив запис, хоч і зроблений Юзиковим почерком, але дуже крупними, нерівними літерами:

«Світає. Я на краю коси. Невже Білосарайська? Як сюди потрапив — нічого не знаю. Рядом викинута на берег суднова шлюпка. Суцільний, нестихаючий шум у вухах. Очевидно, результат контузії. Руки обварені паром. Вибух казанів? Записую лише те, що твердо пам’ятаю.

Учора, 7 жовтня 1941 року, о 10-й годині ранку ще торгував базар, і я відрядив туди Гришу Гусенка, видавши йому всю готівку з каси. Сусідні судна приймали на борт поранених і машинне обладнання. Ми були на рейді, чекаючи своєї черги стати під вантаження. Приблизно о 13.00 до самого порту несподівано прорвались танкова колона ворога і автоматники.

Бачачи, що інші судна закінчують вантажитися, я всіма, що були в моєму розпорядженні, вогневими засобами, крейсуючи на малих обертах машини, щоб не сісти на мілину, прийняв бій з гітлерівським авангардом. Приймаючи на себе його вогонь, я хотів дати можливість відійти товаришам. Бачив, як багато суден відчалили і, шикуючись у кільватер, вийшли морським каналом на зовнішній рейд. Дістав вісім гарматних влучань з танкових гармат ворога. Два німецьких: танки підпалив на причалі. Бачив, як під вогнем моїх кулеметів падали фашистські автоматники. Уже став відходити — пряме влучання в машину вивело судно із строю. Продовжував вести бій з потопаючого судна.

Перестали стріляти лише тоді, як гармати пішли під воду і гарматна обслуга попливла. Далі стався вибух, і більше я нічого не пам’ятаю…»

— Контузія була щонайтяжча, — сказав Лазарєв. — Йосип Вікентійович Стародомський ледве чув, навіть коли добрався сюди. І обличчя було ошпарене. Мені розповідав про це його дядько, лісник. Від лісника я й одержав оцей вахтовий журнал. У самому кінці е ще один, вартий уваги запис…

На останніх сторінках вахтового журналу, відділених від службового тексту кількома чистими аркушами, ми прочитали рядки, написані наче старечою рукою, нерівними літерами:

«Я проклинав себе за те, що тяжка контузія не дала мені прорватися на схід, хоч як я намагався це зробити! Опинившись у Ясинуватій, я влаштувався на ешелоні з вугіллям і вирішив до одужання шукати притулку в родичів.

Усе далі й далі, до самої Москви, пересувався фронт. Падлюки — гітлерівські запроданці з жовто-блакитними пов’язками базікають, що наших перемагають. Неправда! Росії не перемогти! Не перемогти і України, поки вона з Росією! Повстане каміння з могил дідівських, якщо не лишиться живих радянських людей.

Фашист, чий би ти не був, — ти не переможеш! Захлинешся своєю власного кров’ю — не тепер, так згодом…»

— Ці рядки стосуються зими тисяча дев’ятсот сорок першого — сорок другого року, — сказав Лазарєв і подивився на портрет, з якого усміхався нам худорлявий нащадок дністровських чумаків з золотими шевронами капітана далекого плавання на рукавах.

… Під склом у вітрині лежали знівечені сішки і ствол німецького кулемета «машингевера». На його воронованій сталі помітні були тьмяні плями. Можливо, то була кров мого польського друга Юзика та його бойових друзів, знайдених мертвими біля цього кулемета.

— Коли Стародомський зрозумів, що до вокзалу йому не пробитися, — сказав Лазарєв, — він і його товариші залягли з оцим кулеметом у кущах біля роздоріжжя і втрьох затримували ворожу мотопіхоту, не підпускаючи її до фортеці. Ви тільки подумайте: утрьох на відкритому майже місці вони стримували під вогнем лавини ворогів! Підзамчани, які йшли поблизу, розповідають, що фашисти вели по цій вогневій точці вогонь двома батареями та полковими мінометами, і лише після цього їм удалось подавити її…

Ми йшли по зарослій жимолостю і свіріпою фортечній стіні до того самого місця, де вилазив сюди перед своєю смертю Юзик Куниця.

Оглушаючи нас тріскотінням мотора, виринув із-за Довжецького лісу і повільно поплив над нашими головами жовтуватий «кукурузник», «Чи не професор це летить зі Львова на виклик Олени Лук’янівни?» — подумав я.

— А чи знаєте ви, друзі, хто одним з перших описав наше місто? — сказав Лазарєв.

— Хто? — спитав Маремуха.

— Поет Батюшков! Адже він служив тут!

— Настане ще час, — мрійливо сказав Петро, — коли ви, Валеріане Дмитровичу, приділите в своєму музеї почесний куточок ще одному нашому спільному товаришу і землякові.

— Кому саме? — пожвавішав директор заповідника.

— Олександру Бобирю!

— Я такого не пам’ятаю.

— Де вам пам’ятати Сашка Бобиря, коли ви і нас насилу впізнали! — сказав Маремуха. — Олександр Бобир учився у вашій же школі, потім перейшов у фабзавуч. Згодом потрапив до Азовського моря. Став захоплюватися авіацією. Складали вони, складали несправний учбовий літак разом з приїжджим льотчиком, знайшли до нього детальки, яких бракувало, а потім як шугнули над морем! Ми й подумати не встигли, що і як, а вже Сашко нам з неба рукою махає…

— Але цього ще замало для того, щоб увічнити пам’ять вашого друга в музеї, — обережно сказав Лазарєв. — Зараз літають сотні і тисячі юнаків.

— А ми й не думаємо, що лише за один оцей перший рискований політ треба увічнити пам’ять Бобиря, — відповів Петро. — Сашко відзначився іншим. У 1936 році він добровільно поїхав допомагати республіканській Іспанії. Він літав там на «курносих», збив два літаки «Савойя» і, здається, три «юнкерси» і загинув у повітряному бою під Теруелем. У газеті «Мундо обреро» про нього некролог був. Уже згодом я познайомився з одним іспанським льотчиком. Фернандес на прізвище. Його навчав літати Сашко Бобир. Фернандес мені і фотокартку його показував. Стоїть наш Сашунька, обнявшись із смуглявим іспанцем на польовому аеродромі. Обидва в комбінезонах. Сміються. А вдалині — гори. Як я жалкую, що. не випросив тоді у Фернандеса цю фотокартку. Оце б зараз передав її вам.

— Не журись, Петре, — сказав я, — яких тільки зустрічей не буває в наш час. А може, твій Фернандес командує партизанським загоном де-небудь під самим носом у Франко? І фотокартка ота все ще в нього? І, можливо, настане час, коли Фернандес та його партизани вільно, не боячись іспанських жандармів, покажуть нам могилу Бобиря?

— А вже коли доведеться вам побувати там, — сказав Лазарєв, уповільнюючи ходу, — то я вас дуже попрошу — візьміть землі трошки з цієї могили! Я виставлю її в музеї і напишу: «Земля Іспанії, за свободу якої пролив свою кров юнак з Поділля Олександр Бобир!»

— Валеріане Дмитровичу, — сказав, помовчавши, Маремуха, — ви зв’яжіться з істориками Львова. Нехай напишуть вам, як поводили себе захисники Старої фортеці, визволяючи від фашистів Львів. Туди ж першими прорвалися якраз танкісти-уральці. Танкіст з Уралу Олександр Марченко підняв над ратушею Львова червоний прапор. Усі ці факти являють безперечний інтерес і для вашого музею. Зробіть особливу вітрину: бойовий шлях на захід танкістів, які визволяли Подільську землю!

— Хороша думка! — згодився Лазарєв. — Але, власне, захисників Старої фортеці лишилось мало. Більша частина гарнізону, яким командував старший лейтенант Стецюк, була забита або поранена. А ті з них, що чинили опір до кінця — до моменту, коли з’єднались Перший і Другий Українські фронти, — так стомилися, що на якийсь час змушені були затриматися в другому ешелоні. Наприклад, Стецюк, коли довідався, що головні сили Радянської Армії підійшли до Поділля і фашисти загорлали своє «капут», сказав товаришам: «Ну, поки що все. Своє завдання ми виконали». Упав тут же, під вежею Кармалюка, на мокру землю і проспав без перерви п’ятнадцять годин! Будили його, будили — нічого не вийшло. Приїхав командир бригади, глянув на сплячого, махнув рукою і сказав: «Не займайте його. Нехай спить. І орлу потрібен відпочинок!»

— А що з Димою, Валеріане Дмитровичу? — запитав я.

— Погана історія з Димою! — відповів Лазарєв. — Уже в останній день оборони снаряд із «тигра» розбив Архиєпископську. Разом з уламками вежі важко контужений Дима упав у двір. Він і досі не може сказати ані слова…

— Дозвольте!: Так це до нього професора з Львова викликали? — скрикнув я. — Як же я раніше не догадався?

— Уже викликали? Дуже добре! — зрадів Лазарєв.

— Може, це він і пролетів зараз на «кукурузнику?» — сказав я.

— Давай сходимо до Дими, га, Василю? — запалився Маремуха.

— Сходимо! — згодився я. — Раз ти сьогодні лишаєшся у місті, у нас часу вистачить. До того ж я знаю Олену Лук’янівну. Вона його лікує і, гадаю, пропустить нас.

Всюдихід підполковника Маремухи привіз нас на базарчик. Тут ми купили Димі гостинця: домашньої з часничком і димом свинячої ковбаси, яєць, окраєць свіжого питльованого хліба з кмином, кілька колючих молоденьких огірочків, масла, загорнутого в мокрий гарбузовий лист, плитку шоколаду і букет запашного, в краплинах ранішньої роси жасмину.

Побачила нас з усім цим Олена Лук’янівна і завагалась:

— Як бути з вами, просто не знаю, — розвела вона руками. — Півгодини тому Диму почав оглядати професор. Зараз він пішов на телефонну станцію. Хоче викликати Ленінград. Я можу пропустити вас до хворого, але на одну хвилинку.

Ми сподівались знайти на ліжку хвацького забіяку, який не знає в житті слова «ні». Адже таким уявляли ми з розповіді Лазарєва Диму — хлопчика з далекого Сибіру. А перед нами, трошки звівшися на подушках, лежав надзвичайно тихий, вилицюватий хлопець-росіянин і соромливо усміхався.

Комендант однієї з сторожових веж фортеці і кавалер ордена Слави подивився на нас, одягнутих у чисті накрохмалені халати, з подивом і надією. Можливо, йому здалося, що це нові професори встигли так швидко примчати сюди з Ленінграда на якомусь надшвидкісному літаку.

Щоб розсіяти здивування хлопця, Петро став солідним басом викладати йому, хто ми такі і чому вирішили його відвідати.

Вилицювате обличчя хлопчика все розпливлося в усмішці, як тільки він почув, що Петро — підполковник того ж самого корпусу, з танками якого і він, Дима, дійшов до Подільської землі. Він рвучко звівся на худеньких ліктях і, сівши, простяг спершу Маремусі, а потім мені неприродно бліду хлоп’ячу руку з синіми жилками. Даючи зрозуміти, що говорити не може, Дима помахав долонькою перед ротом.

— Усе буде гаразд, Димо, не журись! — утішав я сибірського хлопчика. — Люди роками сліпі були, і то їм зараз наука зір повертає, а твою хворобу вилікують і поготів.

— Ну що, будеш іще чучело з музею за живу козу помилково вважати? — спитав Маремуха, усміхаючись і, як видно, бажаючи розвеселити хлопчика.

Той, напружуючи пам’ять, наморщив гладенький лоб. Уперта складка з’явилась у нього над переніссям… І раптом Дима, згадавши смішну історію, що трапилася з ним, засміявся.

У коридорі почулися глухі кроки. Ходою рішучої людини, яка завжди почувала себе як дома в будь-якій лікарняній обстановці, в палату швидко увійшов високий лікар у білому халаті. Комір щільно облягав його жилаву шию. Це якраз і був професор із Львова. Ми відійшли з своїми стільцями далі від ліжка, почуваючи себе як школярі, вражені знаннями старого педагога.

Професор скоса глянув на нас і став розглядати рентгенівський знімок. Підійшла Олена Лук’янівна і застигла в головах у хлопчика в шанобливому чеканні, тримаючи напоготові ватку і якісь пробірки.

— Перейдемо до випробування чуттєвості, — сказав професор, і голос його мені видався дуже знайомим. «Де я бачив цього чоловіка колись?» — ламав я собі голову.

Професор, не звертаючи більше уваги на нас з Маремухою, довго і уважно оглядав хворого.

Олена Лук’янівна причинила обидві половинки вікна, що виходили на Лікарняний майдан. Прозоре скло віддалило стукіт двигуна на ожилому після війни заводі «Мотор». Коли знайомий з дитинства стукіт чотиритактного двигуна замовк, мені пригадалося раптом, як і я колись лежав в оцій лікарні, поранений бандитами, що пробиралися із-за Дністра на радянську сторону з наказу румунської сигуранци[11]. Багато днів я слухав на самоті цей же стукіт двигуна, відпочиваючи після перев’язок.

Якою дрібничкою здалось мені зараз оте поранення у порівнянні з тим, що зазнав оцей хлопчик! Скільки треба було мужності, щоб майже тиждень лежати самому з трофейним кулеметом біля амбразури Архієпископської вежі, стежачи за дорогою і стріляючи до того моменту, поки, осліплений вибухом важкого снаряда, він був скинутий у гуркоті і куряві до підніжжя зруйнованої вежі!..

— Ну, голубе, — сказав професор, закінчивши огляд, — будемо оперуватися. На мозок тиснуть дрібненькі осколки снаряда і уламочки кістки. Це вони і позбавили тебе мови. Я викликав кращого хірурга з Ленінграда. Сьогодні першим літаком він вилітає у Львів. Зараз і тебе заберу туди у свою клініку. Осколки виймемо — пісні заспіваєш! Згоден?

Ми не бачили Диминого обличчя. Але, очевидно, заслонений від нас кремезною постаттю професора, він кивнув йому «так», бо професор сказав з полегшенням:

— От і гаразд! Я знав, що ти молодчина.

Коли ми зайшли до Олени Лук’янівни в ординаторську, там по навощеному паркету походжав професор. Він уже зняв халат, і я побачив на сірому його костюмі дві планки з стрічечками бойових орденів.

Уриваючи почату до нас розмову, професор різко махнув рукою, і цей його жест мовби освітив у пам’яті мої перші зустрічі з ним.

— Прошу познайомитися, професоре, — сказала Олена Лук’янівна. — Оцей товариш — інженер з Ленінграда… — Вона показала рукою на мене.

— Та ми вже, по-моєму, знайомі, — сказав я усміхаючись. — Одного разу портфель професора приніс мені велике щастя…

— Ми знайомі? — здивовано перепитав професор. — Стривайте… Який ви портфель маєте на увазі?

— Одного разу, двадцять років тому, в оцьому ж самому місті фабзавучники обрали свого делегата в Харків. Він мав поїхати туди і врятувати від закриття тутешній фабзавуч, який намагався ліквідувати український націоналіст Зенон Печериця. Дле от біда: у делегата не було портфеля, куди скласти всі папери, Тоді звернулись з просьбою до завідуючого оргінструкторським відділом окружкому комсомолу Панченка, і він дав фабзавучникові, який їхав у столицю, свій портфель… Ви ж Панченко?

— Панченко, — сказав професор. — А ви… Чекайте… Ти — Василь Манджура!

І хоч колись один мій друг радив мені, щоб бути здоровим, в усіх випадках життя тікати далі від лікарів, я з величезною радістю кинувся на широкі груди професора, що трошки пахли ліками.

Давно вже «кукурузник» потріскотів у небі і зразу ж за Карвасарами повернув на Львів, везучи туди професора і його нового пацієнта, а я все ще не міг опам’ятатися від несподіваної зустрічі.

За той короткий час, що пробули ми разом в ординаторській, професор встиг розповісти мені своє життя. Наприкінці двадцятих років він залишив пост секретаря губному комсомолу одного з приволзьких міст країни і з путівкою ЦК ВЛКСМ поїхав учитися в Ленінград, у Військово-медичну академію. Йому ще пощастило бачити живого академіка Павлова. Від нього особисто після одної лекції він почув знаменні слова, записані потім великим фізіологом у своєму заповіті-листі до молоді: «Послідовність, послідовність і послідовність!»

… І ще пригадалася мені, коли ми пішли з Маремухою Заріччям, давня розмова з інженером Андрихевичем.

З далекої юності в оцей сонячний післявоєнний день, сповнений кількох зустрічей, випливло зле, роздратоване лице старого спеціаліста, зв’язаного уже тоді з промпартією, який думав перечекати революцію, перехитрувати Радянську владу. І знову, наче це було сьогодні, почув я його єхидне запитання: «Де ви візьмете освічених людей? Самі навчитесь? «Раз-два — взяли! Эх, зеленая, сама пойдет! Так? Дуже сумніваюсь!..»

Ми пішли з Петром на Стару садибу, де він прожив своє дитинство. Але й тут побачили тільки руїни. Купа червонуватого сміття височіла на місці будиночка, де жили_ до війни Петрусеві батьки. Густа лобода та чортополох стерегли руїни. Як видно, хатка ця була знесена артилерійським вогнем іще в перший рік війни, коли гітлерівська армія, захопивши Тернопіль, ішла через наше місто на Проскурів.

Не було знайомих нам високих воріт і біля будиночка Юзика Стародомського. Скільки разів отут десь, під неіснуючими тепер ворітьми, ми гукали на весь Крутий провулок: «Юзику! Юзю! Куниця!»

Нарешті він з’являвся, поважний і моторний, наш польський друг, наш отаман, ляскаючи в такт рухові довгим батогом, і ми вирушали з ним у черговий набіг на підзамчанські сади або йшли купатися до Райської брамки.

Не відгукнеться він більше ніколи, дорогий наш Юзик…

Там, де стояла їх хата, з глинища виглядав сірий, зовсім недавно збудований тут ворожий дот. Залізні вуса арматури стирчали з сірого бетону. Широка, як віконце м’ясного рундука, амбразура доту дивилась на схід. Видно, це було одно з укріплень, створених ворогом на Волинсько-Подільському плато.

Не допоміг фашистам ні цей дот, ні сотні інших подібних укріплень!

Маремуха виліз на маківку укріплення, глянув в його вентиляційну трубу, що стирчала догори, як гудок пароплава, плюнув туди і, стукаючи закаблуком у бетон, сказав:

— Радянські гармати і не такі штуки виколупували з коренем. Бачив, як пеньки корчують у лісі? Отак приблизно і з дотами було!

Не змовляючись, засмучені видом околишніх руїн, ми знову пішли до Старої фортеці, через передмістя Татариски. Його охороняла висока сторожова вежа, розташована на березі Смотричу.

Забарвлена червоним відсвітом вечірнього сонця, Стара фортеця вимальовувалась на вечірньому небосхилі особливо велично.

Посередині мосту ми зупинились. Спершись руками на дубові поручні, Маремуха дивився на Заріччя. Сірий дот здавався звідси, з височини, зовсім маленьким, схожим на башту заритого в землю танка.

— Слухай, Васю, — раптом сказав Петро, — а пам’ятаєш, у нас сусідка була, дочка головного інженера заводу? Ти ще захоплювався нею наче… Адже вона у Ленінград поїхала? Ти не зустрічав її?

— Анжеліку? Як же не зустрічав, Петрусю! — відповів я. — Можу признатися тобі відверто: познайомившись з нею, я робив усе, щоб допомогти їй стати радянською людиною. Ще тоді, коли порвала вона з своїми батьками і всупереч їх волі поїхала в Ленінград, я допомагав дівчині. Коли я пішов в армію — ми листувалися. В листах вона просила мене після армії приїхати в Ленінград. Я так і зробив: відслуживши, взяв курс до берегів Неви. Поступив на завод, улаштувався. Зустрілись ми друзями; як зараз пам’ятаю, сходили з нею у філармонію, слухали Шосту симфонію Чайковського. Анжеліка на той час, уже консерваторію кінчала. Перед самою війною вона вийшла заміж.

— Батько її живий? — спитав Маремуха.

— Ти ж знаєш, від нас його перевели в Ростов, на Сільмаги. Вона розповіла, що його заарештували в Ростові за зв’язки з промпартією, але незабаром він був звільнений, працею загладив свою провину перед Батьківщиною. Коли війна почалась — він евакуювався з своїм заводом з Ростова на Урал. Усю війну в мінометному цеху інженером працював. Старий уже тепер.

— Може, він під команду Полевого потрапив? — сказав Петро. — Ти ж знаєш, що Нестор Варнайович після закінчення Промислової академії на Урал поїхав директором величезного комбінату.

— Я натрапляв на його прізвище не раз у газетах. Я навіть збирався написати йому, але точної адреси не зміг узнати.

— А Ліка голодовку пережила, не знаєш? — спитав Маремуха.

— Аякже! Знаєш, де я зустрів її в оту блокадну зиму? Страшно згадати! В лікарні імені Відемана, на Васильєвському острові! Я лікувався там від виснаження. Одного разу в коридорі раптом чую — тихенько хтось каже: «Васю!» Оглянувся — рядом Анжеліка! Змарніла дуже. Кола чорні під очима. Руки худенькі-худенькі, прозорі… «Ліко, люба, ви не виїхали?» — закричав я. А вона мені, розумієш, відповідає тихо так: «Куди ж мені виїздити з свого рідного міста? Чим я гірша за чоловіка? А він рядом, на Пулковських висотах». І розповіла потихеньку, як відмовилась евакуюватися з філармонією… Пригадую, подивилась вона на мене і прошепотіла: «Боже, Василю, як ви змінились! Дорогий, вам теж дуже важко?» Совісно було мені, мужчині, відповісти їй «так». Жартом відбувся: «Зараз ви не скажете, що у мене погляд, як у лейтенанта Глана?» — «При чому тут лейтенант Глан?» — здивувалась вона. «Ну, аякже, — кажу, — а пам’ятаєте, одного разу на Азовському морі ви мене порівнювали з якимсь Гланом? А я ще, з причини малої літературної грамотності, спитав тоді: чи не білогвардієць, випадково, цей лейтенант Глан? Як бачите, я тільки трошки помилився. За цей час коли не сам Глан, то в усякому разі автор, який його видумав, зробився запеклим фашистом…» Поговорили ми з нею досхочу. Отам, Петрусю, зрозумів я, що переродилась Анжеліка за ці роки цілковито, новою людиною стала. А пам’ятаєш, — ми її за пустоцвіт вважали?

— Авжеж, час і середовище змінюють людей, — сказав Маремуха і, перехилившись через поручні, подивився вниз.

Там шумів підведений до турбін електростанції фортечний водоспад. Тихший і спокійніший він став, віддаючи більшу частину свого стрімкого бігу машинам, які були заховані від людських очей у білому будинку станції, що притулився під скелями, біля фортеці.

Дивився я вниз і пригадував дитячі роки, прожиті в рідному місті. Скільки разів після повені блукали ми по мулистих берегах ріки, мріючи знайти коли не корону якого-небудь турецького візира, то хоч пару золотих цехінів!

Не знайшли ми золота, та зате знайшли велике щастя — маємо таку країну, таку Батьківщину, що нам заздрять усі чесні трудівники світу!

— Так, час і середовище змінюють людей. Золоті твої слова, Петре! — проказав я після невеликого роздуму. — І я щиро радію з того, що не тільки ми, виховані комсомолом і партією, але навіть і люди, подібні до Анжеліки, які в двадцятих роках ще вагались у виборі шляху, пройшли за цей час чудову школу.

— А чоловік Анжеліки живий? — спитав Петро.

— Убитий під Гатчиною, коли блокаду Ленінграда рвали. Він як пішов у народне ополчення восени, так із фронту і не повертався. Загинув майором… Можливо — але це поки що по секрету — одружимося ми з нею, Петрусю… До речі, ти іноді можеш послухати її фортепіанні концерти по радіо з Ленінграда. Якщо сподобається — напиши їй. Напиши їй так: «Я той самий ваш сусід Петрусь, з яким Василь познайомив вас на березі Азовського моря». Яка вона рада буде твоєму листу! Вона часто згадує ту зустріч. Це ж наша юність, Петре, славна, дорога, світла юність!..

— Як ми повинні бути вдячні за цю юність нашій партії і комсомолу! — сказав Маремуха, дивлячись на наше маленьке, але таке чудове, усе в рясних садах і бульварах старовинне місто, що розкинулося на скелях.

… Західний, вітер приніс з дністровських урочищ велику чорно-сіру важку хмару. Поволі повзла вона до зеніту, начебто дим далекої пожежі, і гребінь її, зачервонілий у променях сонця, що заходило, був багровим і тривожним.

— Як вона з’явилась на небі? — здивувався я. — Адже так сонячно було зранку? Просто дивовижно! А знаєш, що мені нагадує ця хмара? Дим від пожежі Бадаєвських склепів у Ленінграді. То був перший масовий і, мабуть, найбільш відчутний для обложеного міста повітряний наліт. І шугав з тих склепів такий густий-густющий дим, і так поволі сунув він угору, займаючи добру половину неба, що ми гадали спершу — хмара… А може, підемо додому, Петре? Буде гроза.

— Не поспішай, — сказав Петро, усміхаючись і поглядаючи на захід. — Чого ж боятися — Дощу? Не такі грози переживали. Не страшно тепер. Адже ми — дорослі…

Травень 1936, Ленінград

Серпень 1967, Москва

ГЕРОЇ ПРИХОДЯТЬ З ЖИТТЯ

Незвичайна і щаслива доля випала трилогії «Стара фортеця» — головній книзі Володимира Бєляєва. З першою її частиною читач ознайомився ще 1937 року. А над другою і третьою частинами трилогії письменник працював майже шістнадцять років. Повністю вона побачила світ у 1951 році і тоді ж була відзначена Державною премією СРСР. З того часу книжку неодноразово видавали й перевидавали у нашій країні і за рубежем.

Пристрасно і правдиво розповідає вона нашим сучасника про «перші сходи революції» — про долю звичайних юнаків та дівчат, які жили в незвичайні часи революційних перетворень Нинішній молодий читач, якому адресована «Стара фортеця», не тільки черпає з неї історичні відомості про перші перемоги Радянської влади, а й учиться на прикладі героїв твору жити й боротися, самовіддано служити рідному народові. Пересягнувши рубежі нашої Батьківщини, книжка продовжує благородну боротьбу за мир і справедливість на землі.

Не випадково в роки вторгнення американських агресорів у В'єтнам у Ханої «Стару фортецю» видали в'єтнамською мовою. Книжку Бєляєва вручали молодим воїнам разом з бойовою гвинтівкою. Одну з них, пробиту осколком ворожого снаряда і обпалену полум'ям вибуху, я знайшов на згарищі зруйнованого в'єтнамського міста, щойно визволеного від загарбників Як стійкий солдат книжка боролася в бойових лавах в'єтнамських патріотів, допомагаючи їм у визвольній війні.

Розповідь про зранену книжку, знайдену на полі бою, схвилювала Бєляєва.

«Немає для письменника вищої честі, — сказав він, — ніж бачити, як його книжка бореться й перемагає, допомагаючи народові у доброму ділі. Це щастя для митця. В трилогії я відродив те, що бачив і пережив замолоду, що неможливо забути. Всім життям і творчістю своєю прагну бути корисним народові, рідній партії, в лавах якої перебуваю ось уже півстоліття».

Півстоліття в партії — строк немалий. Є що згадати. І Володимир Павлович згадує. Згадує насамперед людей, спілкування і дружба з якими певною мірою визначили його життєву і творчу долю. А ще — дороге серцю старовинне українське місто Кам'янець-Подільський, жителі якого обрали письменника своїм почесним громадянином, овіяні легендами пощерблені стіни старої фортеці над урвищем, де хлопчаки й тепер шукають підземні ходи, пробують видертися на замшілі шпилясті дахи сторожових веж з вузькими амбразурами, затівають галасливі дитячі ігри. Ні, не в козаків-розбійників, як було колись. Нині у них інші ігри — в юних героїв революції, звичайно, і в тих, яких письменник-земляк оспівав у своїй книжці. У мріях не один з них, певне, уявляє себе відважним більшовиком-шахтарем Тимофієм Сергушиним, якого петлюрівці розстріляли тут, біля цих неприступних стін.

— Чи була насправді така людина? — питають у письменника.

— Так, була, — відповідає Володимир Павлович. — Тільки прізвище у неї — інше. І розстріляли її не у дворі фортеці, а на околиці міста, на кладовищі. Ми, кілька хлопчиків-гімназистів, на власні очі бачили, як озброєні петлюрівці вели революціонера на розстріл. Наказали йому зупинитися перед кладовищенським ровом. Прицілилися. Перш ніж до нас долинули постріли, ми почули, як він гнівно кинув в обличчя ворогам: «Хай живе Радянська Україна! Ніколи не відірвати вам України від Росії, кати!» Дитяча пам'ять до найменших подробиць зафіксувала сцену розстрілу, безстрашність комуніста. Він немовби передавав нам, хлопчакам, свій останній заповіт — свято берегти Країну Рад від ворожих зазіхань, зміцнювати дружбу наших народів. І ми поклялися тоді бути вірними цьому заповітові. Червона Армія вигнала петлюрівців з міста. Радісно зустріли ми переможців. Як щось дуже дороге брали з рук бійців і командирів стріляні рушничні гільзи, а якщо вже комусь із нас вдавалося проїхатись на військовому коні разом з бійцями — такому щасливцеві заздрила вся вулиця. Відтоді червоноармійці, командири і політпрацівники стали нашими великими друзями і порадниками.

Гімназію перетворили на трудову школу. В місті укріпилася Радянська влада.

Батьки Володимира Бєляєва працювали в губернській радпартшколі, і сім'я мешкала там же, на казенній квартирі. Тож він виховувався, можна сказати, не тільки в трудовій школі, а ще й у курсантському колективі, нерідко разом з дорослими слухав політичні лекції, брав участь у військових операціях. Адже довкола ще лютували петлюрівські недобитки.

Коли курсантів радпартшколи влітку, під час шкільних канікул, відрядили на сільськогосподарські роботи до радгоспу Грінчук, який був розташований біля державного кордону, то з ними поїхав і Володя. Одного разу прикордонники звернулися до курсантів по допомогу. Треба було ліквідувати банду, заслану з-за кордону на нашу територію. Перервавши польові роботи, курсанти спішно вирушили на завдання. Взяли з собою і Володю. Він пишався таким довір'ям і не підвів своїх старших товаришів під час сутички з бандитами.

Так закінчилися його останні шкільні канікули. Восени він вступив до Кам'янець-Подільського фабрично-заводського училища імені Балабанова, створеного при заводі «Мотор». Хлопці самі заробляли гроші, щоб прогодувати себе, виконували нескладні виробничі завдання — виготовляли продукцію для сільського господарства: робили соломорізки, інші машини, ремонтували млинове знаряддя.

Найчастіше Володя працював у ливарному цеху, де в нього було багато друзів-комсомольців, а у вільний від роботи час разом з товаришами по ФЗУ брав участь у оперативних діях ЧОПу. В рік смерті Леніна він став комсомольцем і того ж року надрукував у місцевій газеті нарис, присвячений великому вождю революції.

Закінчено фабзавуч. Володимир Бєляєв — ливарник четвертого розряду — їде до Бердянська, де стає робітником знаменитого Первомайського машинобудівного заводу на березі Азовського моря. Працював у ливарному цеху спочатку на мідному литті, потім — на «сірому чавуні».

Заводська романтика захоплює хлопчину, і він вечорами, після роботи, пише статті і нариси про трудові будні. Їх публікують не тільки в українських, а і в московських газетах. Йому довіряють редагувати виїзну газету «Червоний кордон». На старенькому автомобілі, який виділив у його розпорядження окружком партії, Бєляєв роз'їжджає по селах прикордонних районів, вміщує на газетних шпальтах одне за одним оповідання про нове, радянське життя, про пильність радянських людей. А в степу за редакційним автомобілем полює банда отамана Козака. Заряджений наган у молодого редактора завжди напоготові.

Потім — служба в армії, робота у важкій промисловості. Колиска революції, місто Ленінград, стало і його, якщо так можна висловитися, партійною колискою. Тут молодий робітник Володимир Бєляєв у серпні 1931 року стає комуністом.

Якось уночі на завод приїхав Сергій Миронович Кіров і заглянув до тієї майстерні, де працював Володимир Бєляєв з товаришами. Робітнича зміна затяглася того дня до пізньої ночі, і хлопці не поїхали додому, а влаштувалися спати просто в майстерні, під експериментальним танком.

Кіров підійшов до них і запитав:

«А чого це ви, хлопці, спите на підлозі?»

Вони пояснили, що трамваї у такий пізній час вже не ходять з-за Невської застави до центру міста, додому добиратися далеко, а пішки йти — не виспляться, адже вранці знову на завод.

«У такому разі, — сказав Кіров, — розвезу вас усіх по домівках на своїй машині. Одіспитесь…»

Так Володимир Бєляєв і його приятелі опинилися в одній машині з Сергієм Мироновичем. Їхали вони через усе місто, вкрите снігом, і Кіров по-дружньому розпитував хлопців, як їм працюється, з якими труднощами стикаються, чи не потрібна у чомусь допомога.

І молоді робітники, не криючись, докладно й щиро розповідали улюбленому керівникові ленінградських більшовиків про своє життя-буття, про трудові радощі і прикрощі. Хтось із хлопців сказав Сергієві Мироновичу про статті і замітки, які постійно друкує у щоденній газеті «Дослідник» її редактор — робітник Володимир Бєляєв. Кірова це дуже зацікавило, і він сказав:

«Я теж і робітником був, і у газеті «Терек» друкувався, та ось на партійну роботу відкликали. А ви не кидайте писати. Дуже це потрібна і корисна справа. Можливо, з вас вийде письменник…»

Розмова з Кіровим спонукала Володимира Бєляєва серйозно замислитися над своїм літературним покликанням. Він знайомиться з відомими ленінградськими письменниками Миколою Тихоновим, Михайлом Зощенком, Віссаріоном Саяновим, Юрієм Германом, які з увагою поставилися до його творчої долі.

У ленінградських журналах і газетах з'являються публікації оповідань Бєляєва, які відразу ж по-доброму помітили і оцінили читачі.

В архіві Володимира Павловича збереглися нотатки письменника Івана Дмитроченка, який у тридцяті роки працював інструктором Ленінградської асоціації пролетарських письменників. Кілька сторінок у цих нотатках присвячено Бєляєву.

«Якось, — пише Іван Дмитроченко, — з розмови з Марією Костянтинівною Тихоновою, дружиною Миколи Тихонова, я довідався, що в редакціях став з'являтися вродливий юнак, схожий на цигана, з кучмою волосся на голові, пише непогані нариси і оповідання…

Відвідуючи заводи і фабрики Ленінграда, я зустрів одного разу в маленькому кабінеті життєрадісного юнака. Коли він говорив, в його оливкових очах аж сяяла невичерпна радість. Це й був Володя Бєляєв, робітник заводу. Після нашого знайомства пін став часто з'являтися в коридорах редакцій разом з тоді ще молодим Юрієм Германом. Був час, коли я прожив тижнів два в неоштукатуреній квартирі Бєляєва, в бетонному похмурому будинку на розі Староневського проспекту і вулиці Бакуніна… Посміхаючись, Володя сказав: «Не журися, Ваню, тут прозаїк Євген Соболевський написав свою найкращу повість «Веселий похорон», цей склепик уже знаменитий!»

Ось у цій непоказній і недобудованій квартирі і писав Володимир Бєляєв свої оповідання, два з них — «Дитинство» і «Ровесники» — тоді ж дістали високу оцінку громадськості, були відзначені премією ВЦРПС на Всесоюзному конкурсі робітничих авторів. Тут же потім він почав писати і «Стару фортецю». А спонукав його до цього один із засновників радянської дитячої літератури, чудовий поет Самуїл Якович Маршак. Він узяв шефство над молодим талановитим літератором».

«Оповідання ваші, голубе, цілком гідні того, — сказав Маршак своєму вихованцеві, — щоб випустити їх окремою книжкою. Але знаєте, ось що: за ними, за оповіданнями вашими, постійно вимальовується, а правдивіше — відчувається цікаве, старовинне місто, долі живих героїв. Коротше кажучи, їм потрібна просторіша «житлова площа». Напишіть-но, голубе, повість. І неодмінно покажіть мені, що у вас виходитиме…»

Бєляєв послухався поради уславленого майстра літератури і став писати повість, показуючи кожен щойно написаний розділ Маршаку. Так, при найсуворішій редактурі Маршака, народилася перша книжка майбутньої трилогії. Називалася вона тоді «Підлітки». За рекомендацією перших читачів рукопису — письменників Самуїла Маршака, Віссаріона Саянова і Марка Колосова — вона була надрукована в одинадцятому номері журналу «Молодая гвардия» за 1936 рік, а наступного року вийшла окремою книжкою уже з назвою «Стара фортеця».

Так розпочався творчий шлях Володимира Бєляєва до знаменитої трилогії, до інших книжок, у кожній з яких живе правда життя, правда часу, жива пам'ять про героїчне минуле.

У 1940 році журнал «Звезда» у двох номерах, серпневому і вересневому, з продовженням друкує другу частину трилогії — повість «Будинок на Житомирській», яку потім, навесні 1941 року, незадовго до початку війни з фашизмом, випустив «Детиздат» окремою книжкою під назвою «Будинок з привидами».

Війна застала Володимира Бєляєва в обложеному Ленінграді. Він добровольцем вступає до народного ополчення, споруджує оборонні рубежі, бере участь у сміливих діях винищувального батальйону і у вільні хвилини пише публіцистичні нариси для газет, по гарячих слідах подій створює сценарій для антифашистських фільмів «Час розплати» і «У старої няні». По радіо з обложеного міста линув упевнений, твердий голос письменника, який закликав до священної боротьби з ненависними загарбниками.

Володимир Бєляєв захоплювався стійкістю ленінградців, волю яких не могли зломити ні голод, ні безперервні бомбардування. Він на власні очі бачив, як умирали на вулицях виснажені від голоду люди. Умирали, але не здавалися. І він писав про це у своїх нарисах і статтях. Серце його стискалося від горя, коли він дивився на опухлу від голоду дружину, бачив, як помирав його зовсім ще маленький син Володя, а він нічим не міг допомогти їм.

1942 року, ставши кореспондентом Радінформбюро, Володимир Бєляєв пліч-о-пліч із захисниками радянської Півночі брав участь у битві на морі. Потім, після бою, надсилав свої кореспонденції з Мурманська, коли на його вулицях гриміли вибухи фашистських авіабомб, — по п'ятнадцять, а то й більше нальотів на день робили тоді гітлерівські загарбники на заполярне місто. Не раз ходив на бойових кораблях в Арктику, на Нову Землю. У червні 1943 року мало не загинув разом з екіпажем радянського корабля «Рошаль», який віз боєприпаси і літаки з Колгуєва на Нову Землю і зненацька був атакований німецьким підводним човном. Разом з морськими льотчиками літав у льодову розвідку.

Про все, що йому довелося взнати і пережити в обложеному Ленінграді, в морських баталіях, у льодових арктичних битвах, про мужність ополченців і червонофлотців, про небувалу стійкість радянського народу Володимир Бєляєв розповів світові.

У серпні 1944 року, на заключному етапі війни, кореспондента Всесоюзного радіо Володимира Бєляєва перекидають з півночі на захід, на визволену Радянською Армією українську землю. Перед відльотом у Львів він відвідує першого секретаря Спілки радянських письменників Олександра Фадеєва і чує від нього напутні слова:

«Ваше завдання там, на заході, полягатиме в тому, щоб будь-якими силами і засобами морально і політично добивати фашизм!»

Діставши таке завдання, Володимир Бєляєв повів напружену, повну ризику й небезпеки боротьбу з тими, хто на землях Західної України перетинав народові, що вперше дихнув на повні груди після важкої фашистської окупації, шлях до миру, творчої праці.

На лісових дорогах і в глухих селищах лютували бандерівці та інші українські націоналісти, чинили кривавий розбій, вбивали невинних людей, партійних і радянських працівників, сільських активістів.

Памфлети Володимира Бєляєва, присвячені боротьбі народу Західної України проти фашизму і націоналізму, не тільки зривають маски з ворогів соціалізму, досвідчених заокеанських розвідників, професійних убивць та їхніх духовних наставників, але й змальовують героїв битви з цими емігрантськими, антирадянськими покидьками, оспівують красу й силу патріотичних почуттів кращих синів і дочок української землі. Письменник закликає радянських людей бути пильними, свято берегти справу миру і соціалізму.

В. П. Бєляєв належить до покоління комсомольців 20-х років, яке було свідком народження держави нового типу і понад шістдесят років утверджувало життєвість цієї держави, покоління, що завжди відзначалося невтомним пошуком справи, в якій можна якнайповніше випробувати самого себе на міцність.

Володимир Бєляєв так охарактеризував молоде покоління перших літ Радянської влади:

«Просто ми завжди хотіли жити чесно, жити активно. Мені замолоду найкращим порадником у житті був комсомол. Комсомол не тільки гартував мене ідейно, але й визначив мій шлях у житті… Якщо ви пам'ятаєте, у «Старій фортеці» саме з молодими, робітниками пов'язані мої найзаповітніші думки як письменника».

Роботу над книгою «Стара фортеця» Бєляєв почав, коли йому не було й тридцяти, а закінчив її уже в зрілому віці. Писав він про свою молодість, про перші роки Радянської влади. На той час, коли робочий хлопець узявся за перо, вони вже стали історією. Отож довелося багато що пригадати, уточнити, перевірити. Працюючи над трилогією, письменник прагнув тісно поєднати минуле з сучасним, з нинішнім днем країни, з життям молоді, думав про те, щоб його майбутній твір нерозривно злився з тією справою, якій віддавала себе молодь, що прийшла на зміну першим комсомольцям, щоб книга не просто розкривала факти історії, про які не можна забувати, а й відповідала духу епохи, йшла в ногу з часом, з комсомолом, учила діяти в нових історичних умовах.

А час — тридцяті роки — був тривожний. Усе вище підводив голову фашизм, і Володимир Бєляєв у життєвому матеріалі, на якому створювалася книга, шукав свіжі зерна, які б змогли прорости в сучасність, стати корисними для нового покоління, для будівників і захисників соціалістичного суспільства.

Що було конче потрібно в умовах воєнної загрози, яка насувалася? Ідейно згуртувати молодь, навчити й пильно стежити за підступами ворога, готуватися до того, щоб будь-якої миті дати нищівну відсіч агресорові. Військово-патріотичне виховання і тоді було першочерговим завданням часу. Розповісти молоді про героїв перших битв за революцію, про підступність ворога і мужність бійців Червоної Армії, про радянських людей, готових, не шкодуючи свого життя, постояти за свій народ, за Радянську владу, — означало для митця допомогти художнім словом розв'язати це пекуче, по-державному важливе завдання.

Так сприймав вимогу часу Володимир Бєляєв, розмірковуючи над тим, якою повинна бути його книжка. Вона народжувалась у неспокійні роки, тривоги яких не могли не залишити на ній свого відбитку. Тема захисту Країни Рад стала головною у першій книзі «Старої фортеці». Так веліло серце. Так велів громадянський обов'язок.

Друга книжка трилогії — «Будинок з привидами» — створювалася в роки небаченого розмаху соціалістичного будівництва, стахановського руху, коли комсомольці-добровольці залишали рідні міста і села, їхали на заклик партії у далекі краї зводити гіганти індустрії, зміцнювати промислову та оборонну могутність Батьківщини. Хіба міг письменник не відгукнутися на цей патріотичний рух молодих ентузіастів, тим більше, що й сам він колись, закінчивши фабзавуч, залишає рідний Кам'янець-Подільський і разом з комсомольцями вирушає туди, де найбільше потрібні ливарники, — до Азовського моря, на машинобудівний завод. Саме про це, про той час, коли він з товаришами не тільки по-ударному працював, але й вчився влучно стріляти з гвинтівки, нерозривно був пов'язаний з Червоною Армією, з прикордонниками, разом з іншими нерідко вирушав ловити диверсантів, брав участь у збройній боротьбі проти контрреволюційних банд, Бєляєв почав писати нову книжку, що стала продовженням «Старої фортеці». Нехай комсомольська зміна повчиться на прикладі перших молодих ударників праці не тільки на совість, по-соціалістичному працювати, а й опановувати військові знання. Недаремно ж комсомол закликає молодь складати норми на значки «Ворошиловський стрілець» та «Будь готовий до праці і оборони!». Це теж поклик часу.

Три передвоєнних роки Володимир Бєляєв присвятив роботі над повістю про молоду робітничу гвардію, що загартовувалась у горнилі перших індустріальних перемог Радянської влади.

Останню частину трилогії — «Місто біля моря» — Бєляєв писав, коли країна зводилася з попелу, відбудовувала зруйноване в лиху годину битви з фашизмом народне господарство. Про самовіддану працю радянських людей, про боротьбу за піднесення вітчизняної промисловості, ідейне змужніння і творчу активність молодого робітничого класу і розповідає письменнику своїй книжці. В кожному розділі повісті, в кожному її образі відчувається перегук двох історичних епох, двох поколінь молоді; книга наче передає новій комсомолії трудовий і моральний досвід молодих героїв, які зустрічали своє повноліття в лавах будівників соціалізму, натхненних великою мрією про майбутнє.

Як бачимо, кожна книжка трилогії «Стара фортеця» була не тільки сучасною, а й своєчасною, поспішала на допомогу юні сорокових — п'ятдесятих років. Недарма про неминущу актуальність бєляєвської трилогії автор чудового твору про доблесних захисників Брестської фортеці, лауреат Ленінської премії Сергій Сергійович Смирнов писав: «В одвічному питанні молоді «робити життя з кого» книжка» Бєляєва ще не раз допоможе багатьом юнакам та дівчатам. Книжка — друг і ненав'язливий вчитель — відкриє їм красу і щастя подвигу» в ім'я народної справи, змусить їх душею відчути і радісну насолоду справедливої боротьби, і горду гідність праці в робітничих лавах товаришів. Вона навчить їх дружби і любові, чесності і щирості, стійкості і наполегливості — найкращих рис людини і громадянина, що так потрібні людям, які стоять на порозі світлого майбутнього — комунізму».

Правдиво змальовуючи образ покоління, народженого революцією, Володимир Бєляєв постійно думав про свого читача, теперішнього і майбутнього, висуваючи в трилогії на арену дій таких героїв і такі події, які сам час вимагав поставити попереду, щоб вони вели за собою на славні діла молодь нових бойових і творчих літ.

Письменник-комуніст серцем сприйняв політику партії і визначив точну мету ідейно-моральної спрямованості своєї творчості, її виховних функцій. І він не помилився; його творча праця стала у великій пригоді тим, кому була адресована книжка — молоді нового часу. Цей твір знайшов у їхніх серцях палкий відгук.

Як і всякий справжній митець, письменник, ясна річ, скористався правом на домисел, на узагальнення і типізацію образів, але при цьому ніколи не відходив від життєвої правди, ніколи не забував про те, що за його книжкою прийдешні читацькі покоління судитимуть про те, якими були насправді люди його часу, як вони жили і боролися, працювали і любили, заново відкривали для себе навколишній світ, осяяний полум'ям революції.

Він відтворював суту правду подій, змальовував героїв, стверджував правду свого часу. І знав, що цю правду він несе в новий час, і йому, звичайно, хотілося, щоб вона вірно служила майбутнім поколінням, запалюючи їх жагою діяльності, прагненням наслідувати героїв книжки. Ось чому письменник, не викривляючи реальної дійсності, відбирав із багатющих запасів свого життєвого досвіду насамперед цікаве і повчальне, те, що переживе не лише сьогодення, а й завтра, вступить у прийдешній день.

У «Старій фортеці» ми відкриваємо для себе не тільки художню реальність великих історичних подій, а й читаємо про буденне життя мешканців невеличкого стародавнього містечка, звичайні хлоп'ячі ігри й захоплення, пустощі і витівки. І ось що характерне ми помічаємо, читаючи цю книжку: все буденне й незначне в долі героїв, у долі міста поступово відходить на задній план і дедалі яскравіше, вагоміше виявляє себе життя — велике, бурхливе, багатогранне революційне життя, в якому по-новому формуються людські характери і чітко окреслюються обличчя наших друзів і ворогів.

Автор не суперечить тут правді життя, правді історії. Революція визначила долю багатьох мільйонів людей. У її світлі особливо виразним стало велике і мале, справжнє і фальшиве, сміливе і легкодухе. Революція вела народ до головного — до визволення трудящих від гніту експлуататорів, до вільного, щасливого життя, до повного розквіту людських талантів і здібностей.

Це і є те головне, що переймає оповідь «Старої фортеці». Правда революції увінчує все пережите юними героями книжки, мешканцями міста, визволеного Червоною Армією від сваволі петлюрівців та їхніх союзників — білопольських інтервентів. Цю правду і змалював Володимир Бєляєв, опираючись на власні спостереження, на долю близьких йому людей, на реальні історичні факти свого часу. І ці факти, що визначили всі вчинки героїв, письменник поставив у центрі розповіді, вивів у своїй книжці на передні рубежі. Він добився того, що безліч чудових і точних деталей, вплетених у тканину розповіді, не заступили його провідної думки, не завели у дрібнотем'я вбік від головної течії життя.

Як показала довголітня щаслива доля «Старої фортеці», книжка стала потрібною і корисною читачеві саме цією правдою, що виникла в атмосфері соціалістичної революції. Вона допомогла молоді правильніше побачити поступальний революційний процес і визначити своє місце в лавах будівників нового суспільства. В яскравому художньому зображенні народного життя на світанку Радянської влади і полягає значення трилогії, її неминуща цінність для молодого читача.

Володимир Бєляєв усією силою свого таланту, силою любові й ненависті відгукується на людський біль і лихо, на вимогливий заклик чесних людей світу приборкати фашизм, зірвати маячні плани паліїв війни, що сіють на землі ядерну загрозу і вбивства, наклепи і провокації. Саме цим душевним болем перейнята інша книжка Володимира Бєляєва «Вишневі алеї», до якої увійшли найкращі твори письменника — повість, оповідання і памфлети, створені в останні роки.

Назву збірці дало документальне оповідання про подвиг, що його здійснив у перші дні війни маленький гарнізон прикордонної застави, яким командували лейтенант Олексій Лопатін та політрук Павло Гласов. Вони загинули у нерівному бою із загарбниками, їх поховали на сільському кладовищі недалечко від застави. «Прикордонники, які прийшли служити сюди, — пише автор, — посадили на заставі вишневу алею на честь славного подвигу своїх попередників. Навесні дерева вкриваються ніжним білим цвітом, а ближче до середини літа на них рясно червоніють соковиті вишні. Ніхто не зриває їх — така традиція. Наливаючись соком, вони поступово падають на землю і червоніють під деревами, немов краплі крові, якою колись зросили цю землю герої-прикордонники».

В образному ладі книжки відбито всенародну пам'ять про мужніх борців за свободу і незалежність нашої Батьківщини. Ми ніби чуємо відгук тужних дзвонів білоруської Хатині, завивання вітру у руїнах Брестської фортеці, трагічний реквієм, що звучить на Піскарівському кладовищі в Ленінграді.

Відомості про героїчних прикордонників-лопатінців автор збирав багато років, він довго жив на заставі, яку лопатінці захищали до останнього подиху, стримуючи натиск гітлерівських полчищ. Цій заставі присвоєно ім'я лейтенанта Олексія Лопатіна, Героя Радянського Союзу. В Народній Республіці Болгарії одну з прикордонних застав також названо іменем О. Лопатіна.

Не дізналися б ми, напевне, і про високий моральний подвиг скромної дівчини Іванни Ставничої, яка відверто кинула в обличчя церковним фанатикам суворе звинувачення у дворушництві і підступній зраді, якби не слідопитський пошук Володимира Бєляєва. У післявоєнному Львові письменникові вдалося знайти сліди убивць Іванни, і у своїй повісті «Хто зрадив?», також уміщеній в збірці «Вишневі алеї», він розкрив правду вчиненого злочину. Обплутана густим павутинням єзуїтських провокацій, дочка священика Івана, натура щира і простодушна, опинилася на краю прірви, в жорстоких лабетах так званих «духовних пастирів» — гітлерівських агентів. Руйнувалась її мрія про те, щоб навчатися в університеті, стати науковцем. Осіняючи Іванну хрестом, запеклий антирадянщик митрополит граф Андрій Шептицький лицемірно переконував свою хрещеницю: «Не побивайся за безбожним університетом. Присвяти себе цілком служінню в товаристві імені пресвятої діви нашої Марії… Зроби все можливе, щоб застерегти знайомих тобі юнаків та дівчат від вступу до комсомолу. Квиток у кишені наших молодих галичан — це каїнова печать назавжди, найбільший гріх перед господом богом. Запам'ятай це! Будь-якими засобами треба викорінювати згубні плевели безбожного вчення».

Не послухалась Іванна напучень митрополита, який вчив безвладно скорятися злу, сковував її волю і прагнення до кращого життя. Вона на власні очі бачила, як у роки варварської навали фашистів з благословення церковників-націоналістів бандерівські бандити жорстоко знущалися над невинними людьми, як есесівці, на пряжках поясів яких були виштампувані слова «З нами бог!», прирікали на загибель старих і малих, стріляли у беззахисних впритул, у потилицю. Десятки тисяч мирних жителів тільки у Львові винищили вони за тридцять сім місяців фашистської окупації.

Побачивши зраду людей, у яких вона раніше вірила, Іванна поспішає на допомогу борцям за свободу, рятує з табору смерті військовополонених, зближується з радянськими підпільниками.

Єзуїти, підступно виманивши Іванну з підпілля, присудили її до смертної кари. І коли есесівець накинув дівчині на шию зашморг/вона рішуче зірвала з себе натільний хрест і шпурнула його геть, звільнившись раз і назавжди від релігійних пут.

Володимир Бєляєв створив великий цикл памфлетів «Слуги фашизму і реакції», на конкретних прикладах переконливо показавши антинародну суть буржуазних українських націоналістів та уніатських церковників, які благословляли їх. Нині вони влаштували собі кубло у західних країнах, де їм платять за зрадництво, за будь-яку антирадянську акцію, будь-який виступ проти комунізму. Памфлет «Загадка Вулецьких горбів», спрямований проти націоналістичних терористів та запроданців, що подвизалися на шпигунській службі у гітлерівців, розриває історію зникнення великої групи львівської інтелігенції у перший рік фашистської окупації.

Вивченням цієї трагедії Володимир Бєляєв почав займатися дуже давно, ще наприкінці війни, коли працював у Надзвичайній комісії по розслідуванню німецько-фашистських звірств на Львівщині. Саме тоді й пізнав він у всій глибині практику нечуваного терору націоналістів-головорізів, підбурюваних на нові грабежі і вбивства двома фюрерами — українським поповичем Степаном Бандерою і гітлерівським розвідником Теодором Оберлендером. Уже тоді були знайдені документи, які доводили, що гітлерівці здійснили своє злодіяння над львівськими вченими з благословення уніатського митрополита Андрія Шептицького за «чорними списками», заздалегідь складеними для вбивць організацією українських націоналістів.

Однак хто саме був безпосереднім виконавцем цього масового вбивства, тривалий час лишалося невідомим. Тільки через двадцять років після війни письменникові вдалося розкрити таємницю загибелі великої групи визначних наукових працівників Львова, встановити імена катів, що вчинили нечуване звірство. Як виявилося, це були гауптштурмфюрер СС Ганс Крюгер і «науковий спеціаліст» абверу професор Теодор Оберлендер, один із командирів націоналістичного батальйону «Нахтігаль», карателі якого і скоїли кривавий злочин у Вулецьких горбах.

Організатори вбивства львівських учених лишилися живі. А втім, західна церква й досі своїми проповідями про християнське всепрощення, по суті, захищає від суду історії явних злочинців, прикриває їхні криваві злочини. Памфлет Бєляєва закликає не просто пам'ятати про цю жахливу трагедію, а й зробити все можливе, щоб такі лиходійства ніколи більше не повторилися на нашій землі.

У своїх публіцистичних творах Володимир Бєляєв переконливо розвінчує підступи націоналістів-клерикалів, що осіли у Канаді, Нью-Йорку, Мюнхені. Це вони з усіх сил намагаються відродити запеклого ворога українського народу — уніатську церкву. Особливо затято обстоює цю безглузду ідею колишній колабораціоніст Йосип Сліпий. Трудящі Львова і навколишніх сіл добре пам'ятають його криваве співробітництво з гестапо та абвером гітлерівської Німеччини.

Памфлети письменника сміливо атакують підступи нинішніх фашиствуючих молодчиків, націоналістів і єзуїтів, збуджують у душах радянських людей високе почуття пильності. У гострій ідеологічній боротьбі, яка відбувається сьогодні на всіх континентах світу, в боротьбі прогресивного людства проти неофашистів, клерикальних слуг темряви і мракобісся публіцистика Володимира Бєляєва набуває особливої актуальності, зриває маски з тих, хто вдає з себе безвинних овечок, водночас намагаючись повернути назад колесо історії, загальмувати рух мільйонів до прогресу, до морального визволення.

«Це мені хотілося нагадати читачам, — пише Володимир Бєляєв, завершуючи свою книжку. — Адже націоналізм продовжує жити за кордоном, його носії не відмовилися від своїх підступних планів. У загальному хорі войовничих антикомуністів чути голос і тих, хто прагне відродити унію на українській землі… Нехай же факти історії нагадають людям про ті злочини буржуазних націоналістів та уніатів, забувати про які ми не маємо права! В ім'я миру на нашій землі! В ім'я справедливості і щастя!»

Володимир Бєляєв пише про те, що глибоко знає і чудово пам'ятає. Він хоче, щоб і читач його про це знав і завжди пам'ятав.

Володимир Разумневич.

Примітки

1

Шишельня — частина ливарного цеху, де виготовляються стержні, або шишки, необхідні для утворення отворів, порожнин і заглибин у відливці.

2

Грипе — тайнопис.

3

«Українських січових стрільців».

4

Майстрою азовські рибалки називають північно-східний вітер.

5

Левант — східний вітер.

6

Кокіль — ливарна форма для відливання металевих виробів.

7

Якорці — вид рослин у Таврії.

8

ТРНАВ — Товариство рятування на водах.

9

Фельдкурати — військові священики в австрійській армії.

10

Тримунтан — північний вітер.

11

Сигуранца — охранка, політична поліція в колишній монархічній Румунії.

Content

Бєляєв Володимир Місто біля моря

Володимир Бєляєв КНИГА ТРЕТЯ МІСТО БІЛЯ МОРЯ

На Кишинівську

Небезпечний пост

Чистимо картоплю

Непроханий гість

Загроза Тиктора

Що ж будемо робити?

Вагонний попутник

На вулицях Харкова

Весняний ранок

При світлі факелів

Дзвінок із Москви

Попович із Ровна

Каверза

Микита мовчить

Не щастить Бобирю!

Тиктор наступає

Шукаємо карту

У новому місті

Страхи зникли

Як виробити ковкий чавун

Ми влаштовуємося

Біля машинки

Сусідка будить мене

На прогулянці

В гостях у Турунди

«Ну, гаразд, мадам»

В домі інженера

Ролики

Листи до друзів

Жертви салону

Каюта на суші

Усе, що робиться, — на краще

Доручення Коломійця

Пам’ятна получка

Лист під каменем

Радісна ніч

Де Печериця?

Труп у балці

Що таке «інспіратор»?

Знахідка під мартеном

Чарльстоніада

Примирення

Плещуть азовські хвилі…

Поїздка на кордон

ЕПІЛОГ Через двадцять років

ГЕРОЇ ПРИХОДЯТЬ З ЖИТТЯ

Примітки