Бєляєв Володимир

Будинок з привидами

Володимир Бєляєв

КНИГА ДРУГА

БУДИНОК З ПРИВИДАМИ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Художники А. І. Мітченко, В. С. Мітченко

З російської переклали ДІОДОР БОБИР, ІВАН СЕНЧЕНКО, АНДРІЙ ГОЛОВКО

Ми переїжджаємо

Мені дуже хотілося, поки прийде Петько, поставити новий голубник серед двору. Гострий, добре виклепаний заступ все швидше заглиблювався у вологу землю, перерізаючи на ходу коріння трави, дощових черв'яків. Коли нога разом з загнутим краєм заступа торкалася землі, я обіруч тяг на себе його гладеньку ручку. Ціла брила землі підлітала вгору. Я спритно відкидав її набік — чорну, де-не-де порослу білими прожилками коріння.

Незабаром глибока яма зачорніла посеред нашого невеликого дворика. Я притяг стовп з голубником і опустив його в яму. Підтримуючи голубник рукою, я вкинув у яму кілька камінців, обклав ними стовп і, коли голубник перестав хитатися, швидко засипав яму свіжою землею. Мені залишилося розрівняти землю, як за будинком рипнула хвіртка.

«Ну, ось і Петько!» — подумав я і відійшов набік.

Здалека голубник мав ще кращий вигляд, ніж поблизу. Збитий з тонких дощок, пофарбований вохрою, він помітно виділявся серед старих сараїв. Славно буде житися в цьому будиночку моїм голубам. Позаздрить мені зараз Петько Маремуха. Як би він не пихтів, ніколи не зробити йому такого голубника! Ось уже чути ззаду кроки. Я повільно обернувся. До мене підходив батько. Він зупинився біля мене й сказав:

— Голубник пристойний, а тільки даремно.

— Чому даремно?

— Завтра звідси переїжджаємо. Ходім у хату — розкажу.

Поки прийшов Петько Маремуха, я вже знав усе. Повітовий комітет партії направляв батька на роботу в радпартшколу. Батько повинен був улаштувати в радпартшколі маленьку друкарню і друкувати в ній газету «Голос курсанта». А тому що всі співробітники радпартшколи жили на казенних квартирах, то й мій батько повинен був разом з сім'єю переїхати туди.

А що буде з новим голубником? Не залишати ж його тут у подарунок людям, які оселяться в нашій квартирі…

— Тату, а голубник я візьму туди! — сказав я батькові.

— Ще чого не вистачало! — Батько посміхнувся. — Всі курсанти тільки й чекають, поки ти заведеш у них голубів. — І, знімаючи з стіни фотографію Ілліча, батько додав серйозно: — Не дурій, Василю, голубник залишиш тут.

— Еге ж, залишиш! А де ж я голубів буду держати?

— А хто тобі дозволить держати голубів?

Зовсім тихо я пробурмотів:

— А там хіба не можна?

— А ти думав? — сказав батько. — Зрозумій, диваче, там люди вчаться — тиша повинна бути, а ти голубів ганятимеш по дахах…

— Не буду, тату, слово честі, не буду. Я тихо…

— Знаю, як тихо: сам голубів колись водив. Голуб повітря любить, простір. Це не курка. Курку можна в комірчині держати, та й та скучатиме…

В цей момент у дворі рипнула хвіртка і хтось обережно гукнув: «Василю!»

Я зразу впізнав голос Маремухи і схопив кепку. Виглянувши у вікно, батько сказав:

— Приятелі, твій прийшов. Ось віддай йому голубів на догляд — і вся розмова.

Коли я розповів Петькові Маремусі, що ми перебираємося, він не повірив мені. Низенький, товстий, у полотняній косоворотці, підперезаний ременем, він слухав мою розповідь, недовірливо зазираючи мені в очі, думаючи, що я його обманюю.

Тільки коли ми проходили по головній вулиці міста, Поштовці, Петько, нарешті, повірив моїм словам і — було видно з усього — засмутився, коли дізнався, що я залишаю Заріччя.

— Петре, давай мінятися на твій револьвер, — запропонував я.

— Авжеж! — зразу стрепенувся Маремуха. — Револьвер я міняти не буду. Він мені потрібен самому.

— Потрібен, потрібен, — передражнив я Маремуху. — Все одно його в тебе віднімуть.

— Хто відніме? — переполошився Маремуха.

— Звісно хто: міліція.

— Кому він потрібен? Його іржа поїла.

— Ну й що ж? Все одно зброя.

— Яка там зброя! Ти ж знаєш, що на Підзамчому у кожного хлопця є по десять таких револьверів. Обрізи ховають, та й то нічого.

Петько говорив правду. Після закінчення громадянської війни у нашому місті збереглося багато різної зброї, і хлопці продовжували ховати її в потайних місцях.

Але все одно я вирішив налякати Маремуху і впевнено сказав:

— Віднімуть у тебе револьвер, от і знатимеш. Це раніше його можна було мати, а тепер війна закінчилася — і годі. Давай краще, поки не пізно, я виміняю його в тебе.

— Ну, якщо в мене віднімуть, то і в тебе віднімуть! — жваво відповів Петро і, підморгнувши, додав: — Ти хитрий, Васько, думаєш — дурного знайшов.

— Нічого не дурного. Я ж у радпартшколу переїжджаю, а там мені ніхто нічого не скаже. Там військові живуть.

Кілька хвилин ми сиділи мовчки.

Ми давно дружили, і я знав, що Петько трохи боязкий. «Краще помовчу, — думав я. — Хай подумає над моїми словами».

Помовчавши трохи, Петько засолів під хвилювання і спитав:

— Ну, а що б ти дай за револьвер?

— Голубів можу дати…

— Всіх? — підводячись, спитав Петько.

— Чому там усіх? Пару…

— Ну, теж мені пару… За пару я не віддам…

— І не треба… Завтра вийду на Підзамче і на одного свого чубатого півдюжини револьверів виміняю…

— Ну йди міняй, спробуй… А на мосту тебе міліціонер затримає…

— А я нижньою дорогою, біля млина, пройду.

— Ну й іди…

— Ну й піду…

Ми знову замовкли.

Далеко внизу на річці жінка прала білизну. Вона лунко ляпала по білизні праником, то віджимала її, то знову полоскала у швидкій воді. Біля неї ледве помітними білими крапками плавали гуси. Я стежив за гусьми. Рантом Маремуха квапливо зашепотів:

— Васько! Давай усіх голубів, а я тобі тоді ще дванадцять запасних патронів дам. Хочеш?

Ага! Піймався Петько. Моя взяла! Я встав, потягся і нехотя сказав:

— Гаразд, тільки заради дружби… А іншому нізащо б не віддав.

Котька лагодить посуд

Коли ми йшли по стежці, кожен був задоволений і думав, що обдурив іншого. Петько зрідка посопував носом. Давно він зазіхав на моїх голубів, ще з минулої зими, а тепер ось щастя несподівано й з'явилося. А в мене буде пістолет. Завтра ж намочу його в гасі, щоб відстала іржа, а потім і постріляти можна буде.

Новий бульвар давно кінчився. Ми йшли по Заріччю. Потяглися базарні рундуки, низенькі будочки шевців, склярів, мідників. На розі Житомирської, за афішною тумбою, було видно майстерню одного з кращих мідників Заріччя, шляхтича Захаржевського. Біля майстерні на вулиці валялися вкриті білим накипом самоварні стояки, поперекидані догори дном казани з червоної міді, іржаві каструлі з проламаними днищами, емальовані миски, цинкові ночви. З майстерні вийшов сам Захаржевський у брудному брезентовому фартусі. Він став ритися в своєму добрі. Різкими, сердитими рухами він перекидав із однієї купи в іншу якісь завитки жерсті, блискучі смуги латуні; все це дзвеніло, деренчало.

Коли ми були вже за кілька кроків до майстерні, Захаржевський випростався і гулким, сердитим голосом закричав:

— Костек, іди сюди!

На цей крик з відчинених дверей майстерні на вулицю вийшов наш старий знайомий і мій суперник Котька Григоренко.

Смугляве обличчя його було забруднене сажею. Він був у такому ж брудному брезентовому фартусі, як і Захаржевський. В загрубілих, поїдених соляною кислотою руках Котька держав важку кувалду.

Побачивши нас, Котька трохи зніяковів, але зразу ж, розмахуючи важкою кувалдою, перевалюючись, підійшов до Захаржевського.

Поки глухим буркотливим голосом Захаржевський віддавав Котьці накази, ми пройшли повз них і завернули за ріг.

— Кажуть, він своєї матері зрікся, — тихо прошепотів мені на вухо Петько Маремуха, озираючись назад.

— Зрікся? А живе ж він де?

— Ти що — не знаєш хіба? — здивувався Петько. — На Підзамчому, у садівника Корибка. На всьому готовому.

— Справді?

— Ну, звичайно. Скоро місяць, як живе! — відповів Петько.

— Що б усе це значило?

… Дома майже все вже було складене. Моя тітка Марія Опанасівна, висока сива жінка в бумазейному фартусі, в коричневій косинці з. дешевого сатину, загортала в старі газети посуд. Поки ми ходили в кінематограф, батько познімав із стін фотографії; на обоях — і в спальні, і в їдальні — виднілися темні квадратні сліди. Ми давно не міняли обоїв, вони вицвіли від сонця і лише під фотографіями зберегли свій колишній колір. Повкладавши в корзину весь посуд і шість срібних столових ложок, тітка стала випорожнювати білизняні шухляди комода. Батько зняв із стіни ходики, відчепив гирю і обгорнув навколо циферблата довгий ланцюжок. Мені стало нудно тут, у розореній квартирі, і я вийшов у двір, щоб половити голубів. Я нечутно відчинив двері сарая. Звідти війнуло запахом вогких дров. Вгорі під солом'яною покрівлею крізь сон туркотали голуби. По голосу я впізнав банточного турмана. Ось і драбинка. Засунувши за пояс мішок, я поліз по ній до голубів. Відчувши недобре, один з них, глухо бурчачи, шарахнув у куток. «Гаразд, не лякайся, і в Петька кукурудзу матимеш!» Голуби важко лопотіли тугими крилами. Я швидко похапав їх, теплих, чистих моїх голубів, одного по одному і з болем у серці повкидав у просторий мішок.

Поки я йшов до Петька Маремухи в Стару садибу, голуби вовтузилися в мішку, як коти, бурчали, тріпалися, лопотіли крилами. Банточний турман навіть стогнав з переляку.

Маремуха чекав мене на порозі свого обідраного флігеля. Тільки я підійшов, він пхнув мені обгорнений ганчірками револьвер «зауер», вихопив із моїх рук мішок з голубами і, пробубонівши: «Почекай, я зараз», метнувся в сарай.

Сидячи на теплому камені, я чув, як клацнув він ключем, відмикаючи замок сарай, як заскрипіла під його ногами драбина, як, вилізши на горище сарая, він заголосив: «Улю-лю-лю!»

Мені ще більше стало шкода голубів. Скільки я морочився з ними! Як тяжко було здобувати для них в голодні роки кукурудзу й ячмінь! В ті часи я дуже боявся, щоб сусідські хлопчаки їх у мене не покрали на м'ясо. А тепер я одержав тільки револьвер. Цікаво, відстане іржа чи залишиться? Мені дуже хотілося розв'язати мотузочок, розгорнути папір, хоч у пітьмі помацати холодний і пощерблений ствол револьвера, помацати пластинки з нарізкою на його рукоятці, але я стримався.

Петько виринув з пітьми несподівано. Важко дихаючи, він простяг мені пакетик з патронами і, заїкаючись від швидкого бігу, сказав:

— Дванадцять… Можеш не рахувати…

Коли ми вийшли на майдан, Петько смикнув мене за руку і, озираючись навколо, шепнув:

— Васько, а ти знаєш, я чув, що в тій радпартшколі, де ти житимеш, привиди водяться!

— Смішний, які можуть буть привиди?

— Справжнісінькі. Вірно, вірно. Там біла черниця по коридорах ходить. Адже там монастир католицький був!

— Ну й що з того? В гімназії нашій теж монастир був, а привидів ніхто не бачив.

— А в тій радпартшколі бачили, я тобі кажу! Знизу від нашого будинку до церкви хтось ішов.

— Тихше! — цикнув Петько і смикнув мене за лікоть. Ми притулилися до церковної огорожі і пропустили прохожого. Коли він зник за рогом, я сказав:

— Ой і боягуз ти, Петько.

— Чому? — спалахнув Петько.

— А чого ти злякався?

— Я думав — міліціонер… А в тебе револьвер.

— А ось і брешеш. Ти думав, це привид. І тепер додому тобі страшно буде йти. Можеш не проводити мене далі.

— Зовсім не страшно, — образився Петько. — Я опівночі на польське кладовище можу піти, а ти…

— Гаразд, гаразд, знаємо таких хоробрих…

— Думаєш — не піду? — вже не на жарт розсердився Маремуха.

— Вірю, вірю… — заспокоїв я Петька і простяг йому руку.

Ми попрощалися. Як тільки я зайшов за ріг, ззаду зашльопали Петькові сандалії. Він, хоробрий, не витримав і стрімголов кинувся бігом додому.

Не знаю, як швидко поснули батько і тітка Марія Опанасівна, але я перекидався з боку на бік майже до світанку. Довго не виходив з голови Котька Григоренко, якого я побачив у мідника в майстерні.

Кінчили ми цієї весни трудову школу. Довго думали хлопці про те, кому і де вчитися далі. Ми з Петьком Маремухою твердо вирішили восени вступити на робітфак. Інші наші однокласники теж готувалися в хімічний інститут, а хто вчився слабіше — в інші школи. Перед останніми заліками всі говорили про дальше навчання. А ось Котька все відмовчувався.

Він добре знав, що його — сина розстріляного петлюрівця — в інститут, звичайно, не приймуть.

Що Котька буде робити після трудшколи — ніхто не знав.

І раптом пролетіла чутка, що Котька став у науку до мідника Захаржевського.

Для чого йому, білоручці і лікаревому синкові, потрібно було знати слюсарне ремесло, спочатку ніхто не міг зрозуміти.

Кожного ранку Котька через наше Заріччя бігав у майстерню, тримаючи під рукою загорнений у газету сніданок. Щодня до вечора він гупав важкою кувалдою по ковадлу, вчився запаювати каструлі і гострити маленькі, схожі на пропелер, ножі від м'ясорубок.

Коли ж, повертаючись з роботи, він проходив повз нас, від нього пахло соляною кислотою, галуном, курним вугіллям кузні…

Добру половину ночі цей проклятий Котька стояв у мене перед очима у брезентовому фартусі, а важкою кувалдою в руках.

Невже Галя, яка мені подобалась ще з часів навчання в трудовій школі, могла проміняти мене й могла подружити з Котькою? Правда, кілька днів я не бачив Галі, але ж це нічого не значить. Якщо вона цінила наші взаємини, невже вона могла так швидко забути мене? А може, це Маремуха із заздрості наговорив, що вона дружить з Котькою?..

… Потім, уже засинаючи, я згадав Петькові слова, що в радпартшколі, де ми будемо жити, водяться привиди. І тільки я заснув, як мені приснився кістяк з гострою косою за плечима. Оповитий прозорим серпанковим покривалом, він зустрівся зі мною в підземеллі і простяг назустріч сухі кісточки пальців. Я кинувся тікати. Кістяк за мною. Нарешті, я забіг у якийсь темний тупик підземного ходу, і тут мертвяк наздогнав мене. Я відчув, як він схопив мене за горло і став душити. Леденіючи від жаху, я закричав.

— Вставай, голуб'ятнику, не кричи! — сміючися сказав батько і з усієї сили потряс мене, сонного, за плече. — Підвода по речі приїхала! — додав він, помітивши, що я прокинувся.

Я повернув голову і легко зітхнув. У вікно радо, по-весняному світило ранкове сонце.

На новій квартирі

Квартиру нам відвели в білому одноповерховому флігелі, що містився з правого боку великого шкільного двору за кілька кроків від головного корпусу. Квартира була велика — три просторі кімнати, поряд з ними маленька, але дуже затишна кухня і через невеликий коридор ще одна кухня, більша, з високою піччю і чавунною плитою під нею.

Марія Опанасівна увійшла в цю простору кухню, торкнула пальцем чавунну плиту, на якій лежав шар пилюги, і сказала батькові:

— А що я з цією кухнею робитиму? Мені й тієї вистачить.

— Не знаю, — сказав батько, — не знаю.

— Тату, — раптом зміркував я, — хочеш — я влітку тут житиму?

— Живи, мені не шкода. — І батько усміхнувся в густі чорні вуса.

— Та ти при своєму розумі, Мироне? — переполошилася тітка. — І не думай навіть!

— А чому? — спитав батько.

— Та він порох стане палити на плиті, увесь будинок висадить у повітря…

— Не буду, тітко, правду кажу — не буду! — став благати я. — Нема у мене пороху. Можете пошукати навіть!..

— Ну, от бач, — сказав батько, — і порох у нього кінчився, даремно боїшся. Васько тепер великий. Навіщо йому ті цяцьки?

— Еге, великий… — буркнула, здаючися, тітка. — Почне тут сам майструвати і ноги собі повідриває…

— Не повідриває! — весело сказав батько і, звертаючись до мене, додав: — То давай, Василю, влаштовуйся!

Разом з тіткою вони пішли розпаковувати речі, а я залишився сам у своїй кухні.

От здорово! Ще два дні тому я й мріяти не міг про окрему кімнату, а тут несподівано дістав її.

Завжди, коли схочу, я зможу приводити сюди Петька Маремуху й інших хлопців. Я підскочив до вікна, клацнув засувкою і з силою відчинив обидві половинки віконних рам, розірвавши давним-давно наклеєні попереднім мешканцем довгі смужки газетного паперу.

В нежиле повітря кімнати влетів теплий вітер.

Я перегнувся і, витираючи сорочкою пилюгу з підвіконня, подивився вниз. Нічого! Хоч перший поверх, але високо!

Поки батько й Марія Опанасівна розпаковували речі, я взявся порядкувати в кухні. Я чисто підмів підлогу, повитирав мокрою ганчіркою звідусіль порох — із карнизів, і з підвіконня, і з чавунної плити. Випросив у Марії Опанасівни дві соснові табуретки і поставив їх у вільних кутках кімнати. «Для гостей!» — подумав я. Плиту застелив газетами. Вона мені буде замість стола. Коли ми будемо вчитися далі, в робітфаці, тут можна готувати уроки. Револьвер «зауер» я спочатку сховав У духовку, але потім, передумавши, поліз на піч і поклав його там на припічок. І запасні патрони закинув туди ж. Прямо на іржаве дно духовки, яке пропахло димом, я виклав увесь свій інструмент — обценьки, молоток, два терпуги і відкрутку з поламаною ручкою. Туди ж я висипав із старого пенала весь запас цвяхів і гвинтиків. Залишилося зробити ліжко. Розстеливши на лежанці кілька газет, я поклав на них червоний смугастий матрац, набитий сіном, укрив його простинею і зверху, склавши вдвоє, накинув блакитну ватяну ковдру з потертими краями. Під стінку я кинув подушку в чистій наволочці. Ліжко вийшло на славу! Я ліг на ковдру і простяг ноги. Звідси, згори, мені добре було видно відчинене квадратне вікно і клапоть вимощеного двору.

В коридорі почулися кроки. Я сплигнув з печі на підлогу. Дошки зарипіли у моно під ногами. Хтось смикнув двері, але потім, побачивши, що замкнено, постукав. Я відсунув засув. У кухню ввійшов батько. Він спинився біля вікна і подивився навколо. Я з побоюванням стежив за його поглядом. Мені здавалося, що батько накаже перенести постіль назад. Але батько поторкав віконну раму і, відсунувши ногою до самої стінки табуретки, сказав:

— Просто справжній кабінет!

Помовчавши, він додав:

— Бач, а ти ще не хотів сюди переїжджати. Та тут тобі буде значно веселіше, ніж на Заріччі.

Натягаючи глибше на голову плетений солом'яний картуз, батько попрямував до дверей і на ходу сказав:

— Обідати будемо пізно. Я зараз поїду в друкарню по шрифти. Ти піди до тітки, підкріпися до обіду.

До Марії Опанасівни я не пішов, а, замкнувши кухню на чорний висячий замочок, вибіг у двір. Здалека я побачив, як батько підійшов до військової підводи на високих колесах, яка чекала його біля воріт, і стрибнув на передок. Вартовий у будьонівці відчинив широкі залізні ворота, і підвода виїхала на вулицю.

У дворі було порожньо. Мабуть, усі курсанти вчилися. Десь далеко, за довгим триповерховим будинком радпартшколи, співали пташки. Я прислухався до їх веселого співу, і мені захотілося піти в сад.

Туди вела маленька, але дуже скрипуча хвіртка. Я потихеньку відчинив її і пішов невеличкою алейкою вниз, у гущавину саду, побіля високих кущів барбарису, бузини й запашного бузку. Праворуч тяглася, відокремлюючи сад од путівця, кам'яна огорожа, ліворуч біліла глуха стіна шкільного будинку. Біля підніжжя стіни я помітив низенькі, дуже знайомі кущики. Аґрус! От здорово! На гілках між листям жовтіли стиглі ягоди аґрусу. Що як нарвати? А коли вилають? Дурниця!

Зігнувшись, я одну по одній зриваю з колючих гілочок довгасті важкі ягоди. Кропива жалить ноги. Я не помічаю її укусів. Десь поблизу чути розмову. Я відсмикнув від куща руку і насторожився. Ото дивак! Та це не тут. Це за кам'яною огорожею йдуть шляхом якісь люди і розмовляють. Це рибалки. Над огорожею похитуючись пропливають бамбукові прути їх вудочок.

Нарвавши повні кишені аґрусу, я знову вийшов на алею і попрямував далі.

А смачний тут аґрус! Ягоди ледь мохнаті, вкриті жовтуватим пилком. Вони хрустять на зубах. І солодкі які! Такого аґрусу можна з'їсти цілу шапку, і оскоми не наб'єш.

Білий будинок радпартшколи залишився позаду.

Дерева стають дедалі вищі. Замигтіли серед звичайних грабів та ясенів вибілені вапном стовбури яблунь і груш. Багато їх тут. Під деревами в густій траві ростуть лопухи. Лопухів тут гибель. Восени, коли опаде листя і полетять на південь журавлі, тут можна буде знайти багато підхожих місць, щоб ломити пташок.

Але як тихо в цьому саду! Тільки спіни пташок заглушують мої кроки. Недаром тут так багато всяких пташок. Я пізнаю голоси чижів, малинівок, зябликів. Ніхто їх тут не турбує, не ганяє, — хіба що сусідні хлопці, з передмістя Біланівки, які, мабуть, зазирають у цей сад, щоб нарвати яблук та груш.

Алея повернула до самої огорожі — далі по ній було йти нецікаво, і я рушив просто по м'якій зеленій траві в глиб саду. Все мені тут подобалося, а найголовніше — я був тут уже своєю людиною.

Біля великої старої шовковиці я побачив високу гірку, оточену кущами бузку й тернику. Вся вона поросла травою, а зверху виднілася на ній біла нефарбована лавочка. Мені захотілося вилізти на гірку, сісти на лавочку і звідти, зверху, оглянути сад. Але не встиг я підійти до підніжжя гірки, як за кущами почувся шелест і мигнуло щось біле. Я відразу. присів на землю і сховався за шовковицею. Виглянувши, я побачив, що на старе, висохле і ледь прикрите від мене листям бузку дерево лізе хлопець у білій сорочці.

У руці він тримав маленький білий сачок. Обережно, неначе боячись когось злякати, хлопець підбирався до розгалуження дерева.

Я вийшов із своєї засади і тихенько підкрався до кущів бузку. Тепер я вже добре бачив спину хлопця, його сірі в смужку штани, протоптані підошви черевиків. Хлопець заткнув за пояс марлевий сачок і, звільнивши руки, поліз далі. Задерши голову, я стояв унизу і стежив за кожним його рухом. Я чув, як шарудить стискувана його ногами пересохла кора дерева, як чіпляється за цю кору біла сорочка хлопця. Ось він доліз до розгалуження і, вхопившися обома руками за товсту гілку, зазирнув у дупло. З чорної щілини дупла випурхнула сіра, непримітна пташка і, жалібно заголосивши, полетіла до річки. Хлопець відсахнувся, білий сачок мало не випав у нього з-за пояса.

Зляканий протяжний крик пташки лунав тепер на околиці саду.

Хлопець сів верхи на товсту гілку і витяг з-за пояса сачок.

Він постукав сачком по дереву і прислухався. Потім він припав до дупла оком, ало, нічого в ньому не помітивши, легко засунув усередину сачок. Передихнувши, він ліг на гілку грудьми. Тик, лежачи й спершися правою рукою на гілку, він кілька разів смикав і ворушив у дуплі сачок, потім тихенько витяг його назовні. В сачку щось було. Хлопець зазирнув у сачок і перекинув його над долонею. Звідти, з марлевого сачка, викотилося біленьке довгасте яєчко. Хлопець спритно взяв його в рот і одразу ж знову опустив сачок у дупло. Кілька разів він то опускав у дупло сачок, то витягав його назад, поки не вибрав із гнізда всіх яєчок пташки. Тоді, не дивлячися, він шпурнув униз на траву сачок і став обережно з'їжджати по стовбуру вниз. Поки він спускався по дереву, я, розводячи кущі, сміливо пішов йому назустріч.

Дужо хотілося знати: якої ж пташки яєчка він повибирав? Не встиг я підійти, як хлопець сплигнув на землю, і в ту ж мить я шарахнувся набік.

За кілька кроків од мене, поправляючи сорочку, стояв Котька Григоренко. Ніяк не сподівався я зустріти його тут! Що йому потрібно, паничеві, в радпартшколі? Цього ще не вистачало! Яке він має право залазити сюди та ще красти яєчка? Мало, чи що, попогуляв він у своєму власному саду?

Я вже почував себе тут господарем, і тому мені стало прикро, що цей петлюрівський прихвостень з'явився в такому місці, як радпартшкола. А може, йому дозволили бувати тут курсанти, може, вони нічого про нього не знають?

Ну добре, курсанти можуть не знати, але ж я знаю!

Коли б ми зустрілися з Котькою на вулиці, я не став би навіть розмовляти з ним, але тут, у саду, я зрозумів, що зобов'язаний вигнати його негайно.

— Ану, поклади назад! — крикнув я, швидко підходячи до Котьки.

Котька здригнувся, але, помітивши мене, узявся знову обтрушувати сорочку. Він навіть не дивився в мій бік, собака!

— Ти що, глухий? — закричав я, зупиняючись. — Тобі кажуть!

Котька так само повільно і не дивлячись на мене струшував долонею потерть з полотняної сорочки.

— Чуєш?! — закричав я, скаженіючи.

Котька випростався і, спритно виштовхнувши на долоню з рота п'ятеро яєчок сірої пташки вертиголівки, здивовано сказав:

— Це ви до мене?

— А ти думаєш…

— А я ж думаю: хто це пищить тут? І ніяк не міг зрозуміти…

— Ти навіщо гніздо зруйнував? Адже з них не сьогодні-завтра повинні пташенята вилупитися.

— Серйозно чи жартуєш? — примружившися, спитав Котька.

— Лізь на дерево і поклади назад яйця… — скомандував я.

— Чи не багато ти, сопляк, на себе береш? — єхидно сказав Котька.

— Я… сопляк? Я…

— Ти чого в цей сад заліз?

Котьчине питання змусило мене поперхнутися.

— Як чого? Я свій… Мій батько тут… А ти не маєш права!

— Ну, годі! — несподівано голосно сказав Котька. — Зараз я тобі прощаю, тому що в мене нема настрою навчити тебе уму-розуму. Але, май на увазі, наступного разу ми можемо поговорити в іншому тоні… — І, наче ненавмисно, Котька вийняв з кишені праву руку. Сонце блиснуло на його пальцях. Я побачив, що Котька, поки ми з ним розмовляли, встиг настромити на руку важкий нікельований кастет.

Погравши кастетом і залишивши мене самого, сторопілого, під деревом, Котька швидко пішов до виходу.

Була б у мене в руках хоч би палиця — інша річ. А так я знав, що озброєний кастетом Котька значно сильніший за мене.

Котька швидко йшов по стежці. «Може, все ж таки наздогнати його? Ні, зараз уже пізно!»

Найзручнішу хвилину я проґавив. Треба було, не заходячи в розмови, ударити його з розгону по пиці, коли він тримав у роті яєчка, а потім вихопити кастет. Подивився б я тоді, чия була б зверху!

Над водоспадом

З обох берегів річки, як високі коричневі стіни, підносились скелі. Стиснена цими прямовисними стінами річка текла тут по мілкому кам'янистому дну. Я йшов по вузенькій стежці, і гострий щебінь колов мені п'яти. За поворотом річки я побачив білі стіни хати, в якій жила Галя. Низенька, вкрита очеретом, ця хата стояла на відшибі, прихилившись до скелі. Інших домиків більше поблизу не було. Тільки на самому верху, на скелі, до чорніли шпилясті, з зубчастими вінчиками вежі Старої фортеці, виднілися білі хатки передмістя Підзамчого, ожереди жовтої соломи, довгі цегляні будівлі парового млина. Нижній безлюдний берег річки, по якому я йшов, називався Видрівкою. Раніше тут було багато видр. Вони селилися в скелястих норах над самою річкою.

Я зупинився біля тину і, постоявши так хвилин зо дві, гукнув:

— Галю!

Десь нагорі, біля фортеці, зарипіли колоса підводи. В Галиній хаті було тихо.

— Галю-ю-ю! — склавши човником долоні, трохи голосніше крикнув я.

В сінях дзвякнули клямка, і на порозі хати з'явився Галин батько — лисий Кушнір.

Мені зразу захотілося сховатися під тином. Та було вже пізно: Кушнір спускався по двору до мене.

Підійшовши до хвіртки, він сперся на дерев'яну перекладку, витяг з рота прокурену люльку й тихо спитав:

— Чого кричиш?

— Та мені Галя потрібна.

— Галя? — здивувався Кушнір. — Дивись ти! Кавалер! Погані, брат, діла. Галі немає!

— А до ж вона?

— Де?.. — Кушнір помовчав, затягся, випустив носом два струмки диму і потім, вибиваючи об тин люльку, спокійно сказав: — А по воду пішла. На той бік. От коли ти справжній кавалер і не ледащо, біжи назустріч. Допоможеш їй воду нести…

Не озираючись на старого, я зразу ж перейшов по каменях через швидку й мілку річку, яка зразу ж за Галиною хатою завертала і потім пінячись мчала в чорний тунель під фортечним мостом, щоб вирватися на другому боці білим, киплячим водоспадом.

Перейшовши через річку, я підбіг до сходів. Сходи вели по скелях до мосту.

Нарешті я зійшов на вулицю, що спускалася з міста на фортечний міст. Галі нагорі не було. Я віддихався, перейшов через вимощену круглим каменем вулицю і подивився вниз. Звідси я побачив другу частину міста — Карвасари, білий пінистий водоспад, перекинуту через нього рядом з високим фортечним мостом дерев'яну кладку, широкий спокійний розлив ріки за водоспадом, скелясті, зарослі жовтою медункою і глодом береги Смотричу. Вниз до водоспаду вели пощерблені сходи без поручнів. Галі на сходах не було. Мабуть, вона ще порається біля колодязя. А колодязь звідси хіба побачиш, — він з другого боку водоспаду, і його затуляє дерев'яна церква з цвинтарем, засадженим високими тополями.

«Що ж робити? Чекати Галю тут чи збігти вниз?.. Ет, краще збігти, хай знав, який я добрий! Підсоблю їй нести відра від самого колодязя».

І я побіг униз, до річки. Я так розігнався, що було важко спинитися. З розгону я злетів на дерев'яну кладку, що звисла над водоспадом, і мене зразу обдало холодною водяною курявою. Білі бризки підлітали вгору, до самих дощок. Вода шуміла й гуркотіла внизу, я бачив її крізь щілини в кладці, і цей гуркіт водоспаду зливався з гуркотом вгорі: там по дерев'яному настилу фортечного мосту швидко їхала підвода. Я вже майже пробіг через усю кладку, як раптом крізь шум води і гуркіт воза я почув своє ім'я.

— Василю! Василю-у-у! — долинуло здалека.

Я задер голову і подивився на міст. Але біля поручнів нікого не було. З мосту мені в око впала порошинка, і око засльозилося. Я став терти око кулаком, і тут знову долинуло:

— Василю! Васю… Сюди!

Я озирнувся.

Збоку, над самою скелею, сиділа Галя і з нею ще хтось, але хто саме — я спочатку не розібрав.

— Іди сюди! — крикнула Галя і поманила мене рукою.

«Хто ж це, цікаво, з нею сидить?» — думав я, пробираючися поміж кущами до Галі. Фу ти, що таке! Я мало був не наткнувся на відра з водою, які Галя залишила тут під кущами.

Дорогу мені перегороджувала брила граніту. Я поліз на неї, чіпляючися за пучки трави, і, видершись нагору, зупинився.

Поруч Галі сидів Котька Григоренко. Погано в мене стало на серці цієї хвилини. Адже вони ще можуть подумати, що я навмисно прийшов підглядати за ними. Втекти хіба?

— Спускайся, Василю, ну, швиденько! — зажадала Галя, і мені хоч-не-хоч довелося сплигнути з брили і наблизитися до моріжка, на якому вони сиділи.

Не дивлячись на Котьку, я простяг руку Галі.

— Де ж ти пропав? Я вже думала… Сідай! — сказала Галя.

Я посопуючи сів на м'яку траву.

— А ми ж позавчора переїхали звідси! — І я кивнув головою в бік Заріччя.

— Куди переїхали? — поцікавилася Галя.

Довелось розповісти Галі про наш переїзд у радпартшколу.

— Там сад який! Величезний! Я до тебе по черешні тепер приходитиму! — сказала Галя.

— Приходь, — відповів я невпевнено.

— А я несла воду, несла і заморилася. Бачу — назустріч Котька. От ми й вирішили посидіти. А ти куди йшов?

— Та мені треба туди… — збрехав я, киваючи в бік дерев'яної церкви. — На Підзамче! До хлопця одного.

— До хлопця? — протягла Галя. — А хіба… — І вона зіпнулась…

«Нічого, нічого, правильно! Хай думає, що я йшов до хлопця».

Котька в цей час устав, потягся, поправив свою білу батистову косоворотку, обсмикнув кавказький поясок з важкими срібними язичками і підняв з землі камінь.

Широко розставивши ноги, він замахнувся, і круглий камінь, вирвавшися з його руки, упав далеко-далеко посеред загати.

— Здорово! — сказала Галя, і це слово її неначе обпекло мене.

А Котька схопив ще один камінь і важно сказав Галі:

— Ну, це ще не здорово. Ось дивіться, куди закину!

Він розмахнувся, але камінь вирвався у нього з руки і впав зовсім близько від нас, під скелю.

«Ага, ага, так тобі й треба! — мало не закричав я. — Не задавайся даремно!»

Галя засміялась, і Котька, бажаючи виправдатися, пояснив:

— Ну, це випадково. Сухожилля зірвав! — Він навіть зморщився, неначе від болю, і сказав: — Ви залишаєтеся, Галю, чи підете?

На мене Котька не дивився.

Галя встала, поправила плаття. Втрьох ми перелізли через кам'яну брилу, Галя нахилилася до відер.

— Давайте я допоможу вам! — сказав Котька, відсторонюючи Галю і хапаючи обидва відра.

— Ну ні, навіщо? Я сама!

Але Котька вже потяг відра до сходів.

— А тобі обов'язково треба на Підзамче, Василю? — спитала мене Галя. — Як того хлопця звати?

— Якого хлопця?

— Ну, того… до якого ти йдеш?

— Того?.. Тиктор! — випалив я навмання.

— Тиктор? — Але ж Тиктор не на Підзамчому живе. Він біля вокзалу живе.

— Звичайно, але зараз він у знайомих на Підзамчому, ось ми й домовилися зустрітися…

— А може… ти з ним іншим разом зустрінешся? — І Галя боязко подивилася мені в обличчя.

Але тут я вирішив бути жорстоким до кінця! Я хотів покарати Галю за її зустріч з Котькою і сказав сухо:

— Ні, іншим разом не можна. Я повинен зустрітися з Тиктором сьогодні!

Ми підійшли до сходів. На площадці між відрами стояв Котька, чекаючи нас.

— Ну, спасибі, Котю, — дуже ласкаво сказала Галя. — Тепер я сама донесу.

— Та киньте соромитися! Я вам допоможу! — сказав Котька басом.

— Ні, ні, Котю, спасибі. Ви ж ідете в інший бік, ось з ним вам по дорозі, — киваючи на мене, зауважила Галя.

— Давай, Галю, я тобі допоможу! — сказав я.

— Не треба мені допомагати, — відповіла Галя. — Сама не донесу, чи що? Ідіть собі разом. Ну, до побачення!

— Ні, дякую. Я не маю великого бажання йти в такій компанії! — сказав Котька і відвернувся.

Мені перехопило дихання.

— Ти мовчи… ти!.. ти!.. — майже вигукнув я.

А Галя глянула на мене, потім на Котьку і засміялася.

— Ой, дурна ж я! — сказала вона сміючись. — Ви ж не розмовляєте? Еге ж? А я думаю: чого ви все мовчите? Ви що — посварилися?

— Там, у нас свої рахунки! — сказав Котька і, схопивши обидва відра, поніс їх угору по сходах.

— А я не помітила. Ну що ж, до побачення, Василю. — І Галя повільно простягла мені руку. Я потис її холодну долоньку, і вона, міцно ступаючи, пішла по східцях слідом за Котькою.

Я стояв посеред сходів і дивився їм услід. А що коли Галя або, ще гірше, Котька оглянуться? Мені стало соромно, і я швидко спустився і перейшов кладкою через водоспад. Ну й лаяв же я себе в ту хвилину! «Ех ти, — думаю я, — боягуз! І навіщо видумав Тиктора? Треба було залишитися з Галею і спровадити Котьку. Не міг надавати Котьці або просто взяти відра та й понести сам. Тоді б Котька пішов. Проґавив такий випадок. Ішов-ішов сюди, щоб побачити Галю, із самої радпартшколи йшов, і ось радій — побачив! Тепер, напевне, вони підуть разом. І Котька стане вихвалятися перед Галею, який він сильний, скаже, що я його злякався, буде наговорювати на мене всячину. Обов'язково буде наговорювати».

Я обійшов дерев'яну церкву. В калюжі біля колодязя розмокала жовта коробочка від цигарок «Сальве». Витиснена етикетка з намальованою запаленою цигаркою вже відклеїлася і плавала поверх калюжі. Я подивився на цю етикетку, згадав, як кілька років тому ми збирали колекції отаких коробочок від цигарок, і швидко пішов по гірській крутій дорозі, яка обгинала Стару фортецю з боку Карвасарів. Я йшов на Підзамче і ніяк не міг зрозуміти, чого я йду туди.

Уже в місті, по дорозі додому, я зупинився біля вітрини перукарні Мрочка. Там за товстим бемським склом стирчали на болванках воскові обличчя тонконосих красунь. На кожній було натягнено і приклеєно парик. А обабіч нарядної і застеленої різнокольоровим папером та журнальними вирізками вітрини блищали два дзеркала. І я робив вигляд, що розглядаю обличчя воскових красунь з краплями клею на скронях, а сам скоса дивився в дзеркало. Правда, дивитися на себе в дзеркало просто так мені було соромно. Прохожі ще стануть сміятися: такий здоровий парубок і, як дівчинка, в дзеркало на себе роздивляється. Я дивився крадькома і думав: «Котька ширший за мене в плечах — та й тільки». Я бачив у боковому дзеркалі своє сердите обличчя, витрішкуваті очі, сорочку «апаш», підперезану поясом, цілі, без єдиної латки чорні молескінові штани. Сіра кепка була злегка заломлена назад. Погано тільки, що я був босоніж. Треба було взути сандалії. «Ех ти!» — вилаяв я сам себе. Намилувавшися собою, я широко розправив плечі і, як боєць, розмахуючи зігнутими в ліктях руками, рушив по бруку до радпартшколи. Міські тротуари були гладенькі і теплі від сонця.

Перший матч

На зеленому лужку у дворі радпартшколи курсанти грали у футбол.

Вартовий біля воріт, молодий смуглявий парубок з розкосими очима, в блакитній будьонівці, спираючися на гвинтівку, стежив з свого поста за грою. Я зупинився біля турніка.

Турнік — водопровідна труба, до блиску відполірована долонями, — був закріплений одним кінцем в розвилині клена. Другий кінець труби був прибитий скобками до вкопаного в землю стовпа. Стовп та кинута на траву одежа і були ворітьми для гравців. Другі ворота — два пеньки — виднілися під самими вікнами нашого флігеля. Там в голу стояв напівзігнувшись мій старий знайомий Полевой, секретар партійного осередку радпартшколи. Після демобілізації з Червоної Армії він вирішив не повертатися до себе на батьківщину в Катеринослав, а залишився у нас, на Поділлі, і повітовий комітет партії направив Нестора Варнайовича в радпартшколу.

В тих воротах, що були біля мене, метушився лектор політекономії, стрижений під машинку Картамишев у широчезних синіх галіфе, м'яких чоботях і оранжевій майці-безрукавці. Вчора я почув, як цього Картамишева і лектора з природознавства Бойка називали «братами-розбійниками». Вони були схожі один на одного — носили сині костюми і каракулеві папахи з червоним бархатним верхом.

Тепер «брат-розбійник» Бойко метушився в центрі гри. Я спочатку не міг навіть дібрати, кого він грає — центра нападу чи лівого краю. Він бігав посеред лужка у своїх штанях з шкіряними блискучими леями і, нарешті, відбивши м'яч, повів його в мій бік, до турніка. Тоді я зрозумів, що «братів-розбійників» призначили в різні команди і що вони грають один проти одного.

Не добігши до воріт кроків з п'ять, Бойко кинувся вперед, крикнув і буцнув по м'ячу так, що м'яч мало не розпоровся. Крутячися дзигою в повітрі і зачіпаючи траву, м'яч пролетів у ворота і, ковзнувши біля самих моїх ніг, підстрибуючи, покотився до вартового, а задоволений Бойко, витираючи піт з обличчя, крикнув розгубленому воротарю:

— Впіймав зайця?

Картамишев нічого не відповів і, важко дихаючи, помчав у важких кованих, чоботях навздогін за м'ячем до будки вартового.

Лютий від того, що йому забили гол, Картамишев повертався назад до воріт повагом, опустивши стрижену голову.

Бойко, все ще не відходячи від чужих воріт, підсміювався:

— А ще кажете: ми, ми — сильна команда! А в нас двох гравців не вистачає, та й то голи вам забиваємо.

— Хто ж вам не дає? Візьміть собі ще гравців! — похмуро відповів Картамишев.

Усі гравці, переступаючи з ноги на ногу, нетерпляче чекали продовження гри.

— А де ти їх візьмеш, гравців? — сказав Бойко й озирнувся.

Мені хотілося, щоб він помітив мене. Ой, як хотілося! Але Бойко байдужо ковзнув по мені поглядом і, звівшися навшпиньки, подивився в палісадник. Там біля будинку, за кущами підстриженого бузку, читали газету два курсанти.

— Агей, Бажура, йдіть у футбол грати! — крикнув через увесь двір Бойко.

— Не хочу! — долинуло з-за кущів.

Я вже знав тут деяких курсантів, але проситися грати не наважувався. А я ж непогано грав у футбол. «Ну, поклич мене, поклич!» Я мало не підскакував на місці від хвилювання — так мені хотілося грати. А головне, така слушна настала хвилина, щоб увійти в гру, та як тільки Картамишев зашнурує м'яч, ця хвилина мине. І я стежив тепер, як воротар запихай під шкіру кінчик сиром'ятного хвостика. Ну ось… хвостик сховався під шкіряною покришкою. Всьому, значить, кінець. Картамишев приготувався бити і, вже піднявши перед собою м'яч, щоб кинути його на ногу, скоса глянув на мене. Глянув і спинився.

— Слухай, капітане! — крикнув Картамишев. — Візьми ось хлопця. Хай не скучає.

Бойко повільно подивився на мене. Видно було, що він вагався. Потім нехотя спитав:

— Гей, хлопче! Умієш грати?

— Умію, тільки не дуже! — відповів я тремтячим голосом, все ще не вірячи, що мене візьмуть у гру.

— Та ми всі тут не дуже, — засміявся Бойко і наказав строго: — Біжи до воріт. Захисником будеш. Зрозумів?

Ну, що б не зрозуміти!

І, зачіпаючи босими ногами вогкий подорожник, я помчав до Полевого. Вже пішла гра, і м'яч задуднів у мене за спиною. Полевой стояв на воротях нагнувшись і стежив за м'ячем.

— Я буду захисником! — крикнув я, підбігаючи.

Полевой не дивлячися сказав:

— Гаразд, ставай! — І продовжував дивитися на середину поля.

Я став перед ворітьми, поправив кепку і наготувався бити.

Тепер я вже почував тут себе своїм. Якщо я добре зіграю, мене будуть брати у гру щовечора. Я буду щонеділі ходити з командою на широке поле до провіантських складів. Молодець Бойко, що покликав мене сюди. Важко тільки грати добре. Бити міцно, сильно. Хоч би хто-небудь послав сюди м'яч! Та гра, як і раніше, йшла в центрі. Ось Бойко знову повів м'яч до чужих воріт. Йому навперейми кинувся захисник у білих трусах і блискучих чоботях по коліна. Бойко, обманюючи захисника, притримав м'яч. Ось він б'є по воротях. Зараз буде гол.

От чорт! Голкіпер Картамишев виручає команду. Він легко взяв м'яч на носок чобота, і м'яч підлетів угору. Добряча «свічка»! Я б, мабуть, так не вдарив. Задерши голову, я стежив за польотом м'яча. Він падає вниз і зразу дістається центрові чужої, картамишевської, команди — Марущаку. Цей Марущак здорово грає. Видно, як мигтить між гравцями його військовий картуз, червоно-жовтий, з увігнутим лакованим козирком. Марущак біжить прямо на мене, високий, важкий. Чорний м'яч котиться перед Марущаком. Він усе ближче, ближче, цей чорний м'яч, схожий на їжака. Марущак ударив. М'яч одірвався і, шелестячи по траві, — такий хороший, низький м'яч — мчить на мене.

Зараз я його…

Я зразу заметушився, застрибав, підняв назустріч м'ячеві ногу… І промазав.

Полевой не чекав м'яча. Здавалося — от-от буде гол. Та в ту хвилину, коли м'ячеві залишалося пролетіти до воріт яких-небудь два кроки, Полевой раптом зразу кинувся на землю і прийняв м'яч. І зразу Полевой схопився і, підкинувши м'яч, сильно ударив по ньому кулаком. М'яч знову вилетів на середину.

На білих трусах Полевого зеленіла тепер велика кругла пляма. Він струснув із трусів стеблинки м'ятої трави і невдоволено крикнув:

— А ти не метушися без діла. Я думав — удариш. Навіщо ногу задер?

— Та я ненавмисне, — буркнув я.

— Ненавмисно, ненавмисно, — пробубонів він і додав: — А ти завжди бий напевне. Не дриґай ногою, коли м'яч далеко. Зрозумів? А як підійде близько — тоді зразу бий, навиліт. І од воріт одійди далі.

Я, неначе мене підстьобнули, рвонувся вперед у саму гущавину гравців. Назустріч мені знову біг Марущак без м'яча. Противники щось затівали. Так і трапилось. Ми ще не зустрілися, як їх лівий край послав Марущаку м'яч. Марущак приготувався бити.

«Ех, була не була! — вирішив я. — Поперебивають ноги — гаразд!» І кинувся на здоровенного Марущака. Але він, думаючи мене обманути, легким ударом хотів перекинути м'яч через голову. Та ба! Залишалася яка-небудь секунда, і м'яч був би у мене за спиною, але я підстрибнув і стукнув м'яч лобом так, що моя кепка зразу ж злетіла. Не встиг ще я нахилитися, щоб підняти кепку, як Бойко прийняв м'яч і косим ударом забив гол.

М'яч знову застрибав по кам'яному двору до будки вартового. Картамишев побіг по нього, а Бойко посміхаючися крикнув мені через усе поле:

— Ти завжди так грай. Зрозумів? Пасовка, пасовка!

Я був щасливий. Добре, що я вдарив головою, а взяв би я м'яч, наприклад, ногами, не мав би Картамишев гола.

Гра жваво пішла далі. М'яч із шумом перелітав з одного кінця двору в інший. Вже смеркало. Загули жуки-рогачі над густим кленом. Навколо стояли, стежачи за грою, курсанти.

Мені було приємно, що вони стежать і за тим, як я граю. Я носився з одного кінця поля в інший, я зовсім забув, що захисникові не належить одбігати далеко від своїх воріт, і навіть спробував сам забити гол, але Картамишев перехопив м'яч. Ноги мої були подряпані, десь у п'яті колола скалка, — видно, я загнав у п'яту колючку з акації, — і великий палець лівої ноги був закривавлений, я зачепився ним ненавмисно за камінь, але не відчув болю. Було жарко. Мокрий, спітнілий, я ганяв по полю м'яч, намагаючися відбити його в чужих гравців. У цей час, бажаючи обманути мене, Марущак здалека вдарив по воротях, але промазав. М'яч ударився об стінку і повернувся до воріт, несучи на собі білу пляму вапна. Небезпека минула, і я спокійно стежив на грою в центрі.

Всі гравці були розпарені, як і я; від них пахло потом, тютюном, маззю для взуття. Труси в нашого воротаря Полевого зазеленились ще більше, а на коліні червоніло садно.

З вулиці гукнули:

— Васько, Васько!

Я спочатку вдарив по м'ячу, передав його лівому краю, а потім подивився на вулицю, щоб дізнатися, хто це мене кличе.

Тулячися носом до дерев'яної перекладки, біля огорожі стояв Петько Маремуха. Він жадібно дивився на гру і, видно, здорово заздрив мені. Женучи м'яч біля огорожі, я крикнув Петькові:

— Не йди, скоро закінчимо!

Петько кивнув головою і зручніше примостився на кам'яному фундаменті огорожі. Я ж з розгону вдарив по м'ячу, дав чудову «свічку», але тільки трохи вліво, за лінію гри. М'яч упав просто на верхівку клена, з шелестом пробиваючи листя, зачепив турнік і потім підкотився до ніг Картамишева за лінією воріт.

Десь у коридорі корпусу задзеленчав дзвоник.

— Пішли, товариші, вечеряти! — гукнув Полевой і, спритно підібравши одяг, який лежав біля ненька, вийшов з воріт.

— Захопіть м'яч, товаришу Марущак! — розпорядився Бойко і, підійшовши до воротаря Картамишева, запропонував: — Давай, Володю, сходимо на річку до вечері, викупаємося.

Картамишев згодився, і обидва вони, натягаючи на ходу сині гімнастерки, рушили до воріт.

Я наздогнав їх і вискочив на вулицю перший.

— Здоров, Петрусю! — радо сказав я Маремусі, міцно потискаючи його пухку руку. — Ну, бачив, як я мало не забив гол? Здорово, правда ж?

— Ти ж партачив теж здорово. Ту «свічку» як промазав, — відповів мені дуже холодно Маремуха.

— А ти б не промазав? — сказав я, але Петько, ніби не дочувши мого запитання, спитав:

— Звідки ти їх уже всіх знаєш?

— Ну, не всіх, а так половину знаю, — вчора вони тут грали в городки, от я й дізнався, як кого звати. Ходім до мене в гості! — запропонував я.

— Як? Туди? — недовірливо покосився очима Маремуха в бік нашого флігеля. — А мені хіба туди можна?

— Коли зі мною йдеш, — значить можна! — важно сказав я, і ми рушили до воріт.

Петькові Маремусі все сподобалось у мене в кухні: і моя постіль на печі, і розкладений у духовці інструмент, і вікно, що виходило в двір. Поки Петько все розглядав, торкаючи коротенькими і пухкими, як у дівчинки, пальцями, я сидів на табуретці й виймав шпилькою скалку.

Біля мене на краю плити кліпаючи горів каганець.

Витягши, нарешті, шпилькою скалку, я стукнув п'ятою по підлозі, розколупана ранка ледь-ледь защеміла. Я сполоснув під умивальником руки і став думати, чим би почастувати Петька. І раптом згадавши про свою зустріч з Григоренком у саду, сказав Петькові:

— А ти знаєш, Петре, що Котька сюди заходить?

— Куди? В радпартшколу?

— Ото ж то й воно, що сюди!

І я розповів Маремусі про зустріч з Котькою.

— А ти б йому взяв і всипав! — сміливо сказав Маремуха.

— Легко тобі сказати — всипав. Я б і всипав, але бач, яка річ: його ж Корибко в сад пускає.

— А хіба Корибко тут працює?

— Атож! У цьому ж і фокус. Я спочатку цього не знав і, коли застукав Котьку в саду, теж здивувався: чого він так задається, неначе в себе дома? А потім, учора ввечері, дивлюсь — вони вдвох через двір ідуть. У Корибка ножиці здоровенні і відро з вапном. Питаю одного курсанта, що цей старий тут робить, а курсант мені каже: «Садівником працює».

— Он воно що! — протяг Маремуха. — Ясна річ. Раз Котька квартирант Корибка, значить він вільно буде ходити сюди. Цей старий чорт пускатиме його, і коли яблука поспіють.

— Факт! — підтвердив я.

— Ну, тепер Котька у вас всі гнізда поруйнує. Ти знаєш, яка в нього колекція яєць? — сказав Петько. — Навіть у міському музеї такої немає. Адже він давно збирає яйця. Такий здоровий, а все ще по деревах лазить. Ага, Васько! — спохватився Маремуха. — У мене ж для тебе записка.

— Від кого?

— Ану, вгадай!

— Ану, скажи!

— Ні, ти вгадай!

Петько вийняв з кишені блакитний конвертик і сховав його за спину.

— Ну, дай сюди! — закричав я.

— Я дам, тільки ти забожися, що зробиш одну штуку.

— Яку?

— Якщо тебе спитають, коли ти одержав цей лист, скажи, що вранці.

— Але ж зараз вечір!

— Ну, я знаю. А ти скажи, що я тобі заніс його вранці. Добре?

— Від кого лист?

— Поклянися, тоді скажу!

— Ну, я сам тоді візьму. Віддай листа. — І я, зробивши крок до Петька, схопив його за руку.

— Я не дам, Васько. Ось правду кажу — не дам. Порву, а не дам. Ой, не крути руки!

Вирвати лист було важко. Я пустив Петька й сказав:

— Ну добре. Я клянусь.

— Що клянусь? Ти хитрий. Скажи все, як належить.

— Я клянусь, якщо мене спитають, коли я одержав лист, скажу, що вранці.

— Ну, тоді візьми! — І Петько простяг мені пом'ятий конверт. Я швидко розірвав його і став читати лист.

«Васю!

Якщо в тебе є час, приходь сьогодні ввечері до мене, і ми підемо разом в ілюзіон.

Галя».

Я мало не кинувся на Петька з кулаками.

— Чого ж ти мені не віддав листа вранці?

— Я не міг, я зранку поїхав з батьком на город.

— А коли Галя тобі віддала лист?

— Сьогодні вранці. На базар ішла по молоко і віддала. А що там написано? — І Петько спробував зазирнути в лист.

— Стривай, — відсторонив я Петька. — А ти не міг забігти до мене, коли на город їхав?

— Ну звичайно, не міг. Я віз возик: залишив би на вулиці, і його могли б украсти.

— Ну добре, — сказав я. — Тоді я скажу Галі, коли ти передав мені лист.

— Ой не треба, Васько! Вона буде думати, що я брехун…

— Чому?

— Та я зараз ішов по бульвару до тебе сюди. А вона на гойдалці гойдається. До мене підбігла, питає: «Ти передав записку?» Я кажу: «Передав». А записка в мене в кишені. Вона питає: «Коли передав?» — «Ще вранці», — кажу.

— Навіщо ж ти набрехав?

— Ну й набрехав… Що зробиш? — Петько жалісно зашморгав носом. — Вона вранці мене просила, щоб я обов'язково тобі передав записку. Я побожився, що передам. А потім забув. Мені було соромно признатися, що я такий розтелепа.

Петько відчув, що забрехався зовсім. Він озирнувся і потім розгублено сказав:

— Про город я тобі вигадав навмисне… Я просто забув.

Як мені Петько нашкодив! Якби він тільки знав! Тепер мені все було зрозуміло. Галя з гордості перед Котькою не спитала мене, чи одержав я записку. Видно, вона дуже чекала мене сьогодні ввечері. А я, дурень, видумав отого Тиктора і такий був холодний з Галею!

— А Галя з ким була на бульварі? — намагаючись приховати своє хвилювання, спитав я.

— З ким? Ясно з ким: з Котькою! — відповів Маремуха, не догадуючись, як обпекли мене його слова. — З Котькою! — весело повторив Петько. — Так, так! Він її на гойдалці гойдає. Галя кричить, боїться, а він її як розгойдає — аж до самої верхівки дерева!

Я уявив собі, як Котька Григоренко гойдає Галю на скрипучій залізній гойдалці, як рипіли при цьому два високі ясені, як розвівалося за вітром Галине блакитне плаття, і мені зразу стало дуже досадно.

По нас стріляють

— Ти револьвер почистив? — підлещуючись до мене, спитав Маремуха.

— Почистив.

— Вже стріляв?

— Ні ще.

— Давай постріляємо?

— Постріляємо.

— А коли прийти?

— Коли? — я задумався. А що коли постріляти зараз. — Слухай, — твердо сказав я Маремусі, — давай зараз спробуємо.

— Де ж ти будеш пробувати?

— В сад підемо, — відповів я і, скочивши на піч, узяв «зауер».

— В сад? Та ти що?! Почують, — сказав Маремуха.

— І нічого не почують. Там дерева, темно, нікого нема. Там хоч бомби рви — сюди нічого не чути: будинок заслоняє звуки. А курсанти всі тепер вечеряють, — відповів я і з револьвером у руках лунко сплигнув на підлогу.

— Ні-і-і, Василю. Я не хочу в сад. Підемо краще завтра до Райських воріт. Там скелі і людей немає.

— Але й тут нікого нема. Ти дивак! — відповів я і кинув на підлогу промаслений папір, в якому був загорнений «зауер».

Петько дивився на револьвер, як на живу гадюку, — було зовсім не схоже, що лише кілька днів тому цей «зауер» належав йому.

— Ну, я ж тебе прошу! Ходім до Райських воріт. Я своїх патронів принесу. Ну, ходімо, Василечку!

— Тихо, ти! — цикнув я на Петька. — Нікуди ми завтра не підемо, а будемо стріляти сьогодні. І якщо ти зараз не підеш зі мною в сад, я ніколи з тобою розмовляти не буду. Зрозумів? Я всім хлопцям розкажу, який ти боягуз. Зрозумів? І всім дівчатам також. Ну, пішли. Нічого пхикати!

Засунувши револьвер за пазуху, я рушив до дверей і з тріском відкинув защіпку. Петько мовчки пішов за мною.

Коли ми з Петьком пробиралися через темний сад, я вже пошкодував, що затіяв це. Вночі в саду все було незнайоме. Кущики барбарису здавалися величезними деревами, шовковиця, груші, яблуні зливалися в одну темну стіну. Десь далеко-далеко позаду нас, у будинку радпартшколи, глухо стукнули двері, і знову стало тихо. В кам'яній огорожі, вздовж якої ми йшли, сюрчали цвіркуни. Інколи вони завмирали, неначе прислухаючись до шарудіння наших кроків, але потім знову продовжували своє цвірчання.

Крізь листя дерев було видно чисте, все в блискітливих зірках небо, перетяте надвоє білим від зірок Чумацьким Шляхом.

Ми йшли не по стежці, а навпростець. В ноги жалила кропива, хрускотів хмиз і пересохлий бур'ян. Попереду не було видно жодного вогника. Там, за садом, кінчалося місто. Петько, мовчки і не відстаючи від мене й на крок, дріботів ззаду.

— Давай ліворуч, — наказав я Маремусі і, схопивши його за руку, повернув набік. Мені хотілося зайти якомога далі, на самий кінець саду, до яру. Прямо перед нами виросла оточена кущами бузку гірка.

— Це сарай? — шепнув Петько.

— Гірка, смішний! — заспокоїв я його й зупинився.

— Тут будеш стріляти?

— Ні, я просто заряджу, — відповів я Петькові. І, вийнявши з кишені скісну обойму з патронами, вштовхнув її в рукоятку револьвера і відтяг затвор. Клацнувши, затвор повернувся назад, — все було в порядку. Патрон лежав тепер у стволі.

— Ходімо, — запропонував я Петькові.

— Василю, коли стрілятимеш, скажи мені раніше. Я вуха затулю! — заблагав Петько.

Я нічого не відповів і подумав тільки: «Атож, чекай! Так я тобі й скажу, коли буду стріляти. Який інтерес? Пальну зразу — і тоді сядеш з переляку».

Я вже легенько торкав пальцем спускову гашетку, але стріляти тут ще було небезпечно: могли почути. Я пробирався крізь мокрі від роси кущі, їх віти боляче шмагали Маремуху, який ішов позаду мене.

Та ось рідше пішли дерева, і, осяяна ясним світлом зірок, забовваніла вдалині за низькими кущами стара монастирська огорожа.

Зробивши ще зо три кроки, я зупинився. «Далі йти не варт, — подумав я, — і в огорожу стріляти теж небезпечно. Куля ще дасть рикошет і відскочить назад».

Перед нами чорніло високе криве дерево. Одна його товста гілляка, як здоровенна лапа, тяглася до огорожі.

Далеко біля річки закричав пугач. І раптом я підстрибнув на місці і, тонким зривистим голосом закричавши «Стій!», випалив прямо в стовбур цього чорного кривого дерева. Червоний клубок вогню вихопився із револьвера.

І не встигла ще покотитися по темному, глухому саду, по сусідніх ярах луна, як під огорожею почувся шум і хтось дуже виразно крикнув:

— Прендзе!

І слідом за цим вигуком «Скоріше!» один по одному два важкі гулкі постріли гримнули там, у кущах. Я бачив вогники порохових спалахів, чув, як тонко, неначе оси, задзижчали десь у мене над головою кулі.

— Тікай! — крикнув Маремуха і, ламаючи кущі, помчав назад.

— До огорожі! — шепнув я йому на ходу, і ми зразу взяли круто назад. Там, за горіховою алеєю, виднілася та сама кам'яна огорожа, що оточувала сад з трьох боків.

Я підбіг до неї, підстрибнув і обома руками схопився за похилу верхівку. З гуркотом полетіло вниз, у густу кропиву, каміння, зашарудів дрібний щебінь.

Уже перевалюючись грудьми через огорожу і закидаючи вгору ноги, я почув, як дряпався, вилазячи на огорожу, Маремуха.

Ми сплигнули вниз майже одночасно. Курний путівець до Приворіття проходив під огорожею. Як приємно було бігти по цьому рівному путівцю після засипаного колючками саду! Ноги грузли в м'якій, ще теплій пилюзі.

Зупинилися ми вже нагорі, біля білого будинку радпартшколи. В цьому лівому крилі корпусу, що виходив на путівець, було темно. Тільки в найвищому вікні третього поверху тьмяно горіло світло.

— Хто це був? — задихаючися від швидкого бігу, спитав Маремуха.

— А я знаю?!

— Кому ж ти кричав «стій»?

— Бандитам! — відповів я твердо.

Ніяким бандитам я, звичайно, не кричав. Просто мені було страшно так собі знічев'я спустити курок. Щоб заглушити страх, я й крикнув самому собі: «Стій».

Але хто ж був там? Хто кричав «прендзе»? Хто стріляв у нас?

Тільки тепер, на курному путівці, за кілька кроків од воріт радпартшколи, де було стільки озброєних людей, мені раптом зробилося дуже страшно. І я навіть пошкодував, що ми переїхали сюди, на околицю міста, з нашого тихого Заріччя, де ніколи зі мною нічого подібного не траплялося.

— Петько, навіщо тобі додому йти? — сказав я Маремусі спокійно. — Ходім краще до мене, переночуєш на печі. А завтра рано ми в сад заліземо, я тобі аґрусу дам.

— Ні, дякую! — рішуче відмовився Маремуха. — Я тобі казав, що у вас тут нечисто. Хай сатана у вас ночує, а я не буду. До побачення! — І зразу ж побіг униз по Житомирській на Заріччя, і його біла сорочка швидко зникла в пітьмі.

Вранці, тільки почало світати, коли ще батько й тітка міцно спали в сусідніх кімнатах, я встав і пішов у сад. Роса блищала всюди: і на листі слив, і на кругленьких темно-червоних листочках барбарису, і на великих лопухах.

Я йшов униз до огорожі і навіть дивувався: чого ми так перелякалися вчора? А може, просто це який-небудь курсант вистрілив? Хто його знає! Не вірилося, що все сталося тут, ось у цьому саду. Мені здавалося навіть, що постріли, паша втеча із саду — все це приснилося мені минулої ночі, душної і тяжкої від того, що я спав із зачиненим вікном. Та чим ближче я підходив до яру, тим повільнішими ставали мої кроки. А раптом там у кущах лежить людина, вбита кулею з мого револьвера?

До кущів, які росли під самою огорожею, я підходив уже зовсім повільно. Спочатку я кілька разів пройшов мимо. Кущі стояли тихі, на одному з них дзвінко співала коноплянка. Трава під кущами була потолочена. Нарешті я наважився і обережно розвів кущі. Жалісно писнувши і поринаючи під гілками, коноплянка полетіла геть із саду. В кущах нікого не було. Я вже хотів був іти далі, як раптом помітив у траві біля пенька погнуту алюмінієву миску. Поруч валялася така ж сама алюмінієва ложка. В мисці, вкрита шаром жиру, захолола не доїдена кимсь ячна каша. Такою кашею часто годували увечері курсантів. Цю кашу, напевне, їли вчора люди, які стріляли в нас. Хто вони? Чому їм було потрібно вечеряти тут, у саду, під кущами? А може, це був курсантський патруль? Але чому ж вони залишили миску? Я хотів пошукати ще в траві стріляні гільзи, але мені стало не по собі в цьому тихому, вологому від ранкової роси закуткові саду.

Коли б тут поруч був Петько, — інша річ. Але Маремуха був далеко. Він, мабуть, ще міцно спав у своєму флігелі на Заріччі. Спали й курсанти в білому будинку радпартшколи. Мені зразу захотілося додому, туди, до себе в кухню.

Підібравши миску, я пішов до високого і кривого дерева. Це був старий берест, в нього я вчора стріляв і впізнав зараз це дерево по кривій простягненій до огорожі висохлій гілляці. Отут ми стояли вчора з Петьком, звідси я крикнув «стій».

В одному місці на корі береста червоніла свіжа коричнева подряпина. Здорово! Я, цілячись навскидку, влучив у дерево: із стовбура стирчав хвостик колючої, розщепленої від близького пострілу мельхіорової кульки.

Де ж діти посуд?

Кинути миску просто так, у траву, я пошкодував. Осторонь на бічній стежці ріс високий, з гладенькою ясно-сірою корою грецький горіх. В його розколині, на висоті моїх грудей, чорніло велике дупло. Я запхнув у нього миску, і вона, пройшовши косяком усю щілину, впала вниз, на саме дно Дупла.

Ще раз оглянувши старий берест і кульку, що стирчала в кори, я вирішив обов'язково привести сюди Маремуху, — хай подивиться, який я вправний стрілець.

Забувши зовсім про нічні страхи, я швидко подався по стежці до виходу з саду.

До хвіртки залишалося кілька кроків, як з-за кущів аґрусу з старовинною дупельтівкою за плечима, схожий на мисливця, вийшов садівник Корибко. Він був у чорному сюртуку, нанкових синіх штанях, заправлених в руді чоботи. На голові в нього був синій картузик з чорним околишем, лакованим козирком і чорним шнуром. Зморщений, вусатий садівник Корибко шкутильгаючи рушив мені назустріч.

— Стій! Стій! — крикнув він, хоч я зовсім і не збирався тікати. — Я тобі покажу, як аґрус красти! — І Корибко зняв з плеча свою дупельтівку. Побоюючись, як би він не вистрілив у мене зарядом із солі, я пробубонів:

— Та що ви, дядьку? Я ж свій, тутешній.

— Який це тутешній?

— Я ж Манджура! — сказав я дуже гордо, неначе мій батько був принаймні начальником радпартшколи. — Я ж син друкаря Манджури!

Корибко допитливо глянув на мене, чи не брешу я, закліпав опухлими коричневими повіками й повільно повісив назад за плече свою дупельтівку.

— В білому флігелі оселилися? — спитав Корибко вже лагідніше. — Раніше на Заріччі жили, еге?

Я кивнув головою.

— Чого ж ти бродиш по саду в таку рань? Що ти забув тут?

— Я гуляти ходив.

— Гуляти! — забурчав садівник. — Люди ще сплять, а він гуляє. Бульвар знайшов теж — нічого сказати! Але дивися: будеш рвати аґрус — в руки не попадайся! Батькові скажу, і тоді…

— Добре, дядьку! — крикнув я, не дослухавши його, і побрів додому.

«Одначе цього чорта старого треба стерегтися, — подумав я, підходячи до нашого флігеля, — і довіряти йому не можна. Якщо зараз, коли поспів тільки ще аґрус, він виходить глядіти сад удосвіта, то що, цікаво, буде, коли поспіють яблука й груші?»

Сніданок був дуже смачний. Тітка Марія Опанасівна напекла картопляників. Вони були м'які, вкриті зверху хрусткою рожевою шкірочкою. Купа картопляників парувала посеред стола в полив'яній глиняній мисці. В кімнаті пахло підгорілою соняшниковою олією. Я сидів навпроти батька, вже добре зголоднілий після ранкової прогулянки, і наколював один по одному картопляники виделкою. Я уминав їх за обидві щоки, обпікаючи губи гарячою олією. Батько ж пережовував мовчки, повільно ворушачи густими чорними вусами.

Я позирав на нього, і мені дуже хотілося розповісти йому про те, що трапилося з нами вчора вночі. Але я побоювався. Ще, чого доброго, батько мене вилає, а може, й відніме револьвер. Ні, говорити не можна. А що коли Петько раптом проговориться кому-небудь? Ні, навряд: він побоїться.

— Коли в робітфаку навчання починається, Василю? — відклавши набік виделку, спитав батько.

— Навчання? — Я думав про інше і тому здригнувся. — П'ятнадцятого вересня починається.

— Напевне знаєш, що іспитів не буде?

— Не буде, тату. Я ж тобі казав: хто трудшколу закінчив, тих без іспитів приймуть.

— Дивися! А то пізно буде.

— Що пізно?

— Готуватися. Ти б краще зараз, ніж вештатись із своїм Петьком, підучив дещо. А то забудеш усе за літо.

— Нічого. Я пам'ятаю все. Ось спитай.

— Ти хитрий. Що ж я тебе питати буду? — посміхнувся батько.

І справді. Питати йому було нічого… Хоч батько вмів набирати по-французькому, по-італійському і навіть по-грецькому, але ось що воно за штука префікс або суфікс — він, можливо, не відповів би.

Тітка внесла з кухні емальований чайник і, заваривши в чайнику щіпку фруктового чаю «малинка», стала наливати в чашку окріп. Потім вона дала нам з батьком по два монпансьє і сіла за стіл.

— А на робітфаку довго вчитися? — спитала вона, дивлячись на мене і зав'язуючи хустку.

— Років зо три.

— А потім?

— Ну, потім зразу переведуть в інститут.

— Туди, де духовна семінарія була? — спитала тітка.

— Туди!

— Ти ж зовсім великий уже будеш, коли інститут закінчиш!

— Я й зараз великий, — образився я. — У мене вже вуса ростуть.

І я провів масним пальцем по верхній губі. Ніяких, звичайно, вусів там не було, — мені просто хотілося позадаватися.

— Ну гаразд, вусатий, — сказав, підводячися з-за столу, батько. — Я зараз у місто поїду, а ти допоможи тітці дров наколоти.

У цей час легко відчинилися двері, і в кімнату ввійшов Полевой. Він привітався з усіма, і навіть зі мною, за руку.

— Сідайте, чаю випийте, — запропонував батько і гукнув тітці в кухню: — Дай чистий кухлик, Маріє!

— Та ні, дякую, — відмовився Полевой. — Я вже пив.

— Ну тоді картопляників покуштуйте, домашні!

— Ні, ні, не турбуйтеся. Я ж з сніданку. — І, озираючися, Полевой спитав: — Уже влаштувалися?

— Чи ж багато треба? — відповів батько.

— Коли ж на облік перейдеш до нас в осередок?

— Та ось сьогодні заберу в друкарні залишок шрифту і захоплю в секретаря облікову карточку.

— Чим скоріше, тим краще, — сказав Полевой. — Тут люди в зв'язку з навчанням повідривалися од виробництва, а ти — робочий прошарок. Ряди наші зміцнюватимеш.

— Мною ти багато зміцниш! — сказав батько, посміхаючись. — Ви тут усі вчені, а я сірий. Ось хлопець мій, — батько кивнув на мене, — та й то більше знає.

— Гаразд, гаразд, не скромничай, — відповів Полевой. — Скажи краще, в тебе чопівська картка в порядку? Ти в якому загоні?

— В третьому.

— Зброя є?

— Тільки наган. Гвинтівку я в штаб здав.

— Нічого, закріпимо гвинтівку за тобою тут, у складі. Ти з загону теж відкріпися — і до нас. А то, розумієш, звідси в штаб ЧОПу по тривозі тобі бігати буде незручно. Сьогодні обов'язково відкріпляйся і будеш у нас на повному утриманні.

Коли батько й Полевой пішли, я надів святкову сатинову сорочку, сандалії і, причесавши волосся колючою щіткою, побіг на Видрівку.

Ревнощі

На центральному майдані, під ратушею, вже відчинялися магазини. Хазяїни магазинів піддівали гаками гофровані залізні штори, штовхали їх, і штори з гуркотом підлітали під карнизи поверхів і ховалися там. У цьому шумі й гуркоті одна по одній показувалися нарядні вітрини. Я йшов повз вітрини по холодному, ще вогкому з ночі тротуару. З цукеркової майстерні на мене війнуло густим солодким запахом цукерок «подушечок». У півтемряві магазину за стойкою вже клопотався сам господар Аронсон. Хороші в нього «подушечки», смачні. І яких тільки нема! Темно-червоні з вишневого начинкою, ніжно-жовті лимонні, прозорі медові, горіхові, чорна смородина, барбарисові, але найсмачніші, звичайно, кисленькі лимонні. Особливо приємно їх їсти в спеку, коли хочеться пити. Вони швидко затамовують спрагу. Аронсон підливає в них трохи м'ятних крапель, і після таких цукерок у роті холодочок — неначе вітерець рот продув. «Зайти хіба купити чверть фунта лимонних та вгостити Галю? Але ж у мене тільки десять копійок. Не вистачить! А жаль!» І, намацавши в себе у кишені два останні п'ятаки, я пішов далі.

«Скоріше б починалось навчання в робітфаку, — подумав я. — Кажуть, там видають стипендію — по п'ятнадцять карбованців на місяць. Можна тоді буде вільно купувати подушечки, не доведеться просити грошей у батька».

Освітлені ранковим сонцем, виблискували в вітринах ювелірного магазину старі нікельовані будильники, золоті браслети, потемнілі срібні підстаканники. Показалась за рогом найкраща в нашому місті кафе-кондитерська шляхтича Шипулинського.

За її високими чистими вітринами видно було мармурові столики, а на дверях висів важкий замок. Шипулинський що не прийшов.

Угорі на ратуші почав бити годинник. Стрілки показували рівно дев'ять. Галя, мабуть, уже прокинулася. Треба поспішати! Я наддав ходу і завернув у вузенький провулочок, стиснутий з обох боків високими триповерховими будинками. Віконечка у них були маленькі, без кватирок, старі будинки стояли дуже близько один від одного. На одному з будинків виднівся замурований у стіну старовинний герб — лебідь з вигнутою шиєю, а під ним римською цифрою був позначений рік, очевидно, дуже давній.

Пройшовши тінистим вузьким і дуже брудним провулочком, я вийшов на Дзвіничну. Тут було чистіше, хоч в одному місці на круглих булижниках валявся гній і де-не-де камені попроростали бур'яном. Шукаючи ячмінь, бродили по бруку кури. Тягся вздовж дороги високий будинок колишнього військового присутствія з церковними куполами в глибині двору; за ним починалася дерев'яна огорожа Старого бульвару. Я штовхнув малеїн. ку скрипучу хвірточку, що вела на бульвар, і тільки пройшов кілька кроків, як біля повороту великої алеї зустрівся з Галею.

)І думай, що застану її вдома, і був здивований зустріччю й нею. Я почував себе винним перед Галею і не знав, що краще — чи пропустити її, а потім гукнути ззаду, чи зразу кинутися їй назустріч.

Галя йшла швидко, в руках у неї був кругленький плетений кошик, вкритий зверху клаптиком марлі.

— Здрастуй! — сказала Галя дуже холодно. І, кивнувши мені головою, швидко пішла далі.

Я крикнув навздогін:

— Галю!

Вона зупинилася. Висока, рум'яна, в простенькому блакитному сарафанчику, вона стояла посеред алеї і здивовано позирала на мене. Темне її волосся було зачесане назад, і рожеві маленькі вуха були відкриті.

— Куди біжиш? — спитав я.

— Та так, в одне місце!

— А куди — в одне місце?

— Який ти допитливий! Чого б це? Ну, якщо тобі цікаво, — до татка. Сніданок йому несу! — І Галя махнула кошиком.

Помовчали. Галя дивилася вбік, на річку, яка текла внизу під урвищем. Потім, не дивлячися на мене і роблячи вигляд, що я їй зовсім байдужий, Галя спитала:

— А ти… куди?

— Я… до тебе.

— До мене?

— Ну звичайно. А чого ти дивуєшся?

— От ніколи б не подумала.

— Чому?

— Ну я ж тебе просила прийти — ти не прийшов.

— Галю, слово честі, я не винен. Ну, давай підемо туди, до скелі, я тобі все розкажу.

— Що розкажеш?

— Все, як є. Це Петько винен. Давай сядемо.

— Ні, сідати я не буду. Мені ніколи. Ось якщо хочеш, проведи мене. Скоро на заводі обід, а татко голодний буде…

Ми пішли поруч. Коли я розповів Галі, як обманув її й мене Петько, вона сказала:

— От шахрай товстий, глянь ти! А я думала — ти на мене за що-небудь сердишся. Не приходить, не приходить! Дай, думаю, напишу записку. Послала — теж не приходить. А зустрілась — і навіть не розмовляє. Важний такий. Ну, думаю, і не треба.

— Скучно тобі було? — криво посміхаючися, сказав я. — От не повірю. Ти ж з Котькою ходила!

— Ну, то коли було, — байдуже протягла Галя. — Коли ти на Підзамче пішов. Ми з Котькою на гойдалці гойдалися, на комічну картину дивилися в ілюзіоні, а коли зовсім стемніло — сюди зайшли. — І Галя спокійно кивнула головою на кондитерську Шипулинського.

— До Шипулинського? — перепитав я і навіть поперхнувся від хвилювання.

— Еге. Коли б ти знав, які ми їли мигдалеві тістечка, а потім морозиво фісташкове.

— Ну, подумаєш! Я щонеділі заходжу сюди з нашими хлопцями.

— Правда? — повірила Галя. — Глянь який! А мене на вулиці того разу морозивом угощав. Зайшли б краще сюди.

— Ну й зайдемо. Звичайно, зайдемо.

«От дурень, нахвастався! — одразу ж вилаяв я себе. — Як же я поведу Галю до Шипулинського, коли в мене грошей немає?»

А Галя, неначе вгадуючи мої думки, спитала:

— А звідки у тебе гроші, Васько? Ти ж не працюєш?

— У мене більше грошей, ніж у твого Котьки. Я назбирав собі грошей.

— Ну, де там, — мовила Галя. — І зовсім не більше. Котька, знаєш, скільки у мідника заробляє? Ану, вгадай. Нізащо не вгадаєш! На дев'ять карбованців менше, ніж мій татко на заводі одержує. Тридцять п'ять карбованців на місяць Котька одержує, от.

— Ну, то він тобі нахвастався!

— Чого нахвастався? Та Захаржевський сам моєму таткові розказував, скільки він грошей Котьці платить.

— Ще б не платити! — сказав я. — Захаржевський шахрай! Він приватник! Він у своїй майстерні людей як хоче обдурює, тому й Котьці багато платить. Щоб мовчав.

— Ну, цього я не знаю, — відповіла Галя й замовкла.

Розмова урвалася.

Я йшов мовчки і думав про Котьку.

Котька все більше й більше ставав мені впоперек дороги. Чим ближче ми підходили до майдану, що біля лікарні, тим голосніше доносився звідти густий тріск заводського двигуна. Незабаром ми побачили червоні цегляні стіни заводської будівлі і підійшли до неї навпростець через майдан, що поріс густим подорожником. З одного боку майдану, в глибині тінистого двору, засадженого високими тополями й старими линами, виднівся довгий, на цілий квартал, будинок колишньої земської лікарні.

Завод «Мотор» стояв навпроти, через майдан. Чому його так названо, важко сказати. Моторів завод не складав, а робили в ньому тільки маленькі соломорізки та інколи ремонтували важкі вальці для сусідніх млинів. Поруч заводу підносився жовтий триповерховий будинок — заводська контора. Сюди приходили селяни, платили гроші і везли з собою додому фарбовані в зелене соломорізки з круглими чавунними маховиками збоку.

Завод у нашому місті був найбільшим підприємством: в ньому працювало сто десять робітників, ранками заводський гудок ревів так голосно, що його було чути і на Заріччі, і навіть у нас, у радпартшколі.

Вузенька залізна труба з гострим ковпачком, притягнена до землі чотирма тросами, стриміла над заводом і димилася. Коли ми підійшли зовсім близько, запахло курним вугіллям.

— Ти… дуже поспішаєш? — спитала мене Галя, зупиняючися.

— Ні, а що?

— Почекай мене. Хочеш? Я віднесу таткові сніданок і — назад.

— Тільки швиденько. Раз-два!

— Я недовго! — гукнула Галя й побігла. Вітер піддував її блакитний сарафан. Галя бігла легко, поправляючи на бігу вільною рукою волосся. Коли вона зникла за ворітьми, я підійшов до заводу і став прогулюватися по тротуару. Завод стояв на міцному цегляному фундаменті. Крізь побиті шибки його чавунних вікон долітав скрип верстатів. Хтось гукнув. Важко гахнуло кувалдою.

Добре, мабуть, працювати там, усередині заводу, біля верстата, і розточувати гострими різцями тверде залізо! А потім, коли настане обід, сидіти проти сонечка на заводському подвір'ї посеред старих іржавих маховиків, уламків заліза і їсти з хустки свіжий хліб з краковською ковбасою. Сонце гріє з усієї сили, пташки співають на деревах у сусідньому саду біля лікарні, а ти сидиш собі і не поспішаючи жуєш ковбасу. Часу на обід у заводі дається багато — цілу годину, неначе на великій перерві в трудшколі.

А як, мабуть, приємно, коли тебе спитають, хто ти, відповісти: робітник! Та ще й додати згодом: працюю на заводі «Мотор»! Це дуже багато значить — працювати на заводі «Мотор», бути металістом. У нашому маленькому місті є робітники-друкарі, залізничники, мукомели, деревообробники, але нікого так не поважають, як металістів. Про них усі кажуть: це чистокровні пролетарі, це справжній робітничий клас!

У великі революційні свята, коли колони жителів міста марширують перед сосновою трибуною по колишньому Губернаторському майдану, зразу ж за головним оркестром іде завод «Мотор». Ідуть ливарники, слюсарі, ковалі в шкіряних кашкетах, у синіх спецівках. Прапор заводу, важкий, бархатний, обшитий золоченою бахромою, — найкрасивіший у місті. На цьому червоному бархаті олійними фарбами намальований у шкіряному фартусі дужий робітник, що випускає з високої чорної печі струмінь розплавленого металу.

Прапор для заводу був зроблений не в нашому місті, як прапори інших профспілок. Бархатний прапор металістів замовляли в Києві, і робили його там найкращі майстри. Цей прапор звичайно носить найдужчий з металістів-ливарників — Козакевич, любитель французької боротьби і дуже веселий парубок. Недавно трудящі міста в шосту річницю загарбання румунськими боярами Бессарабії влаштували демонстрацію перед виконкомом і вимагали повернути Бессарабію. В той день було хмарно й вітряно. Вітер шарпав з усієї сили бархатне полотнище прапора, древко гнулося, але Жора Козакевич ішов попереду колони з високо піднятою головою і не випустив прапора з своїх загорілих мускулистих рук.

Та що там казати! Робітником-металістом дуже почесно бути. Шкода, що мені не можна зараз спробувати поступити на завод. Треба кінчити робітфак і потім…

Я підійшов впритул до задимленої вихлопної труби. Вона стирчала прямо з стіни — чорна, трохи загнута вниз. Каміння на тротуарі під трубою задимилося, стало слизьке від нафтового нагару і блищало. З труби вилітав блакитнуватий прозорий димок.

Ану, цікаво, — гаряче чи ні? Я обережно провів під трубою рукою. Долоню мою зразу обдало тугим і теплим диханням двигуна. Доторкнувся і до труби — тепла.

А що, коли затулити трубу зовсім, зупиниться двигун чи ні? Та тільки я підніс долоню до чорного і слизького отвору, як її зразу ж відкинуло вниз сильним струменем теплого повітря. Тоді я склав обидві долоні разом, але і їх відкинув униз сильний струмінь газу.

Скоро долоні вкрилися маслянистим глянцем і пахли, як труба, перегорілою нафтою, заводом, верстатами.

«Мабуть, так пахнуть усі металісти», — подумав я, і мені стало не по собі, що я — ледар — вештаюся по вулицях вдень, коли всі працюють, а найголовніше — незатишно стало на душі від того, що я маю гуляти ще довго, до самої осені, до того часу, коли почнеться навчання в робітфаку.

— Василю! — почулося ззаду. — Пішли!

Я обернувся. Помахуючи порожнім кошиком, Галя чекала мене біля воріт.

Ми погуляли з Галею ще трохи на бульварі, погойдалися там на гойдалці, і, коли я зрозумів, що Галя перестала на мене сердитися, провів її додому і, веселий, пішов купатися до водоспаду.

Та ось ближче до ночі, коли засвітилися всі шестеро вікон курсантського клубу в будинку радпартшколи, мені зробилося дуже тоскно. Не заходячи до рідних, я вийшов з кухні і сів на східцях кам'яного ґанку.

Великий жук пролетів над гілками явора і зразу ж круто піднявся вгору. В червоному флігелі навпроти, де жив начскладу школи, було яскраво освітлене вікно. З цього вікна линули звуки балалайки. Там жили Картамишев і Бойко. Мабуть, хтось із них грав зараз на балалайці.

В кухні мили посуд після курсантської вечері. Чути було, як вистукують у чанах з гарячою водою алюмінієві ложки, миски, великі каструлі з-під соусів.

Я згадав про сьогоднішню обіцянку повести Галю в кондитерську Шипулинського. Вже після полудня, коли, нагулявшись вдосталь по стежках бульвару, ми розставалися, Галя хитро підморгнула мені й спитала:

— Скоро будемо їсти тістечка, еге ж?

— Ну звичайно! — сказав я басом і поспішив мерщій геть. Тепер не можна буде показатися на очі Галі, поки в мене не буде грошей, інакше вона подумає, що я брехун і обманщик, подібний до Петька Маремухи. Але де взяти грошей? Позичити в Петька? Не дасть! Та й немає у нього стільки грошей — копійок двадцять, може, набереться. Шкода, що я проміняв Петькові на його револьвер своїх голубів. Навіщо він мені, отой револьвер? А голубів можна було віднести на пташиний базар і продати. Карбованців чотири дали б.

Що ж іще можна продати з моїх речей? Я став перебирати подумки своє майно: обценьки, молоток, снарядні капсулі, альбом для марок. Все це для продажу аж ніяк не придатне.

В кухні дужче загуркотіли посудом. Я уявив собі, як старший кухар обливає окропом з мідного бака засалені миски й ложки.

«Ложки… ложки… ложки…» Кілька разів я тихо, про себе повторив це слово.

В маленькій плетеній корзинці у тітки Марії Опанасівни лежали загорнені в папір півдюжини срібних ложок. Не раз, витягаючи їх звідти, тітка казала:

— Це придане тобі, Василю. Будеш женитися — подарую тобі на хазяйство ложки.

Чому я не можу взяти ложки зараз, якщо вони для мене приготовлені? Ну, хоч не всі, а половину, скажімо?

«Але ж це буде крадіжка», — подумав я і озирнувся так, наче хтось міг підслухати мої думки. Та навколо нікого не було.

«Це коли чужий у чужого краде, тоді крадіжка, — подумав я, — а я свій, і ложки для мене приготовлені. Треба мені берегти їх для приданого, — хіба я буржуй?»

І цього теплого літнього вечора, сидячи на кам'яному ґанку флігеля, я твердо вирішив заорати у тітки половину її ложок.

У ювеліра

За вітриною біля дерев'яного столика сидів сивий старий ювелір. Кілька разів, стискаючи в кишені рукою три срібні ложки, щоб не дзвеніли, я проходив повз ювеліра і все не наважувався зайти.

Біля ювеліра були люди. Двоє. Вони розмовляли з ювеліром, а він, не встаючи, скоса дивився на них.

— Ну, йдіть же ви швидше, чорти! Швидше, ну!.. — шепотів я, злостячись на цих балакучих людей.

Повертатися ще раз до ювеліра мені не хотілось, і я перейшов на другий бік вулиці і зупинився біля вітрини магазину Аронсона. Розсипані на блюді, лежали за запорошеним склом цукерки «подушечки», що наполовину розтали від сонця. По блюду повзали мухи, ворушили крильцями, ніжно торкалися солодкої цукеркової розталі тоненькими носиками. Я скоса позирав у бік ювелірного магазину. Нарешті грюкнули двері, і на вулицю вийшло двоє людей. Один, низенький, у синій толстовці до колін, тримав на долоні білий годинник. Вийшовши на тротуар, він глянув на нього, весело сплюнув і передав годинник другому чоловікові, високому й лисому, в чорних рогових окулярах. Лисий знизав плечима і, поклавши годинник у кишеню, пішов в інший бік, а чоловік у синій толстовці, легко підстрибуючи, швидко побіг униз, до мосту. Видно, лисий хотів обмахорити цього низенького в толстовці, але нічого в нього не вийшло.

Я перейшов дорогу і, набравшися хоробрості, штовхнув двері магазину.

Цокав у кутку великий стінний годинник. Пахло кислотою. За дерев'яним бар'єрчиком, притиснута до стіни, стояла важка вогнетривка шафа.

Сивий ювелір сидів згорбившись і розглядав у лупу круглу браслетку з темно зеленим каменем. Коли я підійшов до дерев'яного бар'єрчика, ювелір підвів голову і глянув на мене.

— Ви… купуєте срібло? — спитав тихо я.

Ювелір вийняв з ока трубку з лупою, поклав її на стіл і сказав:

— Ну, припустімо, купую… А що?

— Ось, я хочу продати… — сказав я і, мало не розірвавши кишені, витяг звідти ложки. Я поклав їх рядочком на дерев'яний бар'єрчик.

Ювелір швидко загріб їх до себе і став переглядати на кожній пробу. Потім, дивлячися мені в обличчя, він спитав підозріло:

— Чиї ложки?

— Мої, — відповів я зовсім тихо, почуваючи, як обличчя заливає кров. І додав: — Мені мама звеліла їх продати. Вона хвора.

— Мама звеліла? — перепитав ювелір. — Значить, ложки не твої, а мамині?

Я кивнув головою.

— До ви живете?

— На Заріччі, — збрехав я.

— Адреса?

— В Старій садибі… Біля церкви…

— Над скелею?

— Ага…

— Твоє прізвище?

— Маремуха! — випалив я і зщулився, думаючи, що ювелір зразу ж схопить мене за комір і покличе міліціонера.

Але старик, записавши прізвище на кришці цигаркової коробки, спитав сухо:

— Скільки?

— А скільки дасте?

— Твій крам — твоя ціна! — строго сказав ювелір і подивився у вікно.

Я понатужився і сказав якомога твердіше:

— Шість карбованців!

— Багато! — відповів ювелір, встаючи. — Чотири?

— Ну, давайте чотири!

Ювелір не дивлячися висунув шухляду стола, витяг звідти жовтий шкіряний бумажник і, відрахувавши гроші, поклав їх на бар'єрчик. Я схопив ці чотири брудні папірці і, стиснувши їх у кулаці, вибіг на вулицю.

Я йшов додому повз порослі зеленню палісадники, опустивши голову, намагаючись не дивитися в обличчя випадковим прохожим.

Було жарко.

Обличчя горіло від сорому.

Тільки за один квартал до радпартшколи я розтулив кулак і, порозправлявши пом'яті, вогкі папірці, засунув їх у кишеню.

— Василю! Почекай! — закричав хтось здалека.

Я обернувся. Знизу по Житомирській біг Петько Маремуха. Він наблизився, і я побачив, що його лоб блищить від поту.

— Ху, заморився! — сказав Петько, потискаючи мені руку. — Цілий ранок полов кукурудзу, аж чотири грядки виполов, а тепер тато пустив мене погуляти… Де ти пропадаєш, Васько, чому не заходиш?

— Та часу не було!

— Хто стріляв, ти знаєш?

— А звідки я знаю, хто? Може, злодії з Підзамчого в сад залізли по аґрус.

— Ну, ти облиш! — поважно сказав Маремуха. — Який дурень вночі по аґрус полізе? Хіба його вночі нарвеш? Яблука — це інша річ.

Я промовчав і нічого не відповів Петькові. Прокляті ложки не давали мені спокою. А раптом тітка вже помітила пропажу і стане допитуватися про них при Петькові? Йти вдвох до нас у флігель мені не хотілося.

— Ходімо до тебе в сад, Василю? — попросив Петько. Очевидно, йому хотілося покуштувати аґрусу.

— Давай краще іншим разом. Там Корибко тепер вештається. Ходімо краще покупаємося.

— А куди?

— В Райську брамку.

— Це далеко! — заскиглив Маремуха. — Жарко зараз.

— Нічого, підемо через кладовище. Там холодок! — вирішив я і подався попід огорожею радпартшколи в напрямі Райської брамки.

Петько Маремуха нехотя поплентався за мною.

Купання трохи розважило мене, і я зовсім забув про гроші, які лежали в кишені. Тільки попрощавшися з Петьком і підходячи до нашого флігеля, я знову згадав про ложки, і мені стало не по собі. «Тільки не помітили б! Тільки не помітили б!» — думав я, проходячи напівтемним коридором у квартиру рідних.

За дверима почуйся тітчин голос.

Я ввійшов у кімнату і побачив за столом батька. Він обідав, а тітка доставала з полиці порожню каструлю.

Я без усякої охоти сів за стіл навпроти батька.

— Мені сьогодні нагінка за тебе була, — сказав батько.

— Яка нагінка? — спитав я, насторожившися.

— Полевой все мене розпитував про тебе.

— Полевой?

— Еге ж. Ти йому, видно, сподобався. Все цікавився: де, каже, вчився, куди думає далі? Я йому розповів усе, а він тоді: «Що ж, пора, — каже, — хлопцеві в комсомол вступати. Ти, — каже, — Манджура, комуніст, передова людина, а хлопець у тебе байдики б'є. Хай, — каже, — одвідує наш комсомольський осередок… Навантаженнячко йому дамо». Зрозумів?

Тітка посунула до мене тарілку супу з галушками. Зверху на цьому жирному наваристому супі плавав дрібно накришений кріп.

— Зрозумів, Василю? — перепитав батько.

Мені було дуже соромно в цю хвилину. Навіщо я забрав оті ложки? Батько ще не знав про їх пропажу, але ж кожної хвилини вона могла стати йому відома.

Я не витримав його погляду і, опустивши очі, мішаючи ложкою гарячий суп, ледве чутно сказав:

— Зрозумів!

Дощ пройшов

Ось уже багато місяців я не міг спокійно бачити тих хлопців, які носили на грудях темно-червоні кімівські значки. Як я заздрив їм!

Я мріяв: вступлю восени на робітфак, відвідуватиму комсомольський осередок, а згодом і заяву подам. Мені й на думку не спадало, що я можу вступити в комсомол тут-таки, у радпартшколі. Думав: я для курсантів чужий, звичайний квартирант, а ось зараз виявилося — зовсім не так.

«Треба поговорити з Полевим про комсомол!» — вирішив я. Та, як на гріх, Полевой пішов невідомо куди. Цілий вечір бродив я по двору, сидів на лавочці біля турніка, покрутився біля вартового, довго ходив поблизу курсантської кухні, — мимо пробігали курсанти, співробітники, але Полевого серед них не було.

Можна, звичайно, було спитати у першого-ліпшого, де він, але я не насмілювався, — вірніше, мені не хотілося, щоб Полевой дізнався, що я його шукаю. Хотілося зустріти випадково і ніби ненавмисно поговорити з ним.

На другий день після полудня пішов дощ. Вранці небо було чисте, сонце світило яскраво, здавалося — весь день буде добра погода. Але несподівано з заходу поповзли хмари, і не встиг я, повертаючися від Петька Маремухи, пройти два квартали, як зразу подув сильний вітер, завихорилася по вулиці курява і прохожі стали швидко ховатися під ворітьми. Побіг і я. Вітер засипав очі порохом, волосся розтріпалося. Я мчав з усієї сили посередині бруку назустріч вітру і щулився в чеканні першого удару грому. Хмари на небі насувалися все щільніше, вони кружляли над містом, наштовхувались одна на одну, низькі, синюваті, густі. Темніло просто на очах. Здавалося, не полудень зараз, а присмерк.

Мигнула вдалині за кущами зелена огорожа радпартшколи, і тут перші важкі краплі дощу посипалися на курну, прогріту сонцем землю. Жалісно закрякали ворони на деревах. Вмить, неначе злякавшися перших крапель дощу, вітер ущух, і брудний клапоть наперу, напружившися вдосталь, безсило упав на землю.

Не встиг я проминути вартового і вбігти у двір, як дощ ринув з усієї сили. Поки я добіг до флігеля, земля вже стала чорна й мокра, трава й кущі блищали, і чути було, як стукає дощ по залізному даху. В кухні в себе я стяг мокру сорочку і подивився у вікно. По шибках збігали струмочки води, дощ бив навскоси, вікно зразу засльозилося, і майже зовсім не стало видно, що робиться надворі.

Я відчинив вікно, і в кухні відразу стало шумно. Десь за фортецею різко вдарив грім і затих, неначе прибитий потоками дощу. Біла будівля радпартшколи крізь дощ здавалася безлюдною, нежилою; вікна її блищали і зливалися з стінами, як під час заходу сонця. Я ліг животом на холодне підвіконня і висунувся надвір. І зразу ж по волоссю й по шиї мене став бити дощик. Це дуже приємно — лежати на гладенькому холодному підвіконні, підставивши потилицю під свіжий, густий дощ. Поруч з ринви, що висіла на розі будинку, прямо в іржавий круглий казан з залізними вушками била вода. Вона лилася в казан струмком, в ній мигтіло змите з даху листя, блакитні яєчні шкаралупки. Казан уже був повен води по вінця, вода лилася через край на піщану землю, розтікалася озером. Не знати звідки, крякаючи й перевалюючися, до ринви підійшли дві гладкі качки. Одна з них, задерши шию і розкриваючи жовтий дзьоб, стала ловити струмок води, що виливався з казана, але скоро їй набридло це, і вона, крякнувши, замахала мокрими, добре вимитими дощем білими крильми і, мотаючи головою, пошкутильгала за своєю подругою до воріт.

В цю мить крізь шум дощу я почув гуркіт коліс. З вулиці в двір швидко в'їхали одна за одною дві високі військові підводи. Вкриті мішками, брезентами, сиділи на них люди. Підводи повернули ліворуч і зникли під аркою на задньому дворі.

Дощ пройшов швидко, як і всякий літній дощ. Тихо стало надворі, вмить пояснішало, хмари, потихеньку розповзаючися, відкривали сонце, і яскрава барвиста райдуга піднялася над садом, спираючись одним кінцем на мокрий залізний дах радпартшколи. Хіба можна залишатися дома, коли надворі світить райдуга? Я скинув сандалії, надів суху сорочку, і підкачавши вогкі штани, вибіг на ганок. І зразу ж зупинився.

Внизу, біля ринви, пирхаючи вмивався Полевой. Він стояв нагнувшись над чавунним казаном і, зачерпуючи широкою долонею іржаву дощову воду, обливався нею. Він швидко плескав воду то собі на груди, то на спину, то, нагинаючись, зовсім торкався до води головою. Рядом на камінці лежав маленький сірий обмилок. Вода в калюжі під казаном була мутна, білувата, — мабуть, Полевой уже намилився і зараз змивав піну. Полевой стояв біля казана в самих трусах, і його великі міцні ноги до кісточок були забризкані гряззю. Поряд на гілці кущика бузку висів одяг Полевого. Я спустився вниз. Полевой вмивався, гучно пирхаючи, і не чув моїх кроків.

Як кликнути його? Сказати: «Дядьку Полевой»? Ні, ні в якому разі! «Дядьку» кажуть тільки хлоп'ята, а я вже здоровий. Потоптавшись на місці на вогкій землі за спиною Полевого, я кашлянув і зразу ж сказав:

— Здрастуйте, товаришу Полевой!

Він швидко обернувся. По носу його пробіг струмочок води. М'яке темне волосся падало на загорілий лоб і діставало майже до брів.

— Здоров, юначе! — сказав Полевой. — Чи ти не проганяти мене прийшов?

— Як проганяти?

— Ну звідси. За те, що я воду вам переводжу. Казан ваш, певне?

— Ні, казенний.

— Ну, тоді нічого. А то я, бач, запилився дорогою. Приїхав, бачу — дощ кінчається. Дай, думаю, помиюся. Дуже я люблю дощовою водою митися. Це, брат, краще за всяку лазню — дощова вода.

— А де ви були, товаришу Полевой?

— Бандитів ловили, — коротко відповів Полевой, зачісуючи п'ятірнею назад волосся. — І ось довелося мені у млині в засаді посидіти. Цілих п'ять годин. А знаєш, яка у млині пилюга? Задихнутися можна. Особливо на горищі.

— Піймали бандитів?

— Було діло під Полтавою! — посміхнувся Полевой.

Тепер мені стало зрозуміло, де він пропадав стільки часу. Як я не міг раніше догадатися? Адже ще сьогодні вранці батько розповідав, що з міста на ліквідацію банди Мельничука, що перейшла з Галичини, виступив великий чопівський загін. Значить, і Полевой був у тому загоні. Я дивився тепер на нього із захопленням і заздрістю. А він, погладивши себе по грудях, нахилився по мило. І, сполоснувши в казані ногу, стрибаючи на другій, став натягати штани.

Коли Полевой одягся і, насунувши на мокре волосся полинялу будьонівку, зібрався йти, я спитав обережно:

— Скажіть, це правда, що я можу відвідувати комсомол?

— Вірно! — сказав усміхаючись Полевой. — Я говорив Миронові.

— А коли?

— Коли? Що в нас сьогодні? Четвер? Еге ж, четвер. Значить, збори завтра. От і приходь о п'ятій годині в клуб.

Я прийшов у клуб не о п'ятій, а о пів на п'яту. Клуб містився на другому поверсі, в колишній церкві. Ще й досі де-не-де під самою стелею визирали з-під лозунгів темні лики святих, і стіна з'єднувалася із стелею не прямовисно, як у звичайних кімнатах, а півколом. У цьому великому клубі перед сценою стояли рядами чорні парти, а на завісі була намальована постать голого по пояс робітника, який молотом розбивав ланцюги на земній кулі. В лівому кутку, під самою сценою, стояв рояль. На ослінчику біля рояля сидів курсант Марущак, той самий, що був центром нападу у футбольній команді. Коли я ввійшов, Марущак сидів задумавшись, та тільки я підійшов до парт, як він, неначе зустрічаючи мене, заграв на цьому розбитому роялі «собачий вальс». Я підійшов до рояля і сів поруч на парту. Марущак покосився на мене і продовжував грати. Він злегка похитувався в різні боки, махав головою, заплющував інколи очі, — видно, йому дуже подобалося грати на роялі. Інколи він піднімав обидві руки високо над клавішами і потім, неначе розсердившись, зразу кидав їх униз. Рояль гримів так, що здавалося — струни полопаються. Коли йому набрид «собачий вальс», він заграв «Мамо, купи мені дачу». Ця штука виходила в нього краще, тихіше, ясніше. Здорово виходило!

В зал стали збиратися курсанти. Постукуючи кришками парт, вони розсаджувалися.

В одному з кутків залу співали:

Усі гармати гуркотіли,

Тріщав наш кулемет,

Бандити відступали,

А ми ішли вперед…

Я тихенько встав і, відійшовши, сів позаду всіх, на останній парті. Я почував себе не дуже добре: навколо були незнайомі люди, а Полевого все ще не було видно.

Відкрили завісу. В півтемряві сцени, вкритої червоним ситцем, стояв маленький столик з графином води.

Марущак, як тільки відкрили завісу, гулко хряснув кришкою рояля і надів картуз. Майже всі курсанти носили тут, у радпартшколі, блакитні літні будьонівки, а ось Марущак ніяк не міг розстатися з своїм шикарним картузом. Видно, він зберігся в нього ще з часів громадянської війни, цей нарядний картуз з малиновим верхом, жовтим околишем і маленьким ввігнутим лакованим козирком. Раніше такі картузи носили кіннотники-котовці, ті, що вигнали з нашого міста Петлюру. Навіть сам Котовський, високий, плечистий командир кінного корпусу, приїжджав одного разу до нас у місто на парад у такому ж картузі, як у Марущака.

Збори почалися. Як обрали голову й секретаря, я не почув, пройшло повз мене й те, як голова, зовсім молодий курсант у синіх широчезних бриджах і бархатній толстовці, оголосив порядок донний. І зразу ж із залу на сцену по скрипучих дерев'яних східцях зійшов Марущак. Він став робити доповідь про те, як живе підшефна сотня червоного козацтва. Виявляється, Марущак недавно їздив у цю сотню, одвозив туди комсомольські подарунки.

Говорив Марущак повільно, часто запинався, — видно, йому важко було виступати на зборах. Інколи, довго підшукуючи потрібне слово, він сердито махав рукою, неначе рубав. Закінчив Марущак доповідь якось відразу. Всі думали — він буде говорити ще, і сиділи мовчки, а він усміхнувся і сказав:

— Ну, оце і все. Більш нічого.

Йому дали кілька запитань. Відповів він на запитання швидко і коротко.

Молодий хлопець у синіх бриджах подзвонив у дзвіночок і запропонував обговорення не починати, інформацію товариша Марущака взяти до уваги і керівництва.

Гупаючи важкими, підкованими чобітьми, Марущак спустився із сцени і сів поруч мене. Мабуть, він хвилювався, коли робив доповідь, бо лоб його вкрився потом. Дивлячись на сцену, він навпомацки дістав з кишені хусточку і став витирати нею обличчя. Я скоса стежив за Марущаком і не слухав, що робиться на сцені. Мені було приємно, що Марущак сів поруч мене на одній парті, і я навіть вирішив спитати: чи правду кажуть, що він був у Котовського, чи мені набрехали. Але в цю миті, Марущак піймав на собі мій погляд і уважно подивився на мене. Я зразу відвернувся і став розглядати портрети, що висіли на стіні. Парта похитнулася, стукнула її кришка, я відчув, що Марущак підводиться, і почув його голос:

— Хвилиночку, товаришу голово! — гучно, на весь зал сказав Марущак. — По-моєму, тут є не комсомольці.

Шурхіт пролетів по залу, потім настало мовчання. Всі курсанти повернулися до нашої нарти. Голова подзвонив у дзвіночок і спитав:

— Звідки вони взялися, товаришу Марущак? Я ж оголосив після доповіді, що збори закриті. Сторонні пішли.

— А ось, по-моєму, оцей хлопчина не комсомолець, — голосно сказав Марущак і, торкнувши мене за лікоть, спитав: — Комсомольський квиток у тебе є?

— Товаришу, ви комсомолець? — крикнув із сцени через увесь зал голова.

— Ні, — відповів я тихо.

— Не комсомолець! Не комсомолець! — передали на сцену курсанти, які сиділи поруч.

— Тоді звільніть, будь ласка, приміщення, — сказав голова. — Зараз збори закриті, і бути присутніми на них можуть тільки комсомольці.

Ще як слід не розуміючи всього, що трапилося, я підвівся і повільно пішов до виходу. Я почував, що курсанти дивляться мені вслід, — збори зупинилися тільки через мене: всі чекали, поки я вийду.

«Вигнали! Вигнали! — думав я, човгаючи сандалями по гладенькій підлозі. До обличчя припливала кров. — Чого я прийшов сюди? Так оскандалитися! Тепер усі курсанти будуть тикати на мене пальцями і шепотіти один одному: «Це той, кого попросили з закритих комсомольських зборів!»

Найбільш прикро — вони, мабуть, думають, що я навмисно залишився підслухувати, а я ж просто не почув, коли голова оголосив, що збори закриті.

А Марущак теж хороший: не міг просто шепнути мені на вухо, щоб я вийшов, так ні, зганьбив мене перед усіма зборами.

Тільки я вийшов надвір, як побачив Поленого. Він швидко йшов по тротуару.

Ще здалека Полевой спитав:

— Почалися збори?

Я мовчки хитнув головою.

— От лихо, дивись ти, а мене затримали в повіткомі! — сказав, неначе вибачаючись, Полевой і, підійшовши, спитав: — А ти куди? Пішли на збори!

Краще б він цього не говорив! Я ще гостріше відчув образу і, стримуючи набіглі сльози, мовчки махнув рукою і швидко пішов униз.

Кафе Шипулинського

Біля самого в'їзду на Новий міст, під кам'яним бар'єрчиком, сиділа на ослінчику перекупка. Голова її була запнута чорною шерстяною хусткою. На камені стояв з верхом насипаний насінням кошик.

— Дві склянки! — сказав я і з болем у серці подав перекупці паперовий карбованець.

Спочатку вона відрахувала здачу. Я сховав мідяки і відтяг кишеню штанів. Перекупка всипала туди одну по одній дві скляночки запашного насіння.

Лузаючи його і спльовуючи лушпиння через поручні, я повільно пішов по дерев'яному тротуару мосту. Лушпиння довго летіло вниз. Ось воно торкнулося води і ледве помітною білою цяточкою попливло за течією. Маленькі, вкриті ґонтом будиночки стояли над скелями біля зелених берегів річки і були схожі на сірникові коробочки, скинуті зверху.

Дуже довгим здався мені сьогодні міст; поскрипували під ногами його вичовгані дошки, і, коли я побачив у щілину між ними ріку, що блиснула далеко внизу, ще неспокійніше стало на душі. Так було радісно, коли я дізнався, що Полевой співчутливо ставиться до мого бажання вступити в комсомол, і так стало неприємно після того, як мене попросили із зборів…

А може, всі вони в якийсь спосіб дізналися, що я забрав ложки, і просто вигадали нагоду, щоб прогнати мене із зборів?

Навіщо я продав ложки? Тепер цей гріх буде переслідувати мене все життя…

Та незабаром смачне, добре підсмажене насіння трохи одвернуло мене від тяжких думок. Я згадав про Галю. Обіцяв бути в неї вчора, але не прийшов. Треба піти до неї зараз, покликати її в місто.

А вже через годину ми вдвох сиділи у відкритому літньому кіно на бульварі і дивилися цікаву картину «Господар чорних скель». Лава була висока, із спинкою, — сидячи на ній, я не міг дістати до землі і вільно махав ногами. Позаду в схожій на голубник будці тріщав апарат, а з квадратного віконечка, прорізуючи пітьму, вихоплювався яскравий промінь світла. З обох боків площадки чорніли високі дерева, і звуки рояля, який деренчав десь збоку від екрана, заглушувались у їх глибокому листі. Небо над нами було зоряне, темно-синє.

Галя дивилася на екран мовчки, тільки коли з'являлися написи, вона швидким шепотом прочитувала їх, а коли я хотів одного разу допомогти їй читати, вона махнула рукою й цикнула, щоб я не заважав. Я скоса поглядав на Галю, на стрижене її волосся, на трохи кирпатий ніс, на чисті, гладенькі щоки, на маленькі рожеві вушка з проколами для сережок і радів, що сиджу поруч неї і квиток на її місце лежить в кишеньці моєї сорочки.

Мені дуже хотілося, щоб десь тут узявся Котька Григоренко. Ото, мабуть, скривився б, побачивши нас разом!

Уже коли почалась остання частина і бородатий господар чорних скель, розшукуючи човен, став бродити по кам'янистому берегу моря, подув вітер, і дерева навколо на бульварі зашелестіли, верхівки їх, поскрипуючи, захиталися в різні боки, а біле полотно екрана надулося, як парус, і стало здаватися, що на морі й справді буря, що білі хвилі б'ють у скелі не на екрані, а десь біля нас, — у шумі вітру мені навіть почувся їх гуркіт.

— Холодно, — сказала Галя, щулячися і притискаючися до мене.

Спочатку я хотів відсунутися, але потім посмілішав і просунув свою руку Галі під лікоть, взяв її під руку.

— Не треба, — прошепотіла Галя і висмикнула руку.

Я не знав, що відповісти їй, і пошкодував, що не прихопив з собою сукняної курточки. Я зміг би віддати її Галі.

Піаніст останній раз гучно вдарив по клавішах, і на всіх стовпах одразу спалахнули лампочки. Розхитувані вітром, вони кидали нерівні смуги світла на публіку, гілки дерев шелестіли все більше, а коли ми увійшли в темну алею, що вела вниз до місточка, цей шум листя посилився, і здавалося, що ми йдемо по запущеному, безлюдному лісу.

На мосту стало зовсім холодно. Вітер продував наскрізь скелясту й глибоку долину ріки. Галя раз у раз притримувала рукою волосся, обсмикувала спідницю, матроський комір її блузки підіймався. Я держав Галю за руку і йшов швидко, щоб скоріше пройти цей довгий, перекинутий через прірву на шести кам'яних биках високий міст.

— От дме! — сказала Галя. — Як восени.

— Нічого, — сказав я. — У місті буде тихше, це на мосту тільки холодно так.

У місті, за високими стінами будинків, у вузенькій вуличці і справді стало тихше. Вітер гуляв угорі, над дахами, і чути було, як попискували там жерстяні флюгери та інколи хлопали кватирки.

За поворотом починалася центральна вулиця — Поштовка. З відчинених дверей ковбасної вихоплювалося на тротуар яскраве світло. Я обмацав ще раз у кишені гроші, і тільки ми порівнялися з ковбасною, сказав Галі якомога недбаліше:

— Знаєш, я зовсім змерз… Давай зайдемо…

— Куди? — злякано перебила мене Галя і подивилася на вітрину ковбасної.

— Ні, не сюди… До Шипулинського!

— До Шипулинського? Не треба. Іншим разом коли-небудь зайдемо.

— Підемо зараз! — заблагав я. Мені дуже хотілося повести Галю до Шипулинського не потім, не завтра, а саме в цей холодний, вітряний вечір, саме сьогодні витратити всі гроші.

— Ой! Я ж зовсім забула! — засміялася Галя. — Ми ж тоді говорили про кондитерську, і ти запам'ятав, правда? Ти думаєш, я й справді хочу піти туди? От дивак!

— Я нічого не думаю. Просто мені хочеться… кофе… — сказав я ображено.

— Вже пізно. Як я додому буду повертатися?

— Нічого, я тебе проведу.

Галя по думала хвилинку, а потім зразу наважилася:

— Ну добре, пішли.

Ми обережно ввійшли в кондитерську і сіли за самий крайній столик, біля вітрини. Можна було, звичайно, сісти ближче до буфету, але там за довгою стойкою, в шовковому рожевому платті, в білому мереживному фартусі, господарювала красива жовтоволоса пані Шипулинська. Мені не хотілося, щоб вона прислухалася до нашої розмови.

Кілька хвилин ми просиділи мовчки. Галя розглядала картини, розвішані на стінах, а я почував себе тут не дуже добре. Мені було страшнувато заговорити з Галею голосно у цій порожній кондитерській, залитій таким незвичайним світлом газових ламп.

Ніде більше в місті їх не було, тільки у Шипулинського вони збереглися — газові жарові лампи, підвішені до стелі на позолочених ланцюгах.

Шипулинська мовчки, не дивлячися на нас, витирала чистою ганчіркою буфет. Мені набридло чекати, і я кашлянув.

— Франеку! — гукнула за перегородку Шипулинська.

Звідти в добре випрасуваному чорному костюмі вийшов рожевощокий, злегка лисуватий Шипулинський. Він подивився в наш бік і тихо, але так, щоб ми чули, сказав дружині:

— Чому ж ти не сказала, що тут клієнти?

— Я думала, що ти сам знаєш про це!.. — відповіла Шипулинська і відсунула на край стойки високу, на тонкій ніжці вазу з фальшивими яблуками з пап'є-маше.

Легко розмахуючи руками і піднявши голову, Шипулинський не поспішаючи підійшов до нашого столика. Трохи примружившись, він подивився спочатку на Галю, потім ковзнув поглядом по мені, і я швидко сховав під стіл ноги в запилених сандаліях.

— Що бажаєте замовити, молоді люди? — спитав пан Шипулинський. Дивлячись на Галю, він додав: — Що завгодно панночці?

Галя почервоніла і, киваючи на мене, тихо сказала:

— Я не знаю. Ось…

— Дайте нам!.. — сказав я зривистим голосом і поперхнувся. — Дайте нам кофе і потім тістечок…

— Яке кофе бажають молоді люди? По-варшавському, по-віденському, а може, чорне…

— А все одно! — сказав я, але Галя поправила мене:

— Ні, чорного не треба.

— Добре! — погодився Шипулинський. — Я запропоную вам по-варшавському. Це смачніше. А тістечка які?

— Мені наполеон, — сказала Галя.

— А мені все одно! — відповів я.

— Словом, я подам, а ви самі вже виберете, — вирішив Шипулинський і, човгаючи лакованими туфлями, пішов за перегородку. І зразу задзвенів там склянками.

Тепер я почував себе легше. Кофе було замовлене, тістечка теж — зараз треба було чекати, їсти, а потім розплачуватися. Я вже зігрівся тут, у теплій кондитерській, і забув, що на вулиці вітер.

— І ти дивися, як він сам вправляється, — перегинаючись через стіл, тихо шепнула мені Галя, і один локон упав їй на лоб.

— Ще б пак, — відповів я. — Він не хоче брати прислуги, щоб податку не платити.

— А хіба в кого немає прислуги, той податку не платить?

— Платить, але менше! — сказав я зовсім пошепки, тому що до нас уже наближався Шипулинський з блискучим підносом у руках.

Кофе він приніс у срібних підстаканниках, зверху в кожній склянці плавали підбиті, злегка схожі на розтоплене морозиво вершки, а на блюдечках лежали маленькі позолочені ложечки з крученими ручками.

Галя взяла ложечку і опустила її в склянку.

Шипулинський пройшов ще раз за перегородку і швидко повернувся назад.

«Навіщо стільки?» — мало не закричав я.

Шипулинський приніс і поставив на стіл вазочку, на якій був розкладений добрий десяток тістечок. Тут були й наполеони, і еклери, і високі корзинки з рожевим кремом та вишенькою зверху, і плоскі яблучні тістечка.

«Нам не треба стільки тістечок! Нам тільки два треба! Тільки два! У нас не вистачить грошей розплатитися за все!» — хотілось крикнути мені, але я нічого сказати вголос не міг, а проклятий Шипулинський, неначе відчуваючи, що йому можуть повернути тістечка, швидко цокаючи каблуками, пішов за перегородку.

Зовсім розгублений, я мацав у кишені гроші і не знав, що робити. Я пошкодував, що ми прийшли сюди; я з задоволенням повернув би назад і кофе, і тістечка, тільки б забратися без скандалу. Адже коли в мене не вистачить грошей, Шипулинський не випустить мене звідси і вимагатиме, заставу, а що я йому залишу в заставу — сорочку, штани, поясок? А потім — яка це буде ганьба перед Галею!

А Галя, не почуваючи мого хвилювання, сиділа спокійно і маленькими ковтками пила кофе.

— А ти чого не п'єш? Пий! — сказала вона.

— Мені не хочеться! — буркнув я.

— От тобі й раз — не хочеться! А чого ми тоді прийшли сюди? Пий! — Вона підсунула мені склянку кофе і спитала: — Тобі яке тістечко?

«Ех, будь-що-будь!» — подумав я, зажмурився і сказав через силу:

— Яке хочеш…

— Ну, я тобі покладу заварне, воно смачне, і всередині крему багато. Їж.

Я відколупував потихеньку ложечкою шматочки від цього жирного тістечка і од хвилювання не відчував навіть смаку жовтого крему.

— Їж, їж! — квапила мене Галя. — Інакше ми до ранку тут сидітимемо.

Майже силоміць я запхнув собі в рот шматочок тістечка і тільки хотів запити його кофе, як відчув себе зовсім погано.

За вітриною, на вулиці, впираючись обома руками в круглий залізний поручень, стояв мій батько. Кремезний, у білому полотняному костюмі, в солом'яному кашкеті, злегка мружачи очі, він дивився крізь скло мені у вічі; мені зразу захотілося залізти під стіл: батьків погляд палив мене.

Я опустив очі, і коли обережно підвів їх знову, батька за вітриною не було.

Він з'явився раптом і так само раптом зник у нічній темряві.

— Ти чого такий блідий, Василю? — спитала Галя, — Чи ти не застудився часом?

— Та нічого. В боку кольнуло! — збрехав я і з гуркотом відсунув назад важкий стілець.

Не знати звідки, біля нашого столика виріс Шипулинський.

— Молоді люди бажають розрахуватися? — ласкаво спитав він.

— Еге ж! — сказав я затремтілим голосом і, почуваючи, як по всьому тілу пройшов холод, подумав: «Ну, починається».

— Дві склянки кофе по-варшавському і… двоє тістечок, — дивлячись на вазу, ледве чутно прошепотів Шипулинський і, весело труснувши лисіючою головою, голосно сказав:

— Один карбованець сорок копійок!

Зразу повеселішавши, я швидко вийняв з кишені пом'ятий карбованець, розгладив його і потім висипав на мармуровий столик сорок копійок мідяками. Разом з монетами затесалося кілька насінин, але мені було соромно прибирати їх, і я, насунувши кепку і не озираючись, вискочив слідом за Галею на вулицю.

Все ще дув вітер, і знову стало нам холодно на вулиці, але тепер я вже не звертав уваги на холод.

Як добре, що все закінчилося благополучно.

Одначе я не міг забути про появу біля вітрини мого батька. Мені все ще здавалося, що батько підстерігає мене.

Повз ресторан «Венеція» і фінвідділ, повз руїни згорілого ще під час війни театру ми йшли вузенькою Кузнечною вулицею. Показалася вдалині величезна семиповерхова вежа Стефана Баторія. Внизу, біля підніжжя вежі, чорніла дірка. Це була Вітряна брама — проїзд у Старе місто з півночі. Як тільки ми ввійшли в неї і сховалися під низько навислим напівкруглим склепінням, наші кроки лунко застукали по бруку, а у вухах дужче засвистів вітер…

— Ого-го-го! — закричав я, і луна загула навколо, як у бочці.

— Тихше ти, божевільний! — крикнула Галя. — Подумають — тебе грабують! — І. рвонулась швидше вперед, до світлого виходу з вежі.

Внизу за вежею було зовсім безлюдно, ріка, віддзеркалюючи зірки, виблискувала біля самих ніг, кумкали на протилежному її березі жаби; дві наші хисткі, розпливчасті тіні швидко повзли по воді. Тільки проминули білі Турецькі сходи, які збігали по скелях вгору, до трудшколи, вдалі; ні над рікою замаячив чорний камінь. Широкий і гладенький зверху, обривистий по краях, неначе скинутий звідти, із скелі, він звис над водою, і здавалося — ось-ось хитнеться і гримне далі вниз. Підмиваючи камінь, ріка в цьому місці круто повертала. Вище тиха й спокійна, тут вона шуміла, і навіть тепер, у темряві, на її поверхні були помітні брижі і круги від маленьких вирів.

Підходячи до чорного каменя, я зіщулився і пошкодував, що не прихопив з собою з дому іржавого, але влучного «зауера». Місце, яке ми зараз проходили, було неспокійне, з поганою славою. Ще недавно тут пограбовано прохожого, і, зовсім голий, він насилу вирвався від бандитів і прибіг ховатися до нас у радпартшколу…

Ми пройшли чорний камінь, круча залишилася позаду; тепер ми наближалися до низенького, перекинутого на козлах через річку місточка. За місточком починалася Видрівка, до Галиного дому було зовсім недалеко. Раптом Галя смикнула мене за рукав і шепнула:

— Тихше. Хто це?

На місточку, спершися на поручні, стояв чоловік. Він дивився у воду, і ми його добре бачили звідси, знизу.

— Василю, — шепнула Галя. — Я боюся. А може, це бандит? Ходім назад.

— Куди?

— Кругом!

— Кругом?

— Еге ж, через польські фільварки.

Якщо зараз до Галиного будиночка нам залишилося яких-небудь п'ять хвилин ходу, то дорога на Видрівку через польські фільварки забрала б добру годину. Треба було пройти назад через Вітряну браму, Поштовку, Новий міст, потім зробити гак по темному бульвару, повернути до Підзамчого спуску.

… Людина на мосту заворушилася, і поручні мосту заскрипіли.

«Що буде, те й буде!» — вирішив я і нагнувся. В мокрій, росяній траві біля дороги я швидко знайшов важкий з гострим кінцем камінь і, затиснувши його в руці, шепнув Галі:

— Ходім!

— Мені не хочеться, Васько! Давай краще назад.

— Назад круча. Ти що — забула?

Галя нечутно пішла за мною. Я йшов по мосту тихо, намагаючися не човгати підошвами сандаліїв. Камінь я держав за спиною.

Чоловік біля поручня одразу ж повернувся і чекав нас.

Галя, щоб не залишатися позаду, втиснулася між мною й поручнями і своїм ліктем мимохіть виштовхувала мене на середину місточка, просто до цього незнайомого чоловіка. Тепер я вже намагався не дивитися на нього і чекав тільки крику: «Стій!»

До чоловіка залишалося яких-небудь два кроки, і тут я, наважившися, подивився в його бік.

Навскоси від мене, притулившись спиною до поручнів, з карабіном, опущеним дулом униз, стояв звичайний міліціонер.

Я зразу гучно тупнув ногою по дошках мосту і взяв Галю під руку.

«Тільки б він не помітив у мене каменя», — подумав я йдучи.

— Сірників немає, товариші? — несподівано спитав міліціонер.

Було приємно почути в цьому небезпечному місці голос людини, яка не могла зробити нам зла.

— Ми не куримо, — відповів я хрипко. — А насіння не хочете?

— Насіння? — перепитав міліціонер. — Якщо не шкода, давайте!

— Беріть, товаришу, — сказав я, висипаючи в теплі долоні міліціонера жменю насіння, і знову поліз у кишеню.

— Годі, годі! — зупинив мене міліціонер. — І так покривдив тебе. Дякую. Веселіше тепер стояти буде.

Обличчя в міліціонера було лагідне.

— На добраніч! — гукнув я, відходячи.

— Щасливої дороги! — обізвався міліціонер.

— Шкода, що він не завжди тут стоїть, правда? — сказала Галя.

— Не завжди хіба?

— Ну звичайно. Одну ніч постоїть, а потім тиждень не видно.

— На села їздять, бандитів ловлять — тому.

Кінчилися скелі, почався фортечний міст. Мовчки ми пішли по нерівній вузенькій греблі. Вода в річці спала, і зараз багато каменів, яких удень не було видно, стирчали зверху. За високим кам'яним мостом, що сполучає місто із Старою фортецею, глухо шумів водоспад. Ми підходили до Галиного будиночка. У темряві за деревами забіліли його стіни. Крайнє від мосту чорне вікно було відчинене. Біля самої хвіртки Галя спитала:

— Ти карбованець сорок Шипулинському заплатив?

— Ага!

— Ну, тоді візьми мою частку, — сказала Галя і простягла руку.

— Ти що?.. Смієшся?

— Нічого не сміюся. Візьми. У мене в гроші, а в тебе мало. Я ж знаю.

Я зовсім розгубився. Треба було показати Галі решту грошей, треба було сказати, що гроші в мене є ще й дома, а я тільки промимрив:

— Не хочу!

— Ну, тоді я з тобою посварюся!

— Якщо ти хочеш сваритися з-за… — почав я щось довге, але Галя, не дослухавши, наполегливо сказала:

— Візьми гроші, Васько, ну, чуєш?

І з цими словами вона всунула мені в кишеню дрібні гроші.

Не встиг я витягти цей дріб'язок назад, як Галя кинулася до хвіртки. Я побіг за Галею, але хвіртка грюкнула перед самим моїм носом.

— Я викину, Галю! Тут, біля воріт, і викину! — прошипів я навздогін, намагаючись не кричати голосно, щоб не розбудити Галиного батька.

— Ну й викинь! — вже здалека, з-за дерев, відповіла Галя. — На добраніч!

Тривога

Здорово хотілось їсти, коли я прийшов. Поторгав двері в квартиру — зачинені. З-за щільних, оббитих клейонкою дверей долетіло ледве чутне хропіння тітки.

Зараз я пошкодував, що живу окремо. Коли б не оселився я в кухні — поліз би в шафочку і знайшов їжу. Шматок хліба з бринзою або коржа.

В кухні не було навіть і крихітки хліба.

Тут я згадав, що тітка інколи ховає харчі на холоді, в занедбаному колодязі поблизу нашого флігеля. Захопив пістолет і вийшов у двір.

Весь край неба за Довжецьким лісом був багровий. Що це? Адже ще кілька хвилин тому небо було звичайного кольору. Заграва росла на очах, верхівки дерев виділялись дедалі більше й виразніше, вогняна смужка простяглася від Старої фортеці, до провіантських складів і загасала тільки далеко за польським кладовищем, біля Райської брамки. «Ну й горить! — подумав я. — Хат з десять горить. Чи не в Приворітті часом? Мабуть, у Приворітті!»

Але в цю мить посеред заграви став зростати, підійматися вогняний стовп, і над деревами виплив багровий круглий місяць.

І зразу, як тільки з'явився він над садом, багрова смужка вздовж обрію стала гаснути, а місяць ставав усе блідіший і блідіший, поки не набрав свого звичайного жовтого кольору.

Я обійшов флігель і підійшов до занедбаного колодязя. Його оточували кілька чахлих кущів слив та зарості кропиви.

Я провів рукою по цементному колодязю і в одному місці намацав мотузок.

«Є рибка!» — весело подумав я і потяг з колодязя щось важке.

До мотузка була прив'язана емальована каструля. Скинувши кришку, я побачив тверду, застиглу, як лід, кірку жиру. А на дні під жиром, мабуть, м'ясо. Та як його дістати? Пальцями? Ні, пальцями не варт. Довелося виламати два прутики бузку і витягти ними з супу важкий шматок. Попалася кістка — з гострим краєм, з захололим мозком усередині. Славно було вечеряти вночі, сидячи на колодязі в порожньому, освітленому місяцем садочку! Куди краще, ніж у Шипулинського. Шкода тільки, що зі мною не було Галі. Цікаво, — справді тоді батько зазирав у кондитерську чи мені здалося? М'ясо раптом втратило свій звичайний смак. Згадавши про батька, я вже не міг заспокоїтися.

Добре, якщо він тільки буде підсміюватися наді мною, що я уже в кафе з дівчиною ходжу. Але ж батько може спитати, звідки в мене гроші. Загинув я тоді! І чого тільки ми посідали були перед тією дурною вітриною? Хіба мало було вільних столиків у куточку? Ніхто б нас там не побачив…

Я підняв разом з мотузком важку каструлю і припав губами просто до її закуреного краю. В саду біля кам'яної огорожі затьохкав соловей. Його ніжний і голосний спів долинув сюди через увесь тихий, мовчазний сад. Мені в горло булькаючи лився холодний, злегка пройнятий запахом колодязя суп, і тверді плиточки жиру торкалися губ. Я нахилив каструлю, щоб відігнати жир назад, як за Старою фортецею один по одному гримнули три постріли. Я поставив каструлю на камінь. Луна від пострілів прокотилася над містом. Рядом, через дорогу, в тюрмі свиснув вартовий. Раптом з того місця, де гримнули постріли, почулася ще й коротка кулеметна черга.

Верескливо загавкали у відповідь біля провіантських складів собаки. Коло воріт радпартшколи заметушився вартовий. І зразу в будинку десь біля клубу грюкнули двері, другі, треті! Хтось промчав по дощаному коридору в гуртожиток курсантів. Звідти долинув шум, приглушений гомін.

Не встиг я підбігти до флігеля і зійти на свій ґанок, як усередині головного будинку на кам'яних сходах загупали чобітьми і у двір один по одному стали вибігати курсанти. Чути було, як вони клацали пряжками, затягуючи пояси. Якийсь курсант одбіг набік і, зігнувшися, затупав ногою по тротуару, — видно, чобіт був йому тісний.

З дверей вискочив високий курсант і, насуваючи будьонівку, закричав:

— Одержуйте гвинтівки, товариші комунари!

З цими словами він підбіг до низеньких дверцят збройового складу, який чорнів поруч з головним входом у будинок, і зник у складі.

Зразу ж на рівні землі тьмяно спалахнули два вибілених крейдою і заґратованих підвальних вікна, інші вікна по всьому будинку були темні, тільки в крайніх двох біля саду злегка віддзеркалювався низький ще місяць.

Один по одному вибігали курсанти із складу. Високо тримаючи гвинтівки, вони клацали затворами, заганяли патрони в магазини, відтягали тугі запобіжники.

— Зв'язкові тут? — почувся приглушений спокійний голос Полевого.

— Тут, товаришу секретар! — відгукнулися зразу кілька чоловік.

— Будіть начскладу і співробітників! Швидко! — наказав Полевой.

По двору в різні боки побігли зв'язкові. Один з них, з шумом розвівши гілки бузку, понісся навпростець по бур'яну до нашого флігеля.

— Де друкар Манджура живе? — задихавшися спитав він.

Зв'язковий був низенький комсомолець у бриджах, той, що головував на зборах і попросив мене з залу.

— Сюди! — крикнув я коротко і перший побіг у коридор. Зв'язковий чиркнув сірником. При хисткому світлі я показав йому двері, і він зразу ж застукав у них кулаком.

— Хто там? — глухо обізвався батько.

— Тривога! Швидше! — крикнув зв'язковий і вибіг назад.

Поки батько одягався, я стояв на гайку.

Під білою стіною головного будинку вже вишиковувалися курсанти. Мені добре було видно їх звідси, зверху, тільки правий фланг злегка затуляли кущі бузку.

— Я з тобою, тату, можна? — шепнув я батькові, як тільки він показався на порозі.

— Куди зі мною? Ще чого не вистачало! Марш спати! — не дивлячися на мене, сердито крикнув батько і вмить збіг по східцях у двір.

Під будинком почувся тихий, приглушений голос Полевого:

— Струнко! Перший взвод, за мною кроком руш!

Курсанти рушили строєм по чотири чоловіки вздовж будинку. Попереду без гвинтівки йшов Полевой. Батько пристроївся на ходу і зразу ж зник з моїх очей.

Без пісень, без гучної команди, виблискуючи штиками гвинтівок, карбуючи крок, колона курсантів-чопівців вийшла з воріт на вулицю, і вартовий зразу ж зачинив за нею високі залізні ворота.

Мені стало дуже самітно на ґанку. До тітки йти не хотілося. Я знав, що тепер на весь цей великий будинок, на все величезне подвір'я радпартшколи, яке розтяглося на цілий квартал, залишилося тільки декілька чоловік безпартійних співробітників та дружин начскладу з дітьми. У місті було тихо, зовсім тихо, але тиша ця була обманлива. Я знав, що зараз з усіх вуличок міста і навіть з далекої станції поспішають по тривозі на Кишинівську, до штабу ЧОПу, групами і поодинці комунари-чопівці.

Перетинаючи освітлений місяцем порожній двір радпартшколи, я попрямував до воріт.

— Стій! Хто йде? — гучно закричав вартовий.

Голос його здався мені знайомим.

— Свої, — відповів я тихо.

— Хто такі свої?

— Я живу тут.

— Прізвище?

— Манджура.

— Ну, підходь…

Вартовий чекав мене в тіні високого береста, і мені спочатку було важко розглядіти його в пітьмі; коли він вийшов з-під дерева на світло, я впізнав Марущака.

— Старий знайомий! — протяг Марущак усміхаючись і взяв гвинтівку на ремінь. — Чому не спиш?

— Добре діло! А тривога?

— Яка тривога?

— Еге, яка! Ви ніби не знаєте?

— Вперше чую!

Я розумів, що Марущак мене розігрує, але все ж спитав:

— А куди курсанти пішли?

— Хто їх знає, може, в лазню!

— Вночі в лазню? Ви думаєте, я — дурень?

Марущак засміявся й сказав:

— Бачу, що не дурний, а ось цікавий — це так.

Я не знайшов, що відповісти, і затупцював на місці. Марущак запропонував:

— Давай посидимо, коли така справа.

Ми сіли на лавочку біля турніка. Я непомітно поправив у кишені револьвер і спитав Марущака:

— Вартовому хіба можна сидіти?

— В армії — не можна, тут — дозволяється, — відповів Марущак. Він витяг із кишені кисет і, згорнувши цигарку, чиркнув сірником.

— Батько теж пішов по тривозі?

— Пішов!

Марущак з досадою, пахкаючи цигаркою, сказав:

— От чорти, а мене не взяли. Треба ж — вдруге тривога, а я в наряді.

— А то не Петлюра часом перейшов кордон?

— Петлюра? Навряд. Хіба хтось із його субчиків. Натискають на них Англія, Франція та Пілсудський, щоб ті гроші відробляли, якими їхня буржуазія підгодовує всю цю націоналістичну погань. Ось і лізуть сюди до нас.

Далеко за Довжецьким лісом прокотився постріл. Трохи згодом — другий.

— Пуляють, бандитські шкури! — сказав Марущак.

— Коли ж тих бандитів переловлять?

— А з ким їх ловити будеш? Війська ж справжнього нема. Прикордонники — ті на кордоні, а тут чопівці та міліція. З Польщею як мир підписували, умова була війська регулярного поблизу кордону не тримати.

Марущак затягся востаннє і дуже спритно виплюнув недокурок. Описавши дугу, недокурок упав далеко в траву, трохи погорів там маленькою червоною цяточкою, схожою на світлячок, і згас.

Місяць світив ясно. Він стояв тепер якраз над тюрмою. Дуже голосно співали солов'ї в саду радпартшколи. «Мабуть, чопівці вже десь за містом», — подумав я і в цю мить почув позаду ледве чутне калатання дзвону. Спочатку я вирішив, що мені почулося, і глянув на Марущака. Але він теж почув, повернувся і дивився зараз на відчинені вікна головного корпусу, звідки линув до нас цей несподіваний звук.

«Бом, бом, бом!» — неначе на кафедральному костьолі, рівно відбивав удари дзвін.

— Що за чорт! Чого він дуріє? — сказав Марущак і схопився.

— Хто дуріє?

— Стривай.

Хтось швидко пройшов по коридору, спустився по кам'яних сходах, грюкнули внизу двері, і я побачив, як вискочив з них чоловік. Він озирнувся, перескочив через дротяну огорожу палісадника і підбіг до нас. Це був незнайомий мені літній курсант, трохи сутулий, у великій, натягненій до вух будьонівці.

— Ти чуєш, Панасе? — тихо спитав він Марущака.

— Чую-то чую, — відповів Марущак, — але я думав спочатку, може, це ти?

— Еге ж, я… — образився курсант. — Тільки мені ще не вистачало ночами у дзвін калатати…

— Наган з тобою? — строго спитав Марущак.

— Зі мною! — відповів днювальний, ляскаючи себе по кобурі.

— Постережи тоді біля воріт, а я піду гляну, — продовжував Марущак і, глянувши на мене, спитав: — Не хочеш за компанію?

— А чого ж!

— Ну дивися, — сказав Марущак, — перевіримо, який ти герой.

Дзвін

З якого боку не подивишся на нього, — оточений з вулиці зеленим двором, а позаду — величезним садом, будинок радпартшколи, на три поверхи, здається дуже великим, дуже просторим. Здається, далеко-далеко вглибину йдуть слабо освітлені вузенькими монастирськими вікнами довгі й вогкі кімнати-келії.

Одначе варто було людині потрапити всередину радпартшколи, вона зразу переконувалася, що будинок цей має вигляд з вулиці дуже просторого і великого тому, що всередині насаджено невеликий фруктовий сад. Від головного саду він одділений високою стіною учбового корпусу. В цьому круглому саду ростуть самі тільки грушеві дерева, дуже старі й дуплисті.

Коли я вперше побачив цей грушевий сад, надто вже дивним здалося мені, що в сад немає входу; в одному лише простінку, між вікнами їдальні, виднівся слід давно замурованих дверей. В сад можна було потрапити не інакше, як через вікна з коридора першого поверху. Мабуть, і садівник Корибко залазить сюди так, коли треба йому весною обмазувати вапном стовбури дерев, а восени збирати стиглі плоди.

Довгі, дуже довгі тут, у радпартшколі, коридори. Всі вони, крім найвищого, на третьому поверсі, сполучаються. Мені легко обійти по коридору всю цю старовинну будівлю з темними крутими сходами, напівкруглими вікнами, скрипучими підлогами, затхлим монастирським запахом. Коридори на всіх поверхах низькі, склеписті, їх вікна з похилими, як у бійницях, підвіконнями виходять тільки в грушевий сад. Де-не-де з капітальних стін виступають, загороджуючи наполовину прохід, вибілені вапном квадратні печі з важкими чавунними дверцятами на гвинтах, з вузенькими піддувалами.

Курсантська кухня в цьому корпусі з'єднана з іншими приміщеннями довгим коридором, який проходить через усі підвали. Невесела туди прогулянка, особливо одному: низькі склепіння, підлога вимощена кам'яними плитами, жодного вікна на волю, тільки маленькі вугільні лампочки тьмяно горять біля самої стелі, кидаючи нерівне світло на пооббивані залізом, важкі, з круглими вічками двері комор та дров'яних сараїв. Добра половина сараїв пустує.

У крайньому від кухні влаштувався садівник Корибко. Він ховає там свої граблі, сапки, ножиці для стрижки чагарників, а на стелажах у нього лежить квіткове насіння. Прохід у кухню мені показала тітка того самого дня, коли я забрав у неї ложки. Ми пішли з нею в кухню вдвох, там вона заговорилася з кухарем, а я помчав назад з казанком гречаної каші в руках. Пробігаючи по коридору, я помітив, що двері одного сарая відчинені, і зазирнув туди. Під стіною, сивий і зморщений, сидів на ослінчику Корибко і сухими тремтячими руками гострив сапку. Так було несподівано зустріти його тут, під землею, що я навіть злякався.

Все це я пригадав у ту мить, коли ми з Марущаком підходили до будинку радпартшколи, звідки все виразніше долітав до нас тремтячий звук дзвону.

Я уявив собі, який він, цей будинок, тепер, уночі, коли немає в ньому жодної душі, тільки цей загадковий дзвонар та порожні коридори тягнуться по поверхах. А що коли Марущак пошле мене одного на розвідку в глибокі монастирські підвали? «Ну його до біса! Не піду! Почекаю краще Марущака тут!» — подумав я, але було вже пізно.

Марущак легко відчинив двері і притримав їх. Тільки я переступив через поріг, він дав дверям нечутно причинитися і, випередивши мене, рушив у напівтемний вестибюль.

Спочатку здалося, що дзвін дзвонить в одній з кімнат першого поверху — чи то в їдальні, чи то в бібліотеці. Марущак затримався і хотів був рушити туди, але, похитавши головою, пішов по сходах угору. Зійшли вище, на площадку другого поверху, — дзвін лунав усе так само, і здавалося тепер — на другому поверсі.

Ось, нарешті, і третій поверх. Щільно зачинені дубові різьблені двері, що ведуть у клуб. Сходи підводять прямо до них. Повертаючи ліворуч, відчиняємо двері в коридор третього поверху, — калатання дзвона не стихло. Воно чулось тут так само, як і внизу, злегка приглушене, але виразне, однакової сили, неначе хтось, поки ми сходили вгору, переносив слідом за нами дзвін.

Я вже не міг витримати і, обережно витягнувши з кишені «зауер», наставив його на коридор. Марущак покосився на мене, помітив револьвер, але не сказав ні слова.

Кроків за два від засклених дверей стояла тумбочка днювального і поблизу від неї соснова табуретка. На тумбочці стояла лампа, прикрита абажуром з газет. Світло її падало на книжку в строкатій обкладинці.

Ніде далі електричного світла в коридорі не було. У відчинені вікна скісним промінням з внутрішнього подвір'я просочувалося місячне світло. На рівні вікон було видно верхівки старих груш. Дерева стояли нерухомо, криві, дуплисті, оточені з чотирьох боків стінами будинку під блискучим від місяця дахом.

Двері з коридора в курсантський гуртожиток були відчинені. Я побачив там у напівтемряві викликане тривогою безладдя на ліжках, поперекидані табуретки. З кімнат долітав до нас запах житла, людського тіла, чобіт. Ми пішли навшпиньках, дуже тихо, порипуючи дошками, намагаючись не злякати дзвонаря і знайти точно місце, звідки йде до нас цей деренчливий журний звук.

Але дивна річ — саме це й було найважче. Пройшли половину коридора — дзвін калатав біля нас, — поруч, але де саме — визначити було неможливо. Спочатку здавалося, що з-під дощок підлоги, потім — з печі, нарешті мені здалося, що з внутрішнього подвір'я, і я висунувся у вікно, але нічого там, крім дерев, не побачив.

Я міцно стискав свій «зауер». Палець лежав на спусковому гачку.

— Ану, тихше! — шепнув мені Марущак.

Я зупинився і затамував віддих. Тепер, у цілковитій тиші, калатання дзвона було чути ще виразніше. Марущак притулився пухом до міцної кам'яної стіни, що розділяла коридор і гуртожиток. Послухав, знизав плечима і, підійшовши навшпиньках до мене, ледь чутно прошепотів:

— Я цю чортівню розмотаю! — І, озираючись, запропонував: — Ану, ляжмо.

Лягли. Так було зручніше слухати.

Ще кроків з п'ятдесят до тупика, до тильного боку курсантського клубу, тягся перед нами помережаний смужками місячного світла коридор.

Марущак легко повернувся на бік і, відкривши затвор, зарядив гвинтівку. Прислухався. Дзвін калатав, як і раніше, — похмуро, набридливо.

Марущак схопився і кинувся до відчиненого вікна.

— Сволото, гадино, перестань дзвонити, чуєш? Я тебе знайду, сучий син, згадаєш тоді мої слова! — хрипко закричав Марущак і, підкинувши гвинтівку, пальнув туди, вниз, у листя дерев. Луна від пострілу, дуже сильна, гучна, рвонулася з вікон назад у коридор, і я теж, неначе мене хто підштовхнув, вистрілив слідом за Марущаком у сусіднє вікно.

Обидва ми дивились у вікна.

І динна річ: як тільки стихли постріли — калатання дзвона припинилося. Тихо стало навколо. Тільки десь далеко, на Видрівці, біля самої річки загавкали собаки.

Так мовчки простояли ми біля відчинених вікон з добрих п'ять хвилин, а потім вийшли надвір.

Днювальний чекав нас нетерпляче. Не встиг Марущак перелізти через огорожу палісадника, днювальний кинувся до нього і спитав:

— Ну, що?

— Нічого особливого.

— Ну, а яка ж чортяка дзвонила?

— Чортяка, чортяка! — пробурчав Марущак. — Який же це, брат, чортяка, як пострілу злякався? Чуєш — мовчить? Чорт, видно, безхвостий…

— Але ж як його впіймати?

— Нічого, наступимо йому на хвіст! Тільки ось помилка — даремно ми з Невєрова сміялися.

— А хто він? — не зрозумів днювальний.

— Невєров? Та з третього взводу комсомолець. Він минулого тижня стояв днювальним і ось теж вночі почув дзвін і розбудив з переляку хлопців у кімнаті. Розбудив, а дзвонити перестали. Ми з нього посміялись, а тепер, бач, — справа тут не проста…

— Треба буде розповісти Невєрову, — сказав днювальний.

— Ні, не треба. Давай умовимося — нікому ні слова, — строго відповів Марущак.

— А начальникові школи?

— Начальникові скажемо. І Полевому. А більше нікому. Домовилися?

— Гаразд!

Глянувши на мене, Марущак сказав:

— І ти, пацан, дивися — ні мур-мур.

— А навіщо мені?

— Навіщо не навіщо — нікому.

— Я піду, чуєш, Панасе? — втрутився днювальний.

— Добре. Йди. Але як тільки що — давай до мене.

Коли пішов днювальний, ми сіли на лавочку, і Марущак спитав:

— А розумієш ти, чому не треба роздзвонювати про це?

— Трохи розумію.

— Адже не інакше — нас хтось налякати хоче. Які ми, мовляв, хоробрі… І ось треба мовчати про це, поки не розмотаємо, а то як станемо дзвонити раніше, ніж треба, чутки підуть по місту.

Тут я раптом наважився і розповів Марущаку, як по нас з Маремухою стріляли в саду. Марущак слухав мене уважно. Чим далі я розповідав, тим його жорстке, загоріле і трохи вилицювате обличчя ставало серйознішим.

— Давно це було?

— На минулому тижні.

— І справді по-польському кричали?

— Авжеж. Як крикне: «Прендзе», і в нас — бах, бах. А ми — драла! Через огорожу!

— Це добре, що ти мені розказав. Зовсім інший табак тепер! Видно, комусь ми здорово поперек горла стали.

— А що ви кому зробили? — обережно спитав я.

— Та ось збираємося. Ти подумай — зібрали нас сюди з усієї губернії, молодих і старих. Кого з армії, кого з села. Багато хто з хлопців уперше книжку по-справжньому в руки взяв. Ну, візьми хоча б, наприклад, мене. Чим я був років сім тому? Із рогатки в собак стріляв та голубів у сильця ловив на соборній дзвіниці. Тільки підріс, а тут революція, знову війна — гетьман, Петлюра, Пілсудський, гади різні, не втрапиш зрозуміти. Взяв мене дядько з собою в червоні, а через рік викликає ескадронний. «Приймайте, — каже, — товаришу Марущак, взвод». Прийняв. А сам — чобіт чоботом. Вусів ще немає. Крикнеш «струнко!», а голос зривається, як у молодого півня. Ну й пішло! То бої, то лазарети. Поранено разів з п'ять. Біля Попельні як ударило розривною в бік, думав — кінець прийшов. Тепер далі. Кінчили воювати, послужив ще трохи, нові хлопці на зміну прийшли, думаю — додому пора. Викликає мене до себе воєнком. «Чи не хочеш, — каже, — Марущак, підучитися?» — «Хочу», — кажу. Ну й приїхав сюди. А тут за тиждень книжок перечитав більше, ніж за два роки в початковій школі. І книжки всі путящі, серйозні книжки. Скажімо, політекономія. Ти знаєш, що таке політекономія?

— Ні, не знаю.

Марущак докірливо похитав головою.

— А я знаю. Не всю, правда, а все ж знаю. А недавно ще не знав. Ось підучимося ми тут, поїдемо — хто в село, хто в район, хто на цукрові заводи, хто на залізницю. Все переворушимо. Куркулів притиснемо — запищать, людей порядних на працю підіймати будемо, Радянську владу зміцнимо, держися! Тепер подумай: дуже все це приємно панам різним, хто раніше господарював у цих краях?

— Не дуже приємно, — сказав я тихо.

— Отож, — сказав Марущак і ляснув мене по нозі. Долоня його зачепила дуло пістолета. Марущак доторкнувся до нього крізь штани ще раз і спитав:

— А де ти пугач цей дістав?

Я витяг пістолет і сказав:

— Та хіба це пугач? Це ж зауер!

Марущак взяв у мене пістолет і, натиснувши заскочку, витяг з рукоятки обойму. Він поклав її на лавочку і відтяг назад пістолетний ствол. І зразу спустив курок. У глибині ствола дзвінко клацнув бойок.

— Нічого. Пружина сильна. Тільки мастити та чистити треба частіше. А патронів багато?

— Штук з десять зосталося.

— Погано. Запасайся ще. Їх, мабуть, трудно дістати?

— Чого ж трудно? Від браунінга другого номера вільно підходять.

— Справді? — здивувався Марущак. — Тоді добре. Я цієї системи не зустрічав ще. Німецька, видно. За-у-ер! — сказав він повільно. — Авжеж, що німецька.

— Я його в одного хлопця на голубів виміняв. А той хлопець, коли німці з України тікали, на вулиці його біля семінарії знайшов. Видно, впустив зо страху який-небудь німець…

— Може, впустив, а може — викинув, щоб легше було вудочки змотувати, — погодився Марущак.

— Товаришу Марущак! — спитав я обережно. — А коли в комсомол вступлю, мені дозволять його в кобурі носити?

— А чого ж? Будеш комсомольцем, запишуть тобі в чопівську книжку номер — і все.

Помовчавши, Марущак з усмішкою спитав мене:

— Образився на мене тоді?

— Чого?

— Ну, чого! За те, що в зборів тебе попросили?

— Ну… пусте…

— Ти, брат, не ображайся. Дружба дружбою, а тютюнець нарізно. Сам розуміти повинен. Мало чого.

— Я розумію.

— Розумієш — значить, молодець!

І не встиг я отямитися від похвал Марущака, як він спитав:

— Ти давно в цьому місті живеш?

— З шістнадцятого року.

— Сюди, до нас, недавно переїхав?

— Недавно.

— А раніше нічого не чув про цей будинок?

— Один хлопець брехав мені, що тут нібито привиди, але я йому не вірю. Ще наш директор трудшколи Валеріан Дмитрович Лазарєв розповідав нам, що ніяких привидів на світі немає, що все це дурниці.

І я докладно розповів Марущаку про нашого любимого історика.

Марущак вислухав мене дуже уважно, а потім спитав:

— Видно, Лазарєв ваш дуже вчена людина?

— Ну, питаєте! Він усе знає. Де яка вежа, хто її побудував, в якому році. А про Стару фортецю скільки він нам всього нарозповідав… А про Устима Кармалюка!..

— От повів би ти мене до нього! Я люблю про старовину слухати! — сказав Марущак.

— Хочете, правда? Так давайте підемо.

— Ну й прекрасно. Він далеко живе?

— Не дуже. Біля Кишинівської, там, де комсомольський клуб.

— Завтра підемо?

— Підемо! — охоче погодився я.

Мені стало радісно, що я приведу до Лазарєва Марущака, цього здорового, плечистого курсанта у військовій формі. Хай Лазарєв побачить, які тепер у мене приятелі. Це не якийсь там Петько Маремуха. Це Марущак. Він Петлюру бив.

Усе загинуло

Я зрозумів, що пропажу ложок виявлено, як тільки Марія Опанасівна з'явилась у мене в кухні. Вона зайшла зненацька, сильно штовхнувши двері, сердита й заклопотана. Я ледве встиг засунути в кишеню слизький блискучий зауер: якраз перед цим я розбирав і змазував його рушничним маслом.

Тітка підійшла до плити і відкрила духовку. Вона засунула туди руку і з гуркотом висунула на залізні дверцята всі мої інструменти. Я з тривогою стежив за її рухами, а потім не стримався і спитав:

— Чого вам треба, тітко? Що ви шукаєте?

Тітка запхнула знову в духовку інструменти і гучно захлопнула дверцята. Вона стягла з плити папір і, відсунувши пальцем набік чавунні конфорки, зазирнула всередину.

— Що ви шукаєте? — повторив я.

— Ти не брав ложок, Василю? — спитала тітка. Голос і неї був засмучений, жалісний.

— Яких ложок?

— Та тих, срібних.

Я мовчки похитав головою. Змалодушничав. І як я лаяв себе потім за це! Адже найкраще було б признатися, і ніякого гармидеру не було б.

— Розумієш, зникли ложки, — пояснювала тітка. — Три є, а решти нема. Я думала — може, в тебе випадково.

— Навіщо мені ложки, тіточко? — сказав я якомога спокійніше.

Вона повірила й пішла. Совісно та й нічого було заходити в кімнати до рідних. Я залишався в кухні. Я добре собі уявляв, як тітка перериває скриню, вдесяте висуває всі ящики буфета, зазирає під ліжка. Ложки були їй дуже дорогі. Найкоштовніша річ у нашій сім'ї. Я знав це, але піти й признатися у мене не вистачало сили.

А згодом, коли стих у кімнатах гуркіт ящиків, до мене увійшов батько. Я знав, що він зайде, і приготувався до цього, але було дуже важко витримати перший його погляд.

Зайшовши, батько щільно зачинив за собою двері й сів на табуретку посеред кімнати.

— Василю!

— Що, тату?

— Давай поговоримо з тобою, як товариші. Скажи, ти взяв ложки?

— Не брав, тату! — сказав я, вагаючись.

— Правду кажеш?

— Правду!

— Ну, а хто ж їх узяв?

— А я знаю? Може, вкрали.

— Хто міг їх украсти, як ти думаєш?

— А я знаю? Може, чужий хто… Старець.

— Василю, ти ж знаєш, що старці сюди не заходять; вартовий старця не пустить.

— А може, він через вікно вліз, коли тітки не було?

— Я питав. Марія Опанасівна каже, що вона ще ні разу вікон на вулицю не відчиняла.

— Ну, тоді я не знаю.

— Василю, признайся сам, я тобі й слова не скажу, ось побачиш.

Ще хвилина — і я признався б, але не знаю, що мене підбило, і я, відвертаючися, промимрив:

— Мені ні в чому признаватися, тату.

— Ні в чому? — Голос батьків затремтів. — Василю, скажи тоді, на які гроші ти сидів у Шипулинського?

— Я позичив у Петька два карбованці.

— У якого Петька?

— У… Маремухи.

— З Старої садиби?

— Так.

— Правда — позичив?

— Правда… А він ще мені карбованець дав за голубів.

— Добре. Ходім до нього…

— Куди?

— До Маремухи.

— Та його дома немає.

— Нічого. Знайдеться! — І дуже спокійно батько надів солом'яний картуз.

Ледве пересуваючи ноги, я вийшов за батьком у двір. Уже кінчилися заняття, і курсанти в чеканні обіду грали на площадці в футбол. Мигнув серед гравців картуз Марущака, і я одвернувся. Мені здавалося, що курсанти вже про все знають.

Я йшов за батьком, опустивши голову, як арештант.

Скоро ми прийдемо до Маремухи. Там, на очах у Петька та його батька, старого шевця Маремухи, і Петрової матері, з'ясується все. Всі знатимуть, що я не тільки злодій, а й боягуз.

Два квартали ми йшли мовчки.

Тільки порівнялися з садибою ремісничого училища, показалася за рогом майстерня Захаржевського. Зараз мене побачить Котька Григоренко. Адже це він, мабуть, бабахкає там кувалдою.

Біля афішної будки батько круто спинився.

— Василю! Мені соромно за тебе, зрозумій. Я не хочу тебе ганьбити. Ти мій син, Василю, а я комуніст. Я хочу, щоб ти виріс правдивим і чесним хлопцем. Коли я був у твоїх літах, мені жилося багато важче, але я ніколи не обманював свого батька, не обманюй і ти мене.

Пройшла повз нас якась тітка і з подивом глянула в наш бік; як тільки стихли вдалині її кроки, я, зібравшись з силами, сказав:

— Тату! Я продав ложки!

— Кому?

— Я думав, що вони мої. Тітка казала…

— Кому?

— Тітка казала, що це моє придане…

— Чуєш, я тебе питаю: кому ти їх продав?

— Я заніс у місто, до ювеліра.

— Ходім! — сказав батько і помацав у кишені бумажник.

Навіть згадувати тяжко, як зайшли ми в ювелірну майстерню. Дізнавшись, що прізвище батька Манджура, ювелір, глянувши на кришку цигаркової коробки, засміявся сказав:

— А ще голос підвищуєте! Ложки не ваші, а громадянина Маремухи!

Великих зусиль коштувало умовити ювеліра, щоб він повернув ложки назад. Довелося заплатити за них з процентами: замість чотирьох карбованців батько дав ювелірові чотири карбованці дев'яносто копійок. На кожній ложці цей старий спекулянт заробив по тридцять копійок.

Уже по дорозі назад, коли ми пройшли половину фортечного мосту, я зупинив батька і тихо, намагаючись, не дивитися йому в вічі, сказав:

— Тату, слухай! Даю слово честі, я більше ніколи не буду брехати, тільки прошу — нікому не розказуй. Ніколи не буду. Ось клянусь. Не розкажеш?

— Подивимося.

— Що подивимося?

— Подивимося, кажу.

— Тобі важко сказати? Так? Ну, раніше тобі було шкода ложок. А тепер ложки в тебе є. Чому ж ти не хочеш?

— Мені було шкода ложок? Ложок? — перебив мене батько. — Ти думаєш, мені потрібні ці цяцьки? Та я можу й дерев'яними їсти. Ось!

І не встиг я опам'ятатися, як батько вийняв із кишені всі три ложки і з силою шпурнув їх через поручні у вируючий водоспад. Крутячись і поблискуючи, полетіли вони вниз, а рябий селянин у брилі, який проїжджав повз нас на широкій гарбі, навіть рот розкрив від здивування.

Не відриваючись я стежив, як вони падали, і підвів очі на батька тільки тоді, як ложки одна по одній зникли в білій піні водоспаду.

Того дня я не обідав. Щоб не потрапляти на очі знайомим, я пішов далеко за Райську браму і ліг на полянці біля урвища. Я вирвав із землі дикий часник і став жувати терпку й червонясту його головку.

Мимо сковзали, гудучи, чорні джмелі, бджоли. Строкатий одуд, махаючи райдужними крилами, прилетів з лісу, сів на камінець навпроти, потряс чубчиком і, помітивши мене, зник за горбом. Дві малинівки, гойдались на тонких гілочках сусіднього кущика, завели веселу пісню. Але тепер це мене не цікавило. Я навіть полінувався пошукати в кущику гніздо малинівок, а воно ж було там, повне рябеньких теплих яєчок, інакше не стали б малинівки так довго вертітися навколо одного кущика.

Густа трава, заквітчана жовтцями, бузковим куколем, медункою, мохнатими волошками й іншими польовими квітами, солодко пахла; ледве помітно ворушилися біля мого обличчя гострі зелені билинки. Я байдуже розглядав їх впритул і все думав про те ж саме.

Ще коли ми йшли до ювеліра, батько сказав мені:

— Василю, а пам'ятаєш, як ти, коли в місті були петлюрівці, прибіг до мене в Нагоряни із своїми хлопцями? Пам'ятаєш — ти перший розказав мені, як петлюрівці розстрілювали Сергушина. Я думав потім: який у мене гарний хлопчик росте… А ось тепер…

І батько махнув рукою. І це було найобразливіше. Вже хай би він називав мене як завгодно, вилаяв би найстрашнішим словом, хай навіть відшмагав би мене поясом з пряжкою, так, як шмагав свого молодшого сина Стаха наш давній сусід по Заріччю ковбасник Гржибовський, — ніщо не було б таким образливим, як цей батьків жест і мовчання потім…

Зрозуміла річ — батько розкаже всім, що я покрав ложки.

Тітці першій розкаже, а вона поскаржиться на мене Полевому. Та й сам батько про все йому повідомить. Пропав тоді комсомол, пропало все. Ні для чого жити далі, всі мене будуть зневажати, і Галя перша. Скаже: наговорював на Котьку, що він поганий, а сам — злодій. І руки не подасть.

Ні, жити далі не варт. Треба кінчати життя самогубством. Кілька разів я повторяв про себе не слово і, забувшись, сказав голосно і дуже повільно:

— Самогубство!

Почувши свій голос, незвичайний і чужий, я заплющив очі. Страшно стало. Неначе мене могли підслухати. Насилу обернувся. Нікого. Безлюдний скелястий берег. Ріка повільно тече внизу. Молодий ліс увесь дзвенить від пташиного співу, а позаду, неначе два вартових, високі іржаві скелі Райської брамки.

Треба кінчати. Але як? Плигну з мосту в глибокий водоспад. Ні! Знайду інше місце. Стрибну хіба ось тут, із скелі, в каменоломню? Незручно. Камінь, складений штабелями, розсиплеться, ще штани порву, і, навіть коли і вб'юся, не скоро мене знайдуть у безлюдних каменоломнях. Спочатку мене собаки бродячі обгризуть, і тільки потім хтось із пастухів знайде мої кістки.

«Стривай! Стривай! — сказав я собі. — А мінарет навіщо?» Вже кілька чоловік стрибали звідти і розбились на смерть. Мінарет стоїть у центрі міста — високий, вузький, із статуєю богоматері зверху. Його побудували ще турки, коли захопили місто у поляків. А потім, коли турків прогнали, мусульманську мечеть переробили в кафедральний костьол. Але тут я згадав, як стрибала з цього мінарета одна польська панночка. Вона стрибнула від нещасливого кохання. І не вбилася. Тільки ноги поламала.

Ще пісеньку жартівливу про неї склали:

Панна Гацька

Впала зненацька,

Та з великої милості

Поламала собі косці.

Ну його! З мінарета стрибати не буду. А раптом я, як та панночка, не вб'юся, а тільки поламаю собі кістки, а потім хлопці сміятимуться. Такий, скажуть, здоровий, у цьому році трудшколу закінчив і намагався на себе руки накласти.

Треба кінчати життя інакше. Але як? Ото дивак! Я зовсім забув про револьвер. Пальнув сам у себе — і кінець. І йти нікуди не треба. Залишу записку рідним — і тут-таки в кухні… Засуну дуло в рот та як пальну! А потім усі поприбігають, тітка буде плакати; може, й тато заплаче, пошкодує, що сказав «подивимося».

Але ж я нічого цього не побачу. Я ж бо буду мертвий. Що мені з того, що хтось за мною заплаче?

Навпростець через кладовище повертатися було, звичайно, значно ближче, але надто вже похмуро, незатишно там стало ввечері, і я, обійшовши полями кладовищенську огорожу, пішов у місто по м'якому путівцю. Там, коло дороги, сиділи два каменотеси і висікали з куска граніту пам'ятник. Зубила під проворними молотками дзвінко вицокували.

Цікаво, мені поставлять пам'ятник, коли я покінчу з життям? Ні, не поставлять. Навіть і на кладовищі не поховають, а закопають десь на пустирі, як бездомне щеня.

У дворі радпартшколи, біля залізничних воріт, стояли Марущак і Валеріан Дмитрович Лазарєв. На Лазарєву був старенький, потертий на ліктях чесучевий кітель, бриль. Я навіть не повірив спочатку, що це Лазарєв. Того дня, коли ми умовилися з Марущаком піти до Лазарєва, його дома не було. Прийшли, а дружина сказала нам, що Валеріан Дмитрович поїхав у Київ на конференцію вчителів. Ми вирішили сходити до нього тоді, як приїде.

— Здрастуйте, Валеріане Дмитровичу! — сказав я, скидаючи кашкет.

— А, Манджура! Здрастуй! — відповів Лазарєв неуважно. — Ти хіба тут живеш?

Мені стало ще прикріше: Марущак не тільки познайомився з Лазарєвим без мене, він навіть не сказав Валеріанові Дмитровичу, хто перший направив його до нього.

— Тут. Бачите, он там, у білому флігелі, — сухо відповів я і тільки зібрався йти, як за спиною у мене пролунав спокійний, знайомий батьків голос:

— Може, ти все ж таки пообідаєш?

— Я не хочу, тату. Я вже обідав.

— Де ж ти міг пообідати, Василю? — спитав батько посміхаючися. — В якому такому ресторані?

— І зовсім не в ресторані. Я у… Петька Маремухи обідав…

— Ну, не велике лихо. Пообідаєш ще раз. Ходім, — сказав батько.

Коли ми пішли, я почув, як Лазарєв сказав Марущаку:

— Отже, договорилися — після занять?

— Приходьте обов'язково. Будемо чекати! — відповів Марущак.

— Навіщо я йому потрібен? — повільно йдучи слідом за батьком по траві, думав я. — То мовчав-мовчав і докоряв мені, а тепер ніжнощі пішли — обідати покликав. Потрібні мені його ніжнощі!»

Широка батькова спина, на якій позначалися лопатки, похитувалася в такт рухові, кінець білої сорочки був забруднений друкарською фарбою.

— Між іншим, Василю, — сказав батько, обертаючися, — мене цікавить: коли саме ти встиг пообідати із своїм Петьком? Я недавно проходив по Заріччю і зайшов до них. А Петько каже: «Чому, скажіть, Василь не заходить до мене? У мене діло до нього є». Ти б зайшов, Василю.

Батько знову притис мене до стінки.

— Юначе! Юначе! — почулося ззаду. Нас наздоганяв Марущак. — Товаришу Манджура, — спитав він у батька, — нічого, якщо я твого хлопця затримаю?

— Тільки ненадовго, а то й так його обід уже прохолонув, — дозволив батько і попрямував до сходів флігеля.

І тільки він сховався у флігелі, Марущак спитав:

— Василю, хто тобі розповідав про привиди?

— А хіба що?

— Та ти не бійся, мені просто цікаво.

— Маремуха казав…

— Він твій приятель, чи як?

— Приятель.

— А ти не можеш у нього розпитати, від кого він це чув? Тільки, знаєш, обережненько так, між іншим.

— Можу.

— Тільки не наполягай дуже, хай сам усе розкаже. Зрозумів? Значить, розпитаєш?

— Розпитаю.

— Ну й добре. Йди тоді обідай!

За обідом, поїдаючи трохи теплий, густий гороховий суп, я все ніяк не міг здогадатися, чи знає тітка, де ділися ложки, чи ні. Поки я обідав, батько, скинувши покривало, ліг на постіль і взяв газету. Він читав газету, шарудів газетними аркушами і за весь час не промовив жодного слова. Тітка теж мовчала. Чи то вони посварилися, чи вдвох розсердилися на мене. Так і не зрозумівши нічого, я доїв солодку пшоняну кашу з холодним молоком і потихеньку вийшов на ґанок.

З вікон курсантського гуртожитку лунала весела пісня:

Гучніше, музико, грай перемогу:

Розбитий ворог нехай тіка!

Жени його!

За спілку молоді, за робітничу

Ми лунко грянемо: «Ура! ура! ура!»

Як я заздрив курсантам! Заздрив тому, що вони старші за мене, заздрив їх веселощам… Ну чому я не народився років на сім раніше? І з петлюрівцями мені б удалося повоювати, і, може, мене де-небудь поранили б у бою, і був би я, напевно, комсомольцем. А тепер мене ніколи не приймуть такого…

У цю мить на дереві заспівав шпак.

Як тільки ми переїхали сюди, я помітив, що під дахом флігеля звили собі гніздо шпаки. Вони інколи залітали туди, спритні, рябенькі, з темно-синім полиском. А недавно я вже почув писк пташенят. З кожним днем пташенята пищали все голосніше; коли підлітав до гнізда старий шпак, вони висували з дірки в стіні жовті дзьоби, і кожне з них націлялося першим ухопити принесеного черв'яка. Цілі дні з-під даху чувся писк, тільки надвечір, коли сонце ховалося за кладовищем, нагодовані вмолю пташенята стихали, а задоволені й потомлені старики-шпаки злітали на сусідню акацію і починали співати. Ось і зараз якийсь з них почав свою вечірню пісню. Крізь рідке листя акації я бачив чорні груди шпака, задертий угору тоненький і тремтячий його дзьоб. Уривистий нерівний шпаків спів був дуже приємний. Шпак то передражнював іволгу, то заспівував соловейком, то свистів, як чиж, то цвірінчав зовсім по-гороб'ячому. Він співав дедалі голосніше й надривистіше, намагаючись перекричати голоси курсантів. Я задивився на шпака й не помітив, як до мене підбіг Петько Маремуха. Він задихався й почервонів.

— Я… мене не пускали до тебе… Насилу умовив… вартового… Давай…

Я дивився на Петька і нічого не розумів.

— Давай… Побіжимо…

— Куди?

— Ти нічого не знаєш?.. Побігли…

— Та куди, скажи?..

— Борці приїхали! — випалив Петько.

Цих слів було досить, щоб я, забувши про все, побіг за Петьком на вулицю.

Вже за ворітьми Петько на ходу кинув:

— Я не знаю, коли початок. Може, о десятій, а може, о дев'ятій. Та коли о дев'ятій, тоді запізнилися.

— А де борються?

— В клубі радторгслужбовців.

— Багато?

— Ой, багато!.. І Алі-Бурхан… І Дадіко Барзашвілі… Всі…

— А квитки?

— Не журися!

— Мабуть, найдорожчі зосталися?

— Не журися, кажу!

— Добре мені діло — не журися!

— Є квитки… Розумієш? — радо повідомив Петько, ледве встигаючи за мною. — Один борець, Льова Анатема-Молнія, здоровий такий… Тихше, не біжи так… Здоровий такий… Приніс до тата черевики лагодити… Побачив мене і каже: «Хочеш, хлопче, на боротьбу піти?» Я кажу: «На яку боротьбу?» Він каже: «Як, хіба у вас ще афіші нема?» Я кажу: «Нема»… Він каже… Тихше, Васько. Він каже: «От негідники, ще не порозклеювали афіш, — каже, — збору не буде…» Тихше… І дає мені зразу три контрамарки. «На тобі, — каже, — приходь у клуб, подивишся, як я покладу чемпіона Азії Алі-Бурхана… А за це, — каже, — скажи всім своїм знайомим, що ми приїхали… І виступаємо у радторгслужбовців».

— А ти сказав?

— Питаєш! Цілий день бігав, усім хлопцям сказав… До Сашка Бобиря на Підзамче бігав…

Не вірилося — чи правду каже Петько? Низенький, товстий, пострижений під «польку», з великими ушима, він біг вистрибом поруч моно на тротуарі і важко сопів.

— А де контрамарки? — спитав я.

— Є… Є….

Петько поліз у кишеню штанів, потім у другу і зупинився.

— Стривай, де ж вони? — бліднучи, спитав він.

Мені навіть здалося, що мокре пасмо волосся заворушилось у Петька на лобі, але тут він підстрибнув і швидко засунув два пальці в кишеньку сорочки. Він витяг звідти складений рожевий папірець.

— Ху… Злякався! — сказав він з полегшенням. — Думав — загубив. Дивися! — І Петько на ходу розгорнув папірець. Справді, у пітній його руці було три квитки.

— Це ж справжні квитки!

— Ну хіба не однаково — квитки чи контрамарки? Факт — пройдемо!

— А третій куди?

— Третій? Продамо і цукерок купимо.

— «Цукерок, цукерок»! — передражнив я Петька. — Ти що — маленький?.. Давай, знаєш, краще… візьмемо Галю на боротьбу…

— Галю? А вона хіба дома? Давай, якщо дома! — швидко погодився Петько.

Галя, на щастя, була дома, і ми навіть не дали їй переодягтися. Вона пішла з нами в місто в простенькому сірому сарафані, накинувши на плечі зв'язану з гарусу блакитну кофточку-безрукавку.

Вже здалека, вийшовши з провулочка на Центральний майдан, ми помітили, що ще не починалось: всі вісім вікон залу клубу радторгслужбовців були освітлені. А годинник на міській ратуші показував чверть на десяту, — одно з двох: або призначено на десяту, або не прийшла публіка.

Підійшли ближче, дізналися, що ще не прийшла публіка. На дверях клубу висіла довга, надрукована оранжевими буквами афіша, але ми не стали її розглядати, а по вузеньких кам'яних сходах зійшли на другий поверх. Петько Маремуха віддав контролерові, сивенькому дідусеві в зеленій вельветовій куртці, наші квитки, дідусь відірвав контроль і дав нам дорогу.

В яскраво освітленому залі були розставлені звичайні соснові лавочки. В залі недавно вимили підлогу, вона вся була вкрита мокрими плямами, навіть на лавочках виблискували краплини води.

Я витер рукавом воду з наших місць, і ми посідали..

— Добрі місця, правда? — гордо спитав Петько і озирнувся.

— Нічого, — сказала Галя. — Але там, у першому ряду, було б краще.

— Ну, краще! — протяг Петько. — Нічого не краще. Ти просто нічого не знаєш. Це коли театр, тоді краще, а на боротьбу треба звідси, з четвертого ряду, дивитися.

— Чому з четвертого? — підтримуючи Галю, сказав я. — З першого ж краще видно?

— Краще-то краще, та там сидіти небезпечно. Ти знаєш, що в Проскурові було? Там один борець другого як ухопив та як кинув його через себе, а той як полетить у зал і ногами одну жінку мало не вбив. В лікарню повезли. Правда, правда! Не смійтеся!

— Я одного не розумію, — сказала Галя, — чого всі ці борці такі здорові?

— Ну, чого! — важно відповів Петько. — По-перше, вони щодня вижимають гирі, а потім — ти знаєш, що вони їдять? Не знаєш? Думаєш, як звичайні люди, — зовсім ні. По-перше, вони їдять сире м'ясо — раз! Посолять і їдять. Потім вони п'ють сирі яєчка. І кров п'ють…

— Ну, це ти, Петько, не бреши, — перебив я Маремуху. — Звідки кров?

— Звідки? — вигукнув Петько і навіть схопився від образи. — Ти думаєш, я брешу, еге? А ось і не брешу. Ти знаєш, про що мене сьогодні Льова Анатема-Молнія спитав? Ось догадайся.

— Не знаю.

— А ось про що. Вийшли надвір, а він каже: «Скажи, Петю, де у вас тут можна крові дістати?» Я кажу: «Якої крові?» А він сміється і каже: «Ти не лякайся, не лякайся, — не людської. Мені, — сказав, — звичайна кабаняча кров потрібна, сира. Я повинен пити сиру кров».

— Ну, а ти що йому сказав? — спитав я.

— Ідіть, — кажу, — до ковбасника Гржибовського, він щодня кабанів ріже, у нього є.

— Ну й збрехав, — де ж щодня? — сказав я Петькові. — Це раніше, до революції, він різав щодня, а після того, як убили його Марка, він хвоста підібгав і ріже тільки перед ярмарками, коли базар.

— Багато ти знаєш, — протяг Петько ображено.

— А ось і знаю. Що, я не жив рядом з ним? Жив. І все бачив. Тихим став — син же петлюрівцем і бандитом був…

— Значить, сира кров сили додає. Дивися! А я й не знала! — сказала Галя.

— Ще б пак, — відповів Маремуха впевнено, — вона здорово корисна. Ти ж знаєш Сашка Бобиря? Так ось у цього Сашка були найсправжні сухоти. Він кашляв — спасу нема. Тоді мама стала його лікувати. Щодня вранці Сашко ходив на бойню і пив там сиру кров. Багато випив. Склянок сорок випив. І що ти думаєш? Поправився. Та й зараз інколи п'є. Каже — смачна.

— Ну, гидко! — Галя поморщилась і заплющила очі.

— Тихше, дивися! — сказав Петько.

У зал один по одному ввійшли музиканти з пожежної команди. В мідних, добре начищених касках, у дебелих жовтих куртках, з великими срібними трубами, вони пройшли, важко гупаючи чобітьми, в лівий куток залу, під сцену, і стали розсаджуватися. Ноти були поприколювані у музикантів на спинах, тільки перша четвірка не мала перед собою нічого; видно, всі грали по слуху. Капельмейстер Карасьов, низенький горбатий чоловік у білій вишитій сорочці, підперезаний сировим пояском, лисий і великолобий, підняв паличку, і оркестр заграв для початку великий марш «Прощання друзів». Під звуки цього гучного маршу з фойє, з курилки, з вулиці стала сходитися публіка. Мені було не по собі. Спочатку мені здавалося, що квитки наші фальшиві і нас можуть вивести. Було неприємно й те, що поруч нас ніхто не сидів, незатишно було.

В цю мить з дверей, що вели на сцену, вийшов Котька Григоренко. Цього ще не вистачало!

Поважний і прибраний, у батистовій сорочці, крізь яку ясно просвічувались тугі мускули, підперезаний кавказьким поясом з вороненими язичками, Котька повільно спустився по східцях і, похитуючи плечима, як борець, підійшов до першої лавочки й усівся.

Трудно було стриматися, і я сказав Галі якомога єхидніше:

— Дивись, кавалер твій прийшов.

— А, облиш! — сказала Галя байдуже і навіть рукою махнула, але, видно, їй неприємно стало, що Котька навіть не привітався. Погасло світло, і завіса заворушилася. Петько Маремуха засовався на лавочці. Підіймаючись, завіса накручувалася на дерев'яну палицю. Ось згорнулася ліра, і ми побачили освітлену сцену. Декорацій не було, тільки ззаду висів чорний клапоть сукна.

На сцену вибіг той самий сивий дідусь, що відривав у нас квитки. Він встиг переодягтися, — замість зеленої вельветової куртки на ньому була довга, по коліна, бархатна толстовка з поясом і з чорним бантом на шиї. Дідусь низько вклонився, і в ту ж мить у залі почувся гамір. Наздоганяючи один одного, глядачі мчали на перші місця. Хтось боляче вдарив мене ліктем у спину, і я пригнувся. З гуркотом упала на підлогу лавочка в другому ряду, кілька чоловік перелетіли через неї; кожен, сідаючи, мов квочка, розсував руки, ноги, намагаючися зайняти якомога більше місця.

— Побігли, сядемо там! — охоплений загальним, хвилюванням, шепнув Петько, рвучко підводячись.

— Сиди! — цитьнув я. — Куди побіжиш? Дивися!

Всі лавочки вже позаймали, і два запізнілих повільно, ніби прогулюючися по залу, поверталися назад. Дідусь підняв руку й сказав:

— Шановні громадяни! З цілком непередбаченого випадку долі наш світовий чемпіонат одвідав ваше чудове стародавнє місто. Зараз ви побачите тут найкращих богатирів нашого часу. Те, що ви побачите, надовго залишиться у вас в пам'яті, і, повірте мені, ваші діти й онуки будуть заздрити вам. Я мушу вибачитися, шановні громадяни, — ми даємо програму у трохи зміненому вигляді. Річ у тім… У залі стало дуже тихо і всі насторожилися. — Річ у тім, — дуже твердо сказав дідок, — що чемпіон Кавказу й Каспійського моря Дадіко Барзашвілі не приїхав…

— Обман! — закричали позаду.

Хтось протяжно свиснув. Загупали ногами.

— Хвилиночку! — закричав дідок. — Нічого не обман.

— Найсправжнісінький шахер-махер! — підводячись, закричав басом високий, широкоплечий чоловік у плесковатій, трохи засмальцьованій кепці.

Це був Жора Козакевич, ливарник з заводу «Мотор». Казали — однією рукою він вільно вижимає млиновий вальц.

— Ви думаєте, обман, так? — закричав Козакевичу дідок. — А я кажу — не обман. Дадіко Барзашвілі їхав з нами. Він усім серцем мріяв побувати у цьому шановному місті, та ба — непередбачена іронія долі. У місті Одесі, — дідок підвищив голос, — у місті Одесі в останню хвилину Дадіка Барзашвілі покусав скажений собака. На вимогу лікарів він залишився робити прививки. Та щоб не засмучувати шановну публіку, — дідок обвів очима зал, — ми розширяємо програму. Волзький богатир, майстер стального затиску Зот Жегульов приймає виклик кого завгодно з присутніх тут і згоден боротися до цілковитої перемоги… Отже, ми починаємо… Маестро, прошу марш…

Коли всі борці, стрясаючи дерев'яну сцену і випинаючи мускулисті груди, пройшли в «параді-алле» перед публікою і зникли за кулісами, дідок у бархатній толстовці попросив на сцену трьох чоловік, що знають французьку боротьбу. Перший піднявся туди сивий залізничник у форменому картузі, за ним — начальник штабу особливого призначення Полагутін, кремезний і чорноволосий військовий у червоних штанях, у чоботях із шпорами і в білій гімнастерці. Не вистачало третього. Дідок вичікувально дивився в зал. І тут дуже легко на сцену вискочив Котька Григоренко. Обсмикуючи батистову сорочку, він сміливо підійшов до дідуся-розпорядника, потис йому руку і сів поруч залізничника на віденському стільці в глибині сцени біля низенького, накритого зеленим сукном столика. Як він не бадьорився, але видно було, що йому ніяково там, на сцені. Котька поклав на стіл свої кулаки і весь час, поки не почалася боротьба, дивився на них. Задавака проклятий! Скрізь і всюди він намагається бути першим, скрізь, сунув свій ніс. Ну ось зараз, — хто його просив іти на сцену? Хіба він знає добре французьку боротьбу? Нічого подібного! Так кожен її знає — і я, і Петько Маремуха. Мені було дуже неприємно, що Котька сидить перед нами, що Галя зможе його весь час розглядати. Вона може полюбити його, і тоді я залишуся в дурнях, — боявся я і думав: «Скоріше б починалася боротьба!»

Майстер стального затиску

Перші дві пари боролися нецікаво: видно було, що їх випустили на приманку; та ось коли розпорядник оголосив: «Алі-Бурхан — Льова Анатема-Молнія!» — в залі загомоніли і всі спрямували погляд на сцену.

Духовий оркестр грав з добрих три хвилини — борці по виходили. Мабуть, вони набивали собі ціну.

Нарешті, похитуючися, з-за куліс перший вийшов чемпіон Азії, знаменитий Алі-Бурхан.

Присадкуватий, рябий, пострижений йоржиком і гостроголовий, з широкими набряклими грудьми, важко ступаючи, він підійшов до рампи. Повільно уклонився і, неначе бажаючи перевірити, чи не провалиться сцена, тупнув ногами по дерев'яній підлозі так сильно, що електрична лампочка вгорі заблимала, неначе перегоряючи. Через плече в' Алі-Бурхана була надіта синя атласна стрічка з двома медалями. Не поспішаючи, Алі-Бурхан зняв її і подав розпорядникові. В цю хвилину з-за куліс дуже легко вискочив Льова Анатема-Молнія, і я зразу перестав дивитися на Алі-Бурхана. Загорілий, з дуже гладенькою блискучою шкірою, з поголеною головою, в парчевих трусиках, Льова Анатема-Молнія рухався по сцені крадькома, наче навшпиньках.

— Це він дав контрамарки! — шепнув Петько.

— Тихше! — сказав я.

Льова Анатема-Молнія уклонився і засунув шнурок, що вибився наверх з легкого черевика, почовгав підошвами по товстій каніфолі і повернувся до Алі-Бурхана. Командир конвойної роти Полагутін узяв із стола дзвіночок і потряс ним.

Борці зразу ж, не встиг стихнути дзвіночок, стали ловити один одного за руки. Алі-Бурхан мені зовсім не подобався, і я дуже хотів, щоб Льова Анатема-Молнія поклав його.

Але це було не так просто.

Алі-Бурхан тільки на вигляд здається таким товстим, неповоротким. Він старий і хитрий борець. Нагнувши поморщену, всю в жирних складках шию, він міцно стоїть на розставлених ногах і майже не рухається з місця, тільки вузькі й хитрі його очі перебігають слідом за Льовою.

Анатема-Молнія не знає, з якого боку зручніше схопити йому Алі-Бурхана. Ось він замірився взяти його під пахви. Раз, два! — нічого не вийшло. Алі-Бурхан ударив важкими руками по загорілих руках Льови, і Анатема-Молнія знову забігав навколо нього. Алі-Бурхан на ходу схопив Льову за руку, потяг його на себе.

Льова простягся на землі.

Алі-Бурхан обійшов раз навколо Анатеми-Молнії. Обходить вдруге. Чого йому поспішати? Він приміряється.

Підняв важку й волохату руку та як бацне Льову по шиї! «Макарони» — так я й знав!

Льова похитнувся, але вистояв. Алі-Бурхан бацає його вдруге. Ще! Ще! Він неначе фуганком струже важкою рукою Льовину шию. На весь зал лунають ці уривисті глухі удари. Потилиця у Льови побагровіла, обличчя налилося кров'ю, коліна роз'їжджаються.

— Йому ж боляче! Що він робить? — скрикнула Галя.

— Годі! — закричали з заднього ряду.

Командир Полагутін узяв дзвіночок. Алі-Бурхан помітив це і випростався.

Він невдоволено знизав плечима і зразу ж грудьми навалився на Льову. Анатема-Молнія всім тілом упав на килим. Алі-Бурхан хапає його і швидко вивертає на спину. Ну, кінець! Зараз на обидві лопатки. Залишаються якісь два вершки, і Льова торкнеться спиною до килима.

Обома волохатими лапами Алі-Бурхан тисне Льову до землі. Анатема-Молнія опритомнів, він намагається стати в міст, він хоче зробити стойку на голові і вислизнути, він упирається головою в сцену, дошки гнуться під ним, але вже пізно. Кректячи й посапуючи, Алі-Бурхан притискає його до землі. Все меншає й меншає відстань між забитою спиною Льови і килимом, все меншає й меншає… Кінець… А може, ще вивернеться? Вивернися, вислизни, та швидше ж, швидше! Чого ти чекаєш… Ех, пізно! Затиснувши в руці дзвіночок і дзвонячи шпорами, підбіг до борців головний суддя — командир Полагутін. Зазирає вниз. Вийшли з-за стола старий залізничник і Котька Григоренко.

Дзвоник.

Краще б його не було!

— От шкода! То він забив йому баки отими «макаронами», — сплигуючи з лавочки, бубонить Петько Маремуха. Галя зблідла. Очі в неї злякані.

Судді радяться. Вибіг із-за куліс і підбіг до них розпорядник. І зразу ж від суддів він підійшов до рампи. Підняв руку. В залі галас. Аплодують.

— Анатема-Молнія, браво! — крикнули зовсім близько.

— Анатема! — тоненьким голосом закричав Маремуха.

— Лавочка! Змовилися! — крикнули з першого ряду. Розпорядник чекає. Ну, говори, вже тихо!

— Після захвату руки через плече чемпіон Азії знаменитий Алі-Бурхан поклав чемпіона Кубані Льову Анатему-Молнію правильно! — вигукнув розпорядник і кивнув капельмейстеру Смоляку.

Музика грав туш.

Пихатий, бундючний Алі-Бурхан уклоняється. Раз. Вдруге. Втретє.

Льова Анатема-Молнія, обтрушуючи з трусів порох і не дивлячися на публіку, уклонився тільки один раз і, потираючи забите стегно, побіг за куліси.

Один, із сольним номером, виступає чемпіон Житомира Йосиф Оржеховський, красивий, сухорлявий борець у червоних трусах. Він широкоплечий, з добре розвиненими біцепсами, вузькою талією. Шкіра у нього дебела, зовсім без жиру. Недаром він так вільно лягає спиною на дошку, суцільно втикану цвяхами. Ці гострі цвяхи густо вилізають з дошки, — здається, що вони повпинаються Йосифові Оржеховському в шкіру. Ні, байдуже. Спокійно, схрестивши на грудях руки, він лежить на тих цвяхах, мов на перині. Музика грає військовий вальс «Душа полку».

Коли, легко зскочивши на килим, Оржеховський повертається до публіки спиною, на його тілі всюди помітні маленькі крапочки, але крові не видно. Ото шкіра! Як у кабана.

Оржеховський вільно бігає по цій самій довгій дошці босими ногами, він лягає на лаву і підсовує собі під голову, під лопатки, під ноги вістрями вгору три козацькі шаблі, він вбиває голою долонею в лаву цвяхи — п'ять цвяхів підряд! Він гне на грудях товстий прут заліза, він розривав міцний ланцюг, тут-таки, на сцені, він розбиває дві пляшки, товче їх у міцній ступці, висипає потім осколки скла у фанерний ящик з-під сірників і стає туди ногами. У ящик, ногами у скло!

І все йому сходить благополучно! Перерва…

Вийти? Не варт! Ще займуть місця, і тоді доведеться дивитися звідти, з «Камчатки». Я з Галею залишаюся в залі. Тільки Петько, поклавши на своє місце кашкет, побіг по насіння.

Притримуючи Петьків кашкет, щоб не вкрали, я розглядаю публіку. Там, на сцені, за щільною завісою, голосно сміялися, гупали ногами борці. Мені було все ще досадно, що той гладкий Алі-Бурхан поклав такого спритного хлопця. В залі було душно. З вулиці у відчинені вікна линув солодкий запах. Ці розквітлі акації стояли на тротуарі поряд з клубом, їх білі гілки було добре видно в присмерку наступаючого вечора.

— Цікаво, хто ж із публіки, який дурень піде з тим богатирем боротися? — спитала Галя, обмахуючися хусточкою.

— Хто-небудь піде. Може, твій Котька піде.

— Хто тобі сказав, що він мій? Чого ти причепився?

— Ти ж страждаєш за Котькою. Що — я не знаю?

— Нічого не страждаю… Потрібен…

— Тихше! — зупинив я Галю.

Поруч, на вулиці, гучно заспівали «Інтернаціонал».

— Хто це? — спитала Галя.

— Держи місце, — наказав я і кинувся до відчиненого вікна. Висунувшися, я побачив, що верхній поверх друкарні освітлений. Друкарня стояла поряд з кафедральним костьолом. Чорний шпиль мінарета і мадонна на ньому проступали на ясному ще небі. В освітлених вікнах друкарні я помітив людей. Вони стояли й співали.

— То в осередку друкарні, — пояснив я, повертаючись. — Мабуть, у них кінчилися комсомольські збори.

Так, я вгадав правильно. Тільки затихли останні слова «Інтернаціоналу», вони заспівали «Молоду гвардію»:

Вперед, зорю стрічати

В упертій боротьбі!

Нехай гудуть гармати —

Шлях прокладем собі.

Вперед, сміливо — до звитяг,

І вище наш юнацький стяг,

Стяг молодої гвардії

Робочих і селян!

Слова пісні ясно долітали звідти, з друкарні.

І мені зразу зробилося дуже тоскно тут, у цьому душному, гомінливому залі, серед незнайомої публіки. Там, у сусідньому будинку, дружно співали комсомольці, — мабуть, вирішували дуже важливі справи. Може, вони умовлялися, як краще ловити бандитів; може, вони приймали кого-небудь у комсомол. Стало тяжко, що я не з ними. І навіть те, що поруч мене сиділа Галя, не могло відігнати туги, принесеної разом з цією гучною піснею. Я згадав, як важко жилося мені в ці дні, згадав усі свої прикрощі, і мені стало ще болячіше, і ніщо, здавалося, не зарадить моєму лихові.

Але тут я почув знайомий голос Маремухи:

— Насіння немає, а є тільки монпансьє. Бери, Галю, це кисленькі, — сказав Петько.

На клаптику газетного паперу Маремуха тримав штук вісім цукерок. Вони були різних кольорів і позлипалися.

— Бери, Галю, ну! — твердо сказав Петько.

Галя обережно, двома пальцями взяла липку цукерку і захрускала нею. І мені теж схотілося покуштувати солодкого. Я відірвав одразу дві цукерки і поклав їх, не розламуючи, в рот.

Так, хрустячи кисленькими цукерками, ми дочекалися відкриття завіси.

— Переможець чемпіона світу, Чорної Маски, відомий волзький богатир, майстер стального затиску, ніким не подоланий Зот Жегульов! — вигукнув розпорядник і зразу ж відбіг набік. Він притулився до стіни і став дивитися в глибину сцени так, наче звідти мусить вискочити не борець, а справжній звір.

Я думав, що волзький богатир буде фасонити більше за всіх і вийде на сцену не скоро, але Зот Жегульов з'явився відразу, як тільки оркестр заграв марш. Він вийшов, і мені спочатку здалося, що до нас суне тулуб безногої людини. А здалося так тому, що Зот Жегульов був у чорному трико до пояса. Це дебеле шерстяне трико туго обтягало його довгі, худорляві ноги в легеньких чорних черевиках без каблуків. Дуже недобре, зле було обличчя цієї людини: все в шрамах, зморшках, смугляве й сухе, великі зализи на лобі, ріденьке чорне волосся і ніс тонкий, гострий, неначе дзьоб хижого птаха. Коли Зот Жегульов, підійшовши до рампи і», уклоняючися, посміхнувся, я побачив білі й великі його зуби. Я відразу не злюбив цієї людини. Я відчув, що Зот Жегульов посміхається навмисно, за гроші.

Уклонившись, волзький богатир одійшов на середину сцени і зупинився там, склавши на грудях руки і виставивши вперед праву ногу.

Розпорядник оголосив:

— Отже, шановні громадяни, майстер стального затиску волзький богатир Зот Жегульов приймає виклик першого-ліпшого з вас і буде боротися до цілковитої перемоги, якщо ви того побажаєте! Зот Васильович, прошу підтвердити згоду.

Волзький богатир мовчки уклонився. В залі стало тихо.

Зот Жегульов, примружившись і стиснувши вузькі губи, дивився прямо на публіку.

— Ну, то що ж, громадяни? — спитав дідок-розпорядник. — Бажає хто-небудь спробувати свої сили в сутичці з шановним Зотом Васильовичем?

У залі, як і раніше, мовчали. Тільки ззаду хтось хихикнув.

Так само, схрестивши руки, стояв, вичікуючи, Зот Жегульов. Поруч мене важко дихав Петько Маремуха. От би йому, коротунові, вийти спробувати побороти цього довгого богатиря!

— Очевидно, бажаючих нема й не буде? — хитро посміхаючись і підморгуючи волзькому богатиреві, сказав розпорядник. — Тоді…

— Стривай, не поспішай! — почулося ззаду.

Всі обернулися. В проході стояв Жора Козакевич.

— Даруйте, — спитав розпорядник, — ви щось сказали?

— Я буду боротися! — твердо вигукнув Жора.

— Даруйте, а спортивний костюм у вас є?

— Як-небудь! — вигукнув Жора і, не сходячи з місця, став скидати сорочку.

Тільки він скинув її, ми побачили його широкі татуйовані груди і дуже сильні руки.

— Панночки, прошу не дивитися! — крикнув Козакевич і, зігнувшися, спритно скинув штани, залишившися тільки в самих трусах і важких черевиках.

— Костику, а дай лишень свої тапочки! — попросив він, простягаючи в ряди сорочку і штани.

Йому зразу ж подали взамін білі, на лосячій підошві тапочки. Козакевич роззувся, надів тапочки, спробував, чи хороші вони, і, побачивши, що хороші, пригладжуючи пальцями скуйовджене волосся, пройшов мимо нас до сцени.

Витягнувши шию, дідок у толстовці намагався розглядіти його.

І Коли Жора підійшов до підмостків, розпорядник спитав:

— Громадянине, а ви знаєте правила французької боротьби?

— Як-небудь! — відповів Жора і, задерши ногу, вискочив на сцену.

Мружачись од світла, що раптом ринуло на нього, він став біля рампи спиною до волзького богатиря і, посміхаючись, ляснув себе долонею по грудях. У залі засміялися. Тоді Жора повернувся до Жегульова і витяг руки, щоб боротися.

— Чекайте, юначе, — зупинив Жору розпорядник. — Ще встигнете. Скажіть ваше прізвище.

— Козакевич, Георгій. Павлович! — весело труснувши головою, відповів Жора.

Із залу закричали:

— Жоро, а ти пив боржом?

— Жоро, заповіт напиши, Жоро! — крикнув мій сусід товстий вусатий коваль Приходько.

— Нічого, як-небудь! — склавши човником долоні, крикнув у публіку Козакевич.

Зот Жегульов тим часом поправив свій широкий гумовий пояс і, взявши із столу грудочку крейди, став повільно натирати крейдою долоні.

— Скажіть вашу професію, громадянине Козакевич, — обережно спитав дідок.

— Металіст! — гордо відповів Козакевич.

— Жоро, адресу залиши, — не стихав якийсь крикун у задніх рядах.

Дідок-розпорядник пошептався з волзьким богатирем і оголосив:

— Отже, ми продовжуємо. Наступна пара: волзький богатир, майстер стального затиску, непереможний Зот Жегульов і любитель французької боротьби металіст Георгій Павлович Козакевич! Музико, прошу!

Здригнулися сяючі труби в руках у пожежників.

Борці рушили один до одного. Жегульов пригнувся.

Він простягає назустріч Жорі довгі руки, — видно, хоче вивірити, який Жора на простому захваті. Та Жора, не чекаючи, хапає Жегульова прямим поясом і піднімає його вгору. Чорні ноги богатиря вже в повітрі, він дриґає ними, готовий на все.

Ану, трусони його як слід, стукни ногами об землю!

Жегульов спритно викидає вперед обидві свої руки, однією з них він упирається в шию Козакевичу, відштовхується. Жора почервонів, але не випускає богатиря. Жегульов тисне його дужче. Тоді Жора круто повертається і пробує стати на коліно, але Жегульов, голосно крякнувши, виривається.

Кинулися знову один одному назустріч.

Жора невдало повернувся, і Жегульов зразу захопив його руку під пахву. Тисне. Міцно тисне! Чути, як хрустять кістки. Ось він, стальний затиск!

Пропав Жора, недаремно він такий червоний. Поворот.

— Здорово!

Жора вислизнув і зразу підняв Жегульова на стегно. Богатир намагається випручатися, хоче оперезати Жору, але той широкий і спритний.

Козакевич швидко підхоплює Жегульова, потім з розмаху опускається на коліно і кидає його на спину.

Богатир встиг вивернутися.

Він падає на бік. Обидва вони вовтузяться на килимі, богатир крекче, намагається вирватися, але Жора міцно держить його обома руками, а потім наказує стати в партер.

І ось цей чорний довгоногий борець покірливо переповз аг. рачки на середину сцени і розташовується там на килимі; його недобрі очі блищать, на лікті червоніє садно.

— Жоро, дай ««макарони»! — закричав Приходько.

Жора не чує. Він ніжно поплескує богатиря по спині, — видно, не знає, яким прийомом схопити його.

— Бери подвійним, Жоро! — закричали з «Камчатки».

Козакевич почув.

Він пробує схопити Жегульова подвійним нельсоиом, але той швидко притискає обидві руки до тулуба, — подвійний не вийшов. Тоді Козакевич спритно і неначе випадково хапає Жегульова обіруч за плече, шарпає його на себе. Богатир хотів підскочити, але посковзнувся, — він лежить на боку, Жора навалюється з усієї сили. Ще трохи-трохи, і Жегульов буде придавлений спиною до підлоги. Чути, як важко крекче він, опираючись, швидкі його ноги соваються по килиму, він пробує затриматися ними.

Ну, ще, ще!

— Тисни його дужче!

В залі загаласували.

Всі схоплюються. Грюкають лавками.

— Давай, давай, Жоро! Додай тиску! — кричить вусатий Приходько.

— Жоро, ти ж пив боржом! Не піддайся! — крикнули ззаду.

Навіть музиканти, покидавши труби, стовпилися біля рампи.

Козакевич тисне богатиря широкими грудьми; одна його тапочка відлетіла під судейський столик, він упирається в Жегульова лівим плечем, давить його з усієї сили вниз; от-от щока Козакевича торкнеться до гострого богатирського носа, — як би цей Жегульов із злості не відкусив нашому Жорі вухо. Залишається ще крапелька до повної перемоги, як раптом Козакевич круто схоплюється і задихаючися кричить у зал:

— Це шахрайство! Він мене маже!

А Жегульов тим часом схопився і наскакує на Козакевича ззаду, — видно, не хоче, щоб той його виказував.

Жегульов хапав Козакевича подвійним нельсоном, давить йому на шию, — це дуже небезпечний прийом, але Козакевич розсердився не на жарт. Зібравши останні сили, він нагинається, падає на коліно і перекидає богатиря через себе.

Падаючи на спину, Жегульов б'є ногою по жерстяній рампі. Неначе відро кинули! Рампа погнулася.

Жора кидається до богатиря і, схопивши його за плечі, відтягає на середину килима і з ходу — на обидві лопатки.

Полагутін задзвонив.

Жегульов опам'ятався. Він хоче вирватися, він вертиться на килимі так, неначе килим цей не килим, а розпечена плита. Тепер він страшний, дуже страшний, цей ніким не переможений і переможений Козакевичем богатир, але йому не вирватися. Жора навалився на нього і не випускає нізащо.

— Годі! Годі! — кричить на вухо Жорі суддя.

До борців підбіг Котька Григоренко, торкає Жорин лікоть, — Козакевич б'є ліктем назад Котьку по коліні. Правильно! Не лізь! Котька відскочив.

Суддя сміється. Широко розставивши ноги в червоних штанях, він підносить дзвіночок до самого Жориного вуха. Козакевич, зміркувавши нарешті, що переміг, схоплюється і підбігає до рампи.

— Громадяни! Громадяни! — намагається перекричати він галас і аплодисменти.

Жора загубив і другу тапочку, він стоїть тепер на сцені в самих сірих носках, волосся його злиплося на лобі, ніс блищить, щоки мокрі, на пітних грудях добре помітне татуювання: русалка з довгим риб'ячим хвостом та серп і молот.

— Та тихше, хай скаже! — обернувшись до публіки, басом кричить вусатий Приходько.

Коли галас стихає, Жора Козакевич, важко дихаючи і не дивлячись навіть на Жегульова, вигукає:

— Я з цим бугаєм борюся… а він… «Дам тобі, — каже, — десятку, тільки піддайся…» Чуєте?

— То шахрай, а не майстер! — кричить у відповідь Приходько.

— Він бреше!.. Бреше! — пориваючись підійти до Жори, кричить з боку сцени Жегульов.

Полагутін його не пускає.

Дідок-розпорядник тремтячими руками розплутує вірьовку завіси.

— Ну, давай тоді ще боротися. Подивимося, хто кого! — кричить богатир.

Жора Козакевич важко плигає в зал. Уже знизу він відповідає Жегульову:

— Вистачить. В Одесі на Молдаванці пошукай собі партнерів, а я з такими шахраями більше не борюсь…

— Жоро, тапочки! — через весь зал кричить приятель Козакевича.

Почувши цей крик, Котька Григоренко підбирає білі тапочки і простягає їх Козакевичу.

Стискаючи їх у руках, пітний, розхвильований. Жора в самих носках швидко йде в глибину залу. І не встигає він дійти туди, фарбована олійними фарбами важка полотняна завіса, розгортаючись, падає вниз і закриває сцену, суддів і злого переможеного волзького богатиря, майстра стального затиску Зота Жегульова.

Ми вийшли не зразу. Мені здавалося, що скандал на цьому не закінчиться, і я запропонував почекати трохи. Розпалені й схвильовані не менш за Жору, ми пішли туди, в буфет, де, витягаючи з кімнати дим, гудів у вікні вентилятор.

Нам зразу стало прохолодно. Протяг обдував нас. Петько Маремуха угостив Галю шипучою зельтерською водою. Мені теж хотілось пити, але просити в Петька грошей на воду при Галі я соромився, а він, коротун, не догадався мене почастувати.

Скандалу не було.

Просто в трусах, не одягаючись, Жора Козакевич вийшов на вулицю. Я пошкодував, що ми прихопили Галю. Коли б ми були самі, то можна було б вільно піти за Козакевичем, послухати, що він розповідає своїм приятелям. А тепер ми не поспішаючи пішли по душному і вже порожньому залу на площадку і стали повільно спускатися по сходах.

— Василю, — сказав Петько. — Я одного не розумію. — Чому Жора закричав: «Він мене маже»? Чим він його мазав?

— Дурний! — відповів я сміючись. — Маже — це значить хабаря дає. Він йому хабаря обіцяв.

— А-а-а! Хабаря! А я не зрозумів, — протяг Петько, стрибаючи через сходинку. — Який він тоді «волзький богатир»? Хіба такі богатирі бувають? Він просто пройдисвіт приблудний…

Надворі було зовсім прохолодно. Вгорі, над ґанком, горіла лампочка, освітлюючи клапоть тротуару і криву акацію.

Вогні на майдані вже згасли. Темна стояла збоку друкарня, під аркою костьольних воріт було зовсім темно.

— Галочко! — почулося збоку.

Я побачив у пітьмі білу Котьчину сорочку. Галя здригнулась, озирнулась і, кинувши нерішуче: «Почекайте мене, хлопці», — швидко пішла до Григоренка.

Не знаю, про що вони говорили. Знаю, було дуже боляче стояти тут, на освітленій смужці тротуару, і знати, що дівчина, яку ти любиш, шепочеться із твоїм ворогом. Цей пройдисвіт не посоромився і при нас назвав її ніжно Галочкою. А може, сама вона дала йому право називати себе так? Я здригнувся від цієї думки! Спантеличений Петько мовчав і тільки сопів.

Галя повернулася весела.

— Ну, пішли, хлопці! — сказала вона і, вийнявши гнутий гребінець, зачесала назад рівне й густе волосся.

До самого бульвару ми йшли мовчки. Хотілося спитати Галю, навіщо кликав її Котька, але гордість не дозволяла. Соромно було. Але, видно, Галя сама почувала, що мене це цікавить, бо тільки ми переступили кам'яний поріг бульварної хвіртки, вона сказала:

— І чого тільки він до мене пристає, не знаю. Давай, каже, я тебе проведу. Дякую, кажу, я ж з хлопцями йду, не бачиш хіба? Ну, й пішов додому.

Ми не відповіли. Ображені, ми йшли мовчки, а Петько Маремуха, молодець, розуміючи, що з Галею говорити не варт, що треба її покарати, сказав мені:

— А знаєш, Васько, що мені Анатема-Молнія вранці сьогодні сказав? Помацав мої мускули, груди. «З тебе, — каже, — хлопче, може хороший, борець вийти, у тебе, — каже, — атлетична будова». Атлетична! Ти чуєш, Васько?

— Багато він розуміє, твій Анатема, — відмахнувся я з досадою. — Хіба він борець? Він шмаркач, а не борець. Не міг навіть Алі-Бурхана побороти…

— Ну, це ще питання! — відповів Маремуха з образою, і голос його затремтів. — Він хороший борець і правду сказав. Ану, помацай, які в мене мускули?

— «Помацай, помацай…» Навіщо мені мацати? Давай просто поборемося.

— Давай! — відповів Маремуха.

— Василю, не берися, Петько тебе покладе, — жартуючи сказала Галя.

— Що? Покладе? Ну, це ще побачимо. Гайда, скидай пояс! — наказав я.

— Як? Тут? — злякався Петько.

— А ти хотів на вулиці? Тут, тут, на галявинці!

— Ну давай! — наважився Петько і дзвякнув пряжкою.

— Дивися, Галю, щоб не покрали речей, — сказав я. Трава на галявинці була мокра від роси і слизька, і тільки я схопив Петька під пахви, ми обидва зразу впали на землю. Це коли сидиш у залі, то здається, що боротися легко. Петько сопів, відбивався кулаками, але я швидко повалив його, підім'яв під себе. Мені хотілося скоріше побороти його, щоб показати перед Галею свою силу. Вже залишилося зовсім небагато до перемоги, але тут Петько вивернувся і плигнув мені на спину. Він улаштувався на мені, мов на коні, і, підстрибуючи, силкувався повалити мене, притиснути до землі. Я понатужився, став спочатку в партер, а потім на коліна і перекинув Петька. Можна було, звичайно, для швидкості справи схопити його за ногу, але я боявся, що Галя побачить.

Петько став на ноги і почав хапати мене за руки. Долоні у нас були мокрі від роси, мені набридло вовтузитися, я схопив Петька прямим поясом і так, стискаючи його з усієї сили, пішов уперед. Петько опирався, задкував. Не знаю, скільки б ми йшли так, але, на щастя, трапилася ямка. Петько ступив у неї і похитнувся, я наліг, ми впали на землю, і тут, нарешті, я поклав Маремуху на обидві лопатки.

— Ну, це не за правилами! — пропихтів Петько встаючи. — На рівному ти б ще поборовся зі мною. Так і дурень покладе!

— Досить вам. Теж мені борці знайшлися! — сказала Галя, простягаючи пояси і наші кашкети. — Ходімо!

Пішли. Темний бульвар спускався по скелях униз, до східців на Видрівку. Під нашими ногами скрипів розсипаний по алейці річковий пісок. Було дуже приємно, що я поклав Маремуху на очах у Галі. А вона ще думала, що Петько сильніший.

По той бік ріки біліли на схилах будиночки Заріччя. Уже всюди загасили вогні. Тільки в одному вікні горіло світло. В нашій колишній квартирі було теж темно. Цікаво, яких мешканців вселив туди комгосп?

Коли, провівши Галю, ми переходили по вузенькій дерев'яній кладочці, Петько сказав:

— Васю, а давай відлупцюємо Котьку, щоб не в'яз до Галі.

— Коли?

— Або ні! Давай краще його налякаємо!

— Налякаєш його! Аякже.

— Факт — налякаємо! Ось слухай. Буде він до себе додому на Підзамче повертатися, а ми його в провулочку підкараулимо і гарбуз назустріч виставимо. І завиємо по-вовчому. Думаєш — не побіжить? Факт — побіжить!

— А де ж ти зараз гарбуз дістанеш? Вони ж маленькі ще.

— У мене з минулого року зостався. Сухий. Шкаралупка сама. Виріжемо рот, очі, заклеїмо червоним папером, а всередину свічку! Подумає — привид!

— Чекай, Петько, — зупинив я Маремуху. — Добре, що нагадав. Хто тобі казав, що в нашій радпартшколі привиди є?

Петько озирнувся і спитав тихо:

— А що?

— Та нічого. Скільки живемо — і байдуже. Не чути навіть.

— Мені Сашко Бобир казав. Може, він набрехав, я знаю?

— А ти спитай, хто йому сказав, — цікаво.

— Добре!

— Ти часом завтра не побачиш його?

— Може, й побачу. Я вранці на Підзамче по кукурудзу піду.

— Зайди до нього, Петько. Хіба тобі важко? Адже цікаво, звідки це він узяв. Які такі привиди?

— Ну добре, зайду. А на боротьбу підеш сьогодні?

— Давай завтра. Я прийду ввечері.

— Раніше тільки приходь, — попросив Петько. — Так годині о сьомій приходь.

— Прийду обов'язково, — пообіцяв я. — Не забудь, спитай у Бобиря.

— Добре, добре! — сказав Маремуха, і ми попрощалися.

У путь-дорогу

З усіх хлопців, з якими мені довелося зустрічатися, Сашко Бобир, або Бобирюга, як ми його прозивали в трудшколі, був найбільше невдачливий.

Якось, коли ще існувала гімназія, ми спускалися по телеграфному стовпу з гімназичного двору на Дзвіничну ьулицю. Всі спускалися швидко, а Сашко Бобир захотів пофасонити і став гальмувати: проїде трохи, а потім з розгону зупиняється. До землі залишалося вже зовсім трохи, коли Сашко закричав, та так голосно, що навіть ті хлопці, які були вже біля річки, прибігли на його крик назад, нагору.

Сашко сплигнув на брук і, не перестаючи кричати, держачись обома руками за живіт, помчав по Дзвіничній вгору, в місто. Ми подалися за ним.

Сашко з ходу вскочив у квартиру лікаря Гутентага. Ми теж хотіли вбігти туди, але сестра в білому халаті нас не пустила. З відчинених вікон на вулицю долітали зойки Сашка Бобиря. Здавалося, лікар Гутентаг різав його на шматки.

Стоячи під вікном, ми думали різне. Петько Маремуха доводив, що, коли Сашко спускався по стовпу, в нього тріснув живіт.

Мій приятель Юзик Куниця казав, що, мабуть, Бобиря вкусив тарантул. Виліз із щілини і вкусив.

Незабаром зойки стихли, Ми вже вирішили, що Сашкові не жити на світі, як раптом, блідий, підтримуючи живіт, він з'явився на ґанку квартири. Слідом за Бобирем, у білому ковпаці й блискучому пенсне з позолоченою дужкою, вийшов сам лікар Гутентаг. Він тримав у руці затиснену в білій ватці чорну закривавлену тріску.

Не встиг Сашко спуститися по східцях униз, як лікар гукнув його і, простягаючи закривавлену тріску, сказав:

— Візьми собі на згадку.

За рогом Сашко задер сорочку і показав нам до чорного вмазаний йодом і злегка припухлий живіт. Скалка влізла йому під шкіру біля самого пупа і пройшла вгору до грудей. Внизу, там, де вона входила, був приклеєний круглий, як п'ятачок, клаптик бинта.

Морщачись від болю, Сашко розповів, що лікар Гутентаг видирав у нього з-під шкіри цю скалку здоровенними обценьками і що навіть лікарева донька їда допомагала батькові. Ми йшли рядом і, щулячись, позирали на скалку. Вона й справді була велика, куди більша за всі ті скалки, які не раз залазили кожному з нас у босі ноги.

Сашко пишався з того, що трапилося. Хоч у вухах у кас все ще стояв його крик, але він казав, що йому й трохи не було боляче.

— А чого ж ти кричав? — спитав Куниця.

— Чого кричав? — Навмисно! Щоб лікар прийняв мене без грошей.

Пропахлий йодом і колодієм, Сашко кілька днів був героєм нашого класу.

Незабаром історія ця забулася, але не минуло й двох місяців, і про Сашка знову заговорили.

На великій перерві ми гралися в «ловитки». Сашко побіг за гімназичні сараї і випадково ступив на дерев'яну ляду помийної ями. Ляда вмить нахилилась, і Сашко влетів у квадратний люк.

Усі думали — кінець хлопцеві. Тільки підбігли до чорної дірки, звідки несло кислим запахом помиїв, як раптом знизу долинув глухий, придавлений крик:

— Рятуйте!

— Ти держишся? — обережно зазираючи в люк, спитав Куниця.

— Я стою. Тут мілко! — долетіло з ями.

Ми витягли Сашка вуздечками, знятими нашвидкуруч з директорового фаетона.

Мокрий, з клаптями паперу і капустяних листків на одежі, Сашко виліз із ями і зразу ж став стрибати. В рудому його волоссі застряло картопляне лушпиння, від нього погано пахло.

Настрибавшись досхочу. Сашко роздягся догола і склав свою мокру одежу в кутку під сараєм. Качаючи воду з колодязя, хлопці відрами носили її до Сашка і обливали його там холодною водою з розгону, як коня: бризки чистої води розліталися далеко, виблискували проти сонця. Тремтячи від холоду, Сашко плигав то на одній, то на другій нозі, пирскав, сякався і швидко тер веснянкувате обличчя, руде волосся і все своє худе, вкрите гусячою шкірою тіло.

Сторож Никифор дав Сашкові свою стару, пропахлу тютюном ліврею. В цій — обшитій золотими галунами лівреї, яка була йому до п'ят, Сашко побіг в актовий зал гімназії і просидів там цілий день, поки Никифорова дружина випрала і висушила йому одяг. На перерві ми побігли до Сашка.

Веселий, побачивши нас, Сашко скинув ліврею і, голий, колесом пішов по паркетній підлозі.

До закінчення трудової школи залишалося не більше року, — всі хлопці підросли, порозумнішали, мене навіть в учком вибрали, — тільки Сашко Бобир схибив і став раптом прислужувати в архієрея. Вдень учиться, а як вечір — в Троїцьку церкву. Що йому на думку спало, не знаю. Разів зо два ми навмисно ходили в церкву подивитись, як Сашко прислужує. Рудий, в нарядному, позолоченому стихарі, з довгим фартухом на грудях, він бродив, розмахуючи кадилом, слідом за сивим архієреєм, засвічував свічки, гасив пальцями недогарки і навіть інколи, обходячи віруючих з блюдцем, збирав мідяки. Всім класом ми оголосили Сашкові бойкот, намалювали його в стінній газеті «Червоний школяр» і навіть попросили Лазарєва, щоб цього попівського прихвосня забрали від нас в іншу групу. Тільки Котька Григоренко в ті дні розмовляв з Бобирем, — вороги в минулому, вони стали раптом нерозлучними друзями. Разом ходили додому і сиділи на одній парті.

Не знаю, скільки часу прислужував би ще Сашко архієреєві, можливо, вийшов би з нього диякон або справжнісінький піп, як несподівано з Києва повернувся старший брат Бобиря, комсомолець з осередку друкарів, Анатолій Бобир. Три місяці вчився Анатолій на курсах у Києві і, повернувшися, став переконувати Сашка, щоб той кинув свого архієрея.

Агітував він, очевидно, добре, бо днів через два після братового приїзду Сашко перестав ходити в Троїцьку церкву. А ще через місяць сам кричав, що попи обманщики, сивий архієрей — найголовніший шахрай. Сашко розказував нам, як кожного разу після відправи архієрей забирав собі з усіх кружок і з підноса половину грошей, а решту віддавав попам. Сашко божився, що тільки з самих воскових свічок попи Троїцької церкви разом з архієреєм заробляють втроє більше, ніж одержує платні директор нашої трудшколи Лазарєв.

Виявилося, що архієрейським прислужником Сашко Бобир зробився несподівано. Якось увечері разом з двома знайомими хлопцями він поліз у сад до попа Кияниці. Сидячи на дереві, Сашко трусив гілки, а хлопці збирали яблука. Вони вже назбирали повні пазухи, як раптом помітили Кияницю — і драла. Бідолашний Сашко зостався на дереві і, зрозуміло, втекти не міг. Повільно злазячи, він думав, що Кияниця відшмагає його поясом, забере сорочку, а то ще гірше — поведе до батьків. Нічого подібного не сталося.

Тільки-но Сашко сплигнув на траву, Кияниця ласкаво взяв його за руку й сказав:

— Ти хотів яблук, хлопчику? Ну що ж, набери, скільки тобі треба.

Сашко обережно підняв з трави двоє яблук і чекав, що ось зараз піп і почне його шмагати, але Кияниця сказав:

— Чого ж ти? Бери ще, бери. Не соромся!

Сашко подумав-подумав і, вирішивши «більш копи лиха не буде», став підбирати стиглі, запашні яблука. Він напхав у кишені, наклав повний кашкет, накидав за пазуху. «Пропадати — то з музикою!» — вирішив Сашко.

Стомлений і зразу обважнілий, він стояв перед Кияницею і чекав: що ж буде далі? На велике Сашкове здивування, Кияниця не торкнув його навіть пальцем, не тільки не повідбирав яблук, а навіть сам відчинив Сашкові хвіртку і сказав на прощання:

— Захочеш ще яблук — попроси. Дам. А красти не треба.

Через три дні Сашко наважився і прийшов до попа знову. Перш ніж повести Сашка в сад, Кияниця довго розпитував його про те, що робиться в трудшколі, які нові вчителі прийшли, як справляється Лазарєв.

Ласкаво й ніжно розпитував він Сашка, а потім запропонував допомагати йому готувати уроки. Ось і став Сашко заходити до попа Кияниці в гості, з ним разом він і в церкву спочатку ходив, а потім, коли Кияниця влаштував його прислужником, уже й сам бігав туди кожного вечора, коли йшла відправа.

Мене дуже здивувало, коли я дізнався, що саме Сашко Бобир розказав Маремусі про привиди в радпартшколі. Після того як весною ми закінчили трудшколу, я ні разу не бачив Сашка Бобиря в наших краях: він пропадав десь там у себе, на Підзамчому. Від кого ж, цікаво, він міг дізнатися, що в радпартшколі водяться привиди? Я нетерпляче чекав наступного вечора.

Та нічого, на жаль, я не дізнався. Більш того: я не зміг прийти до Петька Маремухи о сьомій годині, як обіцяв.

Вранці, коли я вмивався під кущем бузку, у двір в'їхали одна по одній чотири селянські підводи. Візник першої підводи спитав щось у вартового. Той показав рукою на задній двір, і підводи проїхали туди.

Вже пізніше, коли сонце стояло над головою, я бачив, як курсанти винесли з будинку кілька тюків з білизною, ковдрами і навантажили їх на підводи. Я вирішив, що, мабуть, знову де-небудь петлюрівська банда перейшла кордон і курсанти збираються її ловити.

Прийшов час обідати.

Я вбіг у кімнату до рідних і почув, як батько сказав тітці:

— Ну, годі!

— Нічого не годі! — раптом закричала тітка. — Ти мені рота не замажеш. Говорила й говоритиму.

— Ну й говори, — сказав батько лагідно.

— А от і скажу. Свідомі, свідомі, а…

— Ти знову за своє, Маріє! — підносячи голос, сказав батько.

— А що, хіба неправду кажу? Правду! Жили на Заріччі — нічого не траплялося. А сюди переїхали, і зразу пішло: суп украли, ложки…

— Тихше, Маріє! — крикнув батько.

— Ложки покрали…

— Тихше, кажу!

— Нічого не тихше. Ложки покрали, а потім…

— Замовчи! — встаючи, вже зовсім голосно сказав батько. — Замучила ти мене своїми ложками. То слухай. Я сам узяв ложки і передав їх у комісію допомоги безпритульним. Зрозуміла? А будеш кричати — і решту віддам.

Тітка зразу замовкла. Вона дивилася на батька недовірливо. Я не знаю, чи повірила вона йому.

Щоб врятувати мене від тітчиних нарікань, батько сказав те, чого й не було. Цього я не сподівався! Мені стало шкода батька. «Ех, тварюка я, тварюка! — думав я. — Ну навіщо мені треба було продавати ті ложки? Попросив би в батька грошей, адже напевно дав би». А тут ще той суп! А з ним зовсім смішно вийшло.

На другий день після нічної тривоги батько повернувся додому брудний. Під ранок за містом пройшов сильний дощ. Чорні батькові штани були по коліна забризкані дорожньою грязюкою, а черевики розмокли і були здалека схожі на два куски глини. Стоячи на ґанку, він трісочкою чистив черевики, кидаючи грудки липкої жовтуватої грязі з ганку вниз, і розповідав мені про тривогу. Виявилося, що напередодні ввечері банда Солтиса зупинила біля Вапнярки швидкий поїзд «Одеса — Москва». Забравши з поштового вагона гроші, бандити подалися до румунського кордону. Чопівці чекали банду в полі, недалеко від Проскурівського шосе, але бандити змінили напрям і звернули до Могильова.

Коли мені батько розповідав, як лежали вони в засаді, підбігла тітка з порожньою каструлею в руках і спитала:

— Ти суп витяг, признавайся?

— Та не заважайте, тітко. Не брав я вашого супу, — відмахнувся я.

Тільки пізніше, коли тітка пішла, я згадав, що залишив суп відкритим на ободі колодязя. Мабуть, вночі до нього підібрався собака або інший який звір, тому що тітка знайшла порожню каструлю в бур'яні. Признатися, що я витяг суп, після того як я сказав «ні», було пізно, і я думав — все обійшлося.

Але й тут я помилився. А може, піти признатися зараз тітці, що це я витяг суп? Нехай не думає на курсантів. Ех, що буде, те й буде! Піду признаюся.

Я ступив до дверей, відчинив їх і побачив батька.

— Куди, Василю?

— Та я хотів…

— Ходім поговоримо, — запропонував батько і ввійшов у кухню.

Я зачинив двері і підійшов до плити.

— Сідай, — сказав батько і показав на табуретку. І ми сіли.

— Чи не набридло тобі ще байдики бити, Василю?

— Трохи набридло, — відповів я тихо.

— Я теж думаю, що набридло. Ходиш, никаєш як неприкаяний. Від неробства всякі дурощі в голову лізуть. Ложки, наприклад…

— Але ж не я винний, тату. Заняття на робітфаці ще не скоро. Що мені робити, скажи? Всі хлопці теж нічого не роблять…

— Я не знаю, що хлопці твої роблять, але думаю, що поки там дійде до діла, непогано б тобі попрацювати трохи.

Я дивився на батька. Сварка з тіткою, видно, мало вплинула на нього, — спокійний, мовчазний, він сидів на табуреті, дивився на мене й підсміювався.

— Ну, то що ж, Василю?

— А я не знаю…

— Знову не знаю…

— Ну, ти кажи, а я…

— Ну добре, скажу.

Батько підвівся і заходив по кімнаті. Помовчавши трохи, він підійшов до мене впритул і сказав:

— Бач, Василю, у нашій радпартшколі є радгосп. Не так, щоб дуже далеко, не так, щоб дуже й близько. На Дністрі. Місце там хороше, сади, річка. Сьогодні в цей радгосп на роботу їде група курсантів. Як ти думаєш, чи не проїхатися тобі з ними?

— Мене хіба візьмуть?

— Візьмуть. Я вже говорив з начальником школи.

— Добре. Я поїду.

— Поїдеш?

— Поїду!

— Але тільки доведеться тобі в радгоспі попрацювати, Василю. Байдики бити там не можна. І кофе з дівчатами вечорами пити не вдасться. Словом, сам собі будеш заробляти на хліб. Я в твої літа вже давно це робив і не жалкую. Згоден?

— Згоден.

— Тоді швиденько давай збиратися і марш до Полевого. На задній двір.

— Полевой теж їде?

— Так. Він начальник загону. Мерщій збирайся.

— Добре, тату, добре! — вигукнув я і, скочивши на плиту, потяг униз матрац, простині й подушку.

— Матраца брати не треба, — сказав батько. — А постіль візьми. І пальто візьми.

— Навіщо пальто? Жарко ж!

— Візьми, кажу. Знадобиться.

Я зняв з гачка своє старе осіннє пальто, склав його вдвоє і зав'язав в один клунок разом з рушником, простинями й подушкою. Батько стояв у мене за спиною і стежив, як я збираюся.

Хто втік?

Ми поїхали — вісімнадцять чоловік, — і я навіть не зміг побачити перед від'їздом Галі. Коли наша підвода їхала через фортечний міст, я, підвівшись, побачив унизу, під скелями, дах Галиного будиночка. Мені стало дуже тужно, що я не попрощався з Галею. Може, в цю хвилину вона сиділа в кімнаті і навіть не думала, що я проїжджаю поблизу, надовго залишаючи місто. Побігти сказати їй про це я не міг. Ніхто не став би мене чекати. Та й так усе ще не вірилося, що курсанти взяли мене в радгосп, що я, як дорослий, їду працювати разом з ними.

За містом, як тільки ми виїхали на шлях, що веде до Дністра, швидко стемніло. Путівець вився під самими городами і кукурудзяними ланами. Калюжі води виблискували на ньому. Грудки густої грязюки раз у раз одлітали від коліс і падали в кукурудзу, чути було, як чавкають копитами, грузнучи в грязі, коні, як дрібненькі бризки стукають у дерев'яні борти підводи. Скоро стало так грузько, що довелося звернути на шосе, хоч це було й не дуже здорово для селянських коней: всі вони були підковані тільки на передні ноги. По шосе поїхали швидше, зразу затрясло, зуби вицокували на кожному вибої. Я їхав на другому возі, підклавши під себе клунок з ковдрою, але все одно це мало допомагало, і я мріяв, як би скоріше звернути знову на м'який путівець. Візник Шершень, селянин років тридцяти, у полотняних штанях, коричневій свиті і в солдатському кашкеті я поламаним козирком, раз у раз підхльостував низеньких, але бадьорих коней батогом. Батіг гучно ляскав, і я жалів коней. І так їм перепадало: кожен гострий камінець, мабуть, боляче впивався в непідковані задні ноги з потертими копитами. Сказати ж візнику, щоб не бив коней, я не наважувався і всю дорогу їхав мовчки.

На задньому возі курсанти співали:

Ми йдемо на зміну старшим,

Вже потомленим борцям.

Світовим горіть пожаром,

Пролетарськії серця…

Ця пісня, приглушена гуркотом коліс, линула далеко над мовчазними полями в свіжому, після недавнього дощу, повітрі.

Поруч мене сиділо четверо незнайомих курсантів. Троє з них жартували, перемовлялися, а четвертий спав, поклавши собі під голову мішок з вівсом.

Прислухаючись до розмови курсантів, дивлячись на чорні шапки лип, що мигтіли вздовж дороги, я з тривогою думав про те, що чекає мене попереду.

А що як я не зможу працювати в радгоспі і мене виженуть? Треба буде встигати за дорослими, щоб ніхто й слова поганого про мене не сказав.

Хоч наше місто стояло за п'ятнадцять верст від кордону, я ще ні разу не бував на Дністрі, але знав з розповідей, що це широка й дуже швидка ріка. Правда, від вокзалу до самого Дністра тяглася одноколійна лінія залізниці, але пасажирські поїзди по ній не ходили. Тільки інколи, разів два на місяць, до Дністра по пісок і гальку виїжджав баластний поїзд, складений із розхитаних відкритих платформ. Його повільно тяг по зарослих бур'яном і з війни не ремонтованих коліях маневровий паровоз «овечка».

Петькові Маремусі пощастило якось попасти на такий баластний поїзд. Він теж ходив по березі, співав пісень, а потім, повернувшись, довго розповідав, як гарно купатися в Дністрі, яке там славне піщане дно, який положистий берег, без ям і круч, куди краще, ніж на Смотричі.

Петько божився, що з нашого берега добре видно Бессарабію, він казав, що на нього навіть закричав румунський солдат.

Що й казати — я заздро слухав розповідь Маремухи. Дуже мені хотілося побувати на Дністрі, але я не думав, що це буде так швидко.

Їхали ми довго, проминули сонне село з білими хатками серед дерев, промайнув на околиці біля колодязя високо піднятий в темне небо журавель. Шершень смикнув віжки, ми безшумно звернули з мощеного тракту на путівець, і я тут відчув, що Дністер уже близько. Звідти, з обрію, що лежав перед нами, де зоряне і вже чисте від дощових хмар небо з'єдналося з чорними горбами, потягло вологою. Земля під нами була суха, дощу тут не було, і я зрозумів, що вогкістю тягне з Дністра.

Незабаром, як тільки ми переїхали через бугор і почали спускатися вниз, супроводжувані далеким гавкотом собак, я побачив білу смугу річкового туману. Туман слався низько над Дністром, звертав ліворуч і зникав за поворотом ріки далеко в придністровських ярах. Здавалося, що зовсім недавно хтось промчав перед нами на палаючій гарбі з сіном, і густий димний слід указував дорогу невідомого візниці.

Чим ближче ми під'їжджали до Дністра, тим ставало холодніше, і я вже подумав, чи не надіти осіннє пальто, як раптом з яру виринула перша біла хатка.

— Ну, ось і приїхали, — сказав курсант, який сидів поруч мене.

— Відставити пісню! Селян побудите, — долинув із задньої підводи голос Полевого.

Співати перестали, і тепер було чути тільки скрипіння коліс нашого обозу.

Село тяглося довго, хати були порозкидані на горбах, далеко одна від одної. Почувши знайомі місця, весело заіржав наш лівий корінний кінь, і Шершень ласкаво ляснув його віжкою по крупу.

— Це і є радгосп, га, дядьку? — спитав я Шершня.

— Оце і є радгосп, хлопчику, — відповів він. — До революції тут була панська економія, а тепер — радгосп.

Підвода зупинилася перед високими залізними воротами, за ними було видно чорні будівлі, сад.

Шершень сплигнув з передка і, підійшовши до воріт, постукав у них пужалном.

— Діду! — покликав Шершень.

За ґратками воріт показався сторож з гвинтівкою за плечима.

— Це ти, Шершню? — спитав він невпевнено.

— Я, я. І гостей привіз. Відчиняй швидше, — обізвався Шершень і задзвенів ланцюгом, яким були замкнені ворота.

Як тільки обидві половини воріт розхилилися, ми зразу в'їхали в двір і зупинилися біля стайні, звідки чулося приглушене іржання коней. Гарно після довгої дороги сплигнути на тверду землю. Навколо тихо й тепло. До пас під'їхали інші підводи; поки візники розпрягали коней, курсанти зібралися навколо Полевого.

— Речі знімати, товаришу Полевой? — спитав хтось.

— Почекайте, — відповів Полевой і звернувся до сторожа — Діду, а завідувач де?

— Нема завідувача!

— Як немає?

— Завідувач поїхав у Вітовтів Брід.

— Давно?

— Та ще видно було. Гонець звідти примчав, і вдвох вони поїхали. Не знаю, чи то правда, чи ні, але люди в селі казали, що ніби Мельничукова банда перейшла кордон. І всіх партійних у район скликали.

— Товаришу начальник, якщо хочете, я розбуджу Ковальського, — підійшовши до Полевого, запропонував Шершень.

— А хто він такий?

— Старший робітник.

— Не варто, мабуть. Хай спить. Ми з ним вранці познайомимося, — відповів Полевой. — Ти краще скажи, сінник далеко тут?

— Сінник? А он. Там сіно торішнє складене, — махаючи батогом у бік довгої темної будівлі, сказав Шершень.

— Ну й чудово, — сказав Полевой. — Ночівля забезпечена, тепер що роботи з вечерею? І чайку не завадило б випити…

— Де ж ти його звариш, чай отой? — спитав хтось похмуро.

— Ну, це дрібниці, — відповів Полевой.

— Дрібниці-то дрібниці, а ось заварки не взяли, — сказав високий курсант, що стояв біля мене.

— Правда?

— Щира правда, — підтвердив курсант.

— Погане, брат, діло, — сумно сказав Полевой. — Який же чай без заварки? Хоч… — І, помітивши мене, несподівано спитав: — Манджура?

— Еге ж! — обізвався я несміливо.

— Ти знаєш таке дерево — сливу?

Я мовчав, думаючи, що Полевой мене розігрує.

— Та що ж ти, онімів? Сливу знаєш? Угорку, наприклад, або ренглоту?

— А чому ж? — відповів я тихо Полевому.

— Ну то ось, будь другом, біжи в сад і наламай гілок сливи. Тільки молоденьких. І чистіших. Зрозумів?

— Зрозумів, — відповів я і спитав у сторожа: — А де у вас сад?

— Он за стайнею. Зразу баштан буде, а за ним сад, — відповів сторож, попихкуючи самокруткою.

На тлі темного неба всі дерева вдавалися однієї породи. Коли б хтось інший наказав мені дати сливових гілок, я б ніколи в сад не пішов, але не послухати наказу Полевого я не міг. І, задираючи голову, обмацуючи листя на гілках, я довго шукав серед обкопаних фруктових дерев радгоспного саду сливу. Липкий росистий лопух хапав мене за ноги. Нарешті вже в кінці саду я помітив молоде, струнке деревце, дуже схоже на сливу. Чиркнув сірник — справді слива, та ще й не проста, а справжній чорнослив. Це я помітив по великих дозріваючих плодах, які заблищали в ріденькому листі, як тільки я засвітив сірник.

Умить наламав з цього дерева пучок гілок і, щоб не повертатися назад через темний сад, вирішив перелізти через паркан і пройти до своїх по дорозі.

Паркан було видно вже зовсім близько. З-за темних стаєнь через увесь сад долітали до мене сюди голоси курсантів, спалахували відблиски багаття. Підійшовши до паркана, я побачив, що він не такий уже низенький, яким здавався здалека. Поклавши вгорі пучок гілок, я насилу видерся на паркан. Зразу здалося, що земля дуже далеко внизу, але іншого виходу не було, і я з шелестом гупнув у придорожні бур'яни.

І не встиг я випрямитися, як з-під куща, що чорнів поблизу дороги, злякана моїм падінням, вискочила людина в білому, з гвинтівкою в руках, і зразу ж кинулась прожогом у поле, до стогів.

Вона вмить зникла в кукурудзі, тільки чути було, як дзвінко затріщали стебла під її швидкими ногами.

З усієї сили я помчав по дорозі в інший бік, до своїх.

Задихаючись, я влетів у двір радгоспу і, простягаючи Полевому горстку гілок, розповів про білу людину.

— Не приверзлося? — недовірливо спитав Полевой.

— Та ні ж. І з гвинтівкою, — образився я.

— Біс його знає, хто він! — задумливо сказав Полевой. — Може, це бандюга, який нас висліджує? — І розпорядився: — Товаришу Шведов, товаришу Бажура! Візьміть гвинтівки — і туди. Швиденько. Промацайте город. А ти, діду, — сказав Полевой сторожу, — прогуляйся з ними теж, щоб випадково на дріт не напоролися.

Коли курсанти пішли, запанувало мовчання. Здавалося — ось-ось гримне там, біля стогів, тривожний постріл і всі помчать на допомогу. Але час ішов, далеко за садом, можливо — на другому березі Дністра, в Бессарабії, гавкали собаки, полум'я багаття освітлювало строгі насторожені обличчя курсантів, кремезного Полевого.

Його сухорляве обличчя здавалося тепер смуглявим, козирок будьонівки був врівень з густими бровами. Полевой дивився на закипаючу в казані воду, але видно було, що весь він перетворився в слух і намагається вловити кожне шарудіння там, за садом.

Вода в чавунному казанку закипіла. Великі ключі піднялися з дна, і зразу над казанком з'явилася пара.

— Ну, гаразд, хлопці! — сказав Полевой. — Помовчали — й досить. Видно, розвідка наша нічого не виявила. А ось чай ми зробимо зараз добрячий. — З цими словами Полевой струснув із сливових гілок росу і кинув їх у киплячу воду.

Прутики варилися в казані довго. Вже повернулися з розвідки, нікого не знайшовши, курсанти із сторожем. Уже були розвантажені всі підводи і спорядження поскладене тут-таки, на траву, а Полевой усе позирав на киплячу воду, інколи помішуючи її ложкою. Нарешті він скомандував:

— Їсти подано! Давайте ложку і підходьте по чай.

Він сам поналивав в алюмінієві кухлі чай і, коли всі посідали навколо казана, один по одному вилив два ополоники окропу у вогонь.

Сидячи на траві під зоряним небом, ми всі пили з кухлів дуже гарячий і гіркуватий чай, що пахнув осіннім садом. Ми заїдали його житнім хлібом, інколи розколочуючи цукор дерев'яними ложками. Яким смачним мені здався цей чай. Я випив його цілі два кухлі, попік собі губи, рот і кінчив чаювати останнім.

— Розібрати гвинтівки! — почувся збоку голос Полевого.

Курсанти пішли по гвинтівки. Я сидів на траві і бачив, як вони одержують у Полевого патрони, зброю.

— Хто ще не брав гвинтівки? — строго спитав Полевой.

— Всі взяли, — відповів хтось.

— Де всі, коли одна гвинтівка зайва? — сказав Полевой. — Може, вийшов хто?

— Всі тут, — твердо відповів Шведов.

— Манджура! — вигукнув Полевой.

— Я тут! — обізвався я, встаючи.

— Брав гвинтівку?

— А хіба можна?

— Та ти що думаєш — ми тебе в городки взяли сюди гратися? — сказав Полевой. — «Можна, можна!» — І, підійшовши ближче, простягаючи гвинтівку, сказав: — Держи! І не пустувати. А будеш пустувати — в комсомол не приймемо.

Коли десь біля півночі, виставивши біля речей на допомогу сторожеві вартових, курсанти і я попрямували до сінника спати, в руках у мене була справжня важка трилінійна гвинтівка з пристебнутим до ствола пахучим шкіряним ременем. Тримаючи гвинтівку наперевіс в одній руці, а другою притискаючи постіль, я пішов слідом за курсантами по сіну. Вони залазили вище під навіс, і я не хотів відставати. Щохвилини провалюючися в сухому сіні, я видирався все вище й вище до балок, під темний дах, дуже задоволений з того, що мені видали гвинтівку. Радісно мені було почути слова Полевого про комсомол.

Значить, батько зберіг тайну мого першого в житті злочину і нічого не розповів курсантам про ложки.

Розстилаючи ковдри й простині, курсанти влаштовувалися на ночівлю, і вся ця висока багатопудова купа сіна гойдалася під нами. Було дуже м'яко, тепло й затишно під дахом.

— Тільки не куріть, хлопці, дивіться! — наказав Полевой з темряви.

Я вмостився поблизу Полевого. Придержуючи гвинтівку, щоб вона випадково не ковзнула вниз, під сінник, я прослав простиню, роздягся, ліг на неї і, затиснувши між ногами гвинтівку, закутався в легку пікейну ковдру. Кілька хвилин я полежав, не поворухнувшися, з розплющеними очима, прислухаючись до віддаленого говору вартових та до іржання коней в стайні. Потім, почуваючи, що засинаю, просунув руку під гвинтівочний ремінь і так, притискаючи до тіла слизьку холодну гвинтівку, заснув. Спав я міцно, але над ранок один від одного страшніші пішли кошмари. Я відчув, що на мене навалюється щось важко, навіть дихати стало трудно, я хотів відбитися й забився. Розплющивши очі, я не міг спочатку зрозуміти, де я. Навколо було сіно. Гвинтівка лежала в мене на грудях, а сам я опинився в якійсь норі, під заваленою сіном старою бричкою. Мабуть, я уві сні ворушився і поступово, загорнутий з головою в ковдру, з'їхав на саме дно сінника і пірнув у порожнину під бричку. Поряд чулися чиїсь голоси, сміх. Швидко згорнувши ковдру й простиню, тягнучи їх за собою і розриваючи однією рукою прохід, я виліз надвір, у лопухи, мружачись од яскравого ранкового сонця.

— Ось і звір останній — будь ласка! — сказав Полевой, показуючи на мене курсантам.

Я й справді, мабуть, був схожий на звіра: сонний, з розкуйовдженим волоссям, в білизні та ще й з гвинтівкою в руках.

Курсанти стояли біля сінника вже повдягані, попричісувані. Вони підсміювалися з мене. Калюжі води та плями мильної піни біліли позаду мене в траві. Видно, курсанти давно повмивалися.

Помітивши мою ніяковість, Полевой сказав:

— Ну, гаразд, забирай свої манатки та підемо з нами житла шукати. Пішли, товариші! — звернувся він до курсантів. — Часу залишилося. мало, — ось-ось на роботу покличуть.

Я нашвидкуруч згорнув простиню й ковдру в один клуночок, натяг штани й сорочку і, взявши на ремінь гвинтівку, подався наздоганяти курсантів. Разом з Полевим вони вже підходили до високого двоповерхового будинку під залізним дахом, який стояв на краю садиби далеко від стаєнь і комор. Будинок цей оточували порослі високим бур'яном клумби, вікна в будинку були повибивані, а по його стінах та іржавих ринвах вився дикий виноград.

Микита з Балти

Мене поставили за підручного до того самого курсанта, який випроводив мене з комсомольських зборів. До обіду вдвох з ним ми підвозили до молотарки пшеницю.

З себе був цей курсант зовсім молодий — низенький, худорлявий, з гладенькою смуглявою шкірою. Він був старший за мене тільки на три роки, але спочатку він поводився, як дорослий, і розмовляв зі мною звисока.

Коли ми приїхали на поле, він похвастав, що вмить накидає підводу снопами.

— Встигай складати, — важко сказав він і взяв вила.

Однак уже після сьомого снопа вила в його руках затремтіли, він сяк-так простяг мені тугий сніп і, втираючи піт з лоба, буркнув:

— Важкі собаки! Перекуримо це діло.

Поки він крутив цигарку й закурював я сплигнув на землю, підхопив блискучі вила і з розгону загнав їх у пишний верхній сніп, який прикривав сусідній, ще не початий полукіпок.

Дуже важко було викидати без передишки на підводу один по одному слизькі важкі снопи. Але я шпурляв їх не відпочиваючи. Хотілося довести курсантові, що я сильніший за нього. «Ти виставив мене з закритих зборів, у тебе широкі бриджі, будьонівка, чоботи, ти старший за мене, а я працюю краще. Ось дивися!» — думав я, проколюючи гострими вилами сухі злежані снопи. За комір сипалися колоски пшениці, осот. Уже боліла спина, шия, волосся було в солом'яній потерті, але я не заспокоювався і все кидав, поки не скидав на підводу цілий полукіпок — п'ятнадцять снопів. Тільки коли на місці полукіпка залишилася лиса галявинка з прим'ятим куколем, травою та мишачою ніркою, що йшла глибоко під землю, я приставив Била до підводи. Важко дихаючи, повільно, вдаючи, що не стомився, я підійшов до курсанта, який сидів на колючій стерні.

— Ти, я бачу, завзятющий робітник, — сказав він, встаючи. — Недарма тебе до мене напарником призначили. У мене теж була колись сила, та ось з голодухи я її розгубив трохи. Ну, гаразд, лізь тепер наверх, а я покидаю.

Так, міняючись, ми скоро наклали підводу снопами, притягли їх довгим рублем і, позлазивши наверх, не поспішаючи, щоб не порозсипати снопів, поїхали назад у радгосп. Тільки ми звернули на курну дорогу, я обережно спитав:

— А як вас звати?

— По-перше, ти мені не викай. Я не барон і не князь, — сказав курсант важно. — А звати мене Коломієць, Микита Федорович Коломієць, маю честь! — Він скинув будьонівку, сидячи поклонився, і чуб його зразу розпушило вітром.

— Ти… що, безпритульний?

— Чого це? — спитав Коломієць здивовано.

— Ну, а де ж… ти голодував? Рідних у тебе немає?

— Чому? Є. В Балті залишилися. Але я з ними розійшовся на грунті релігійних переконань, — відповів Коломієць недбало й загадково.

Я подивився на Коломійця з недовір'ям, але видно було, що він сказав правду. І тут я вирішив, що мій новий знайомий — попівський син. Неначе вгадуючи мої думки, Коломієць примружився, хльоснув батогом коней і сказав:

— Тільки не думай, що я з духовного сану. Навпаки. Батько мій — найголовніший в Балті пролетарій був, він у мене у вальцьовому млині машиністом працював, але в бога одначе вірив і шмагав мене, як цуцика. І ніяк я його перевиховати не міг. Всі кімнати в іконах, лампадки горять, як піст — м'яса ані-ні. І я повинен страждати. Довго я страждав у сімейній неволі, але одного ралу забув, що постити треба, приніс додому кільце ковбаси. Смачної такої — з перцем, часником, просвічує вся. Сиджу собі на призьбі й жую. А вікно в хату відчинене, а в хаті батько святе письмо читає. А мені хоч би що. Уминаю ковбасу, аж за вухами лящить. Всю б з'їв, та батько почув з кімнати запах і шелесть до мене з поясом. Відшмагав добре. Боляче. Пояс солдатський, знаєш, з пряжкою мідною. Утік я в місто, ходжу по вулицях і плачу. Спина болить, серце болить, і жити не хочеться. Образливо ж — за якусь там ковбасу відшмагали. Звернув, на головну вулицю, а там клуб комсомольський, всі вікна світяться, а біля дверей афішка: лекція про походження релігії, і вхід вільний. 1 якраз, розумієш, на моє щастя, лектор путній трапився. Азартний такий. Волосся, як у попа, довге, густе, бігає по сцені і все кричить: бога немає, релігія — буржуйські казки, а людина насправді походить від мавпи. Зло мене взяло. От, думаю, бога немає, а мене через цього самого бога відшмагали. Прийшов додому — порожньо. Всі в церкву пішли, а ключ лежить під собачою будкою. Відімкнув я хату, засвітив лампу — ікони так і заграли навколо, святі на мене звідусіль дивляться, лихі такі, старі. Схопив я найголовніших із стіни та й покидав у помийну яму, — святі, святі, а зразу на дно пішли. Покидав — і страшно стало. Ну, тепер, думаю, амінь, — загинув Микита. Не жити тобі з рідними. Уб'є, думаю, батько, як повернеться з церкви. Залишив йому записку. І в тій записці написав: «Тату, ви мене відшмагали, що я в піст їв ковбасу, а насправді бога нема, все це буржуйські казки, і я, щоб помститися вам, повкидав ваших святих у помийну яму. Бувайте». Махнув я по допомогу в комсомол, служив сторожем у комсомольському клубі, голодував здорово, такий піст мені був — краще не згадувати. Ну, а згодом послав мене повітком в радпартшколу.

— Товаришу Коломієць…

— Можеш називати мене Микитою.

— Микито, а чого ти з курсантами у футбол не граєш?

— У футбол? Ну, ото дурниці! — Коломієць знизав плечима. — У футбол самі сопливі грають, стану я з ними паскудитися!

— Які сопливі?! — мало не закричав я. — А Полевой, а Марущак! Навіть Картамишев — і той не гребує грати, а його ж, я чув, у повітком відкликають.

— Ну, ну, ну. Ти не гарячися. Я просто пожартував. А загалом футбол я вважаю за безглузду, витрату часу. Краще Рубакіна почитати. Читав його книжечки?

— Ні.

— Цікаві, пізнавальні. Я, коли комсомольський клуб у Балті охороняв, ними захоплювався. Всі розійдуться, а я назбираю під лавами недокурків, погашу всюди світло, тільки на сцені залишу, притягну диванчик туди з бібліотеки, ляжу, сукном червоним укриюся і читаю. Їсти хочеться — страх! А нічого… Покурюю та читаю.

— А ти «Спартака» читав? — вирішив я похвастатися перед Коломійцем, але він, по слухаючи мене, сказав задумливо:

— Так, Балта… Хороше місто Балта. У мене в цьому кісті дівчина одна зосталася, Люся. Хоч ти, правда, ще пацан і в цих справах не розумієш.

— Я не розумію? Ого! — сказав я ображено. — У мене в самого в місті знайома дівчина є.

Коломієць подивився на мене й засміявся.

— Ох ти, франт-герой! З тобою, виявляється, треба бути насторожі! — сказав він весело і хльоснув коней.

Ми проїжджали мимо баштана. Він увесь заріс біля самої землі низьким витким огудинням. Де-не-де з цього темно-зеленого огудиння визирали круглі боки кавунів, жовті дині. Посеред баштана чорнів складений з жердин, укритих лободою, курінь сторожа.

— Дядьку! — склавши руки човником, закричав Коломієць.

З куреня в коричневій домотканій коротайці, з важким кийком у руках вийшов сторож.

— Чого вам? — спитав він підозріливо.

— Продайте кавуна, дядьку, — попросив Коломієць.

— А ви ж звідки будете?

— Ми міські. В радгоспі працюємо.

Дід постояв хвилину мовчки, а потім пішов по баштану, обстукуючи кавуни. Шукав він недовго і, вийшовши на дорогу, простяг Коломійцю довгастого кавунчика.

— Беріть. Це добрий кавунчик.

— Спасибі, дядьку. Скільки ж вам грошей?

— Нічого! — відповів сторож.

— Чому ж? — здивувався Коломієць. — Дурно ми не візьмемо.

— Беріть, беріть, — сказав дід. — Хлопці ви молоді, грошей у вас, мабуть, мало, — візьміть так. Інший, сатана, просто поліз би на баштан, а ви люди акуратні, попросили по-хорошому, — то візьміть безплатно.

— Ну, спасибі вам! — сказав Коломієць, поганяючи коней. — Дай боже вам ще стільки прожити!

Тільки ми від'їхали, Коломієць ударив кавуном по рублю, кавун з тріском розколовся, і білий сік його потік на сухі колоски пшениці.

— Жовтий. Глянь! — здивувався Коломієць. — Ну нічого, хоч жовтий, та спілий. Бач — кісточки чорні. Бери.

Я взяв меншу половину кавуна і, притуливши до рота, став виїдати м'якуш. Кавун був дуже соковитий і теплуватий, солодкий сік капав мені на сорочку, я ковтав куски кавуна і був вдячний Коломійцю за його угощення. Що н казати, він, видно, спритний і кмітливий парубок, з ним не пропадеш.

Коні повільно везли важку підводу. Високо в синьому небі співали невидні в сонячних променях жайворонки. Десь за зеленими горбами протікав Дністер. І далеко на радгоспному току розмірено пахкав локомобіль; чорний дим з його труби підіймався над радгоспним садом.

Один по одному я шпурляв недогризки кавунячої шкаралупи на дорогу, і вони зразу заривалися в густу й сіру дорожню пилюку.

Біля радгоспного місточка нас зустрів Полевой.

Він стояв біля поручнів босий, без кашкета, з розстебнутим коміром гімнастерки.

— Вас, хлопці, тільки по смерть посилати, — сказав він похмуро. — Чого так довго?

— Як довго? — образився Коломієць. — Та ми раніше за всіх, товаришу Полевой.

— Чекай, вилізу, — попросив той. Він швидко виліз до нас наверх і скомандував: — Поїхали, та швидко!

Коломієць ляснув батогом, коні рвонули вперед, і підвода з деренчанням покотилася біля кам'яної огорожі радгоспного саду.

— А інші скоро там? — спитав Полевой.

— Ще накладають, — доповів Коломієць. — Ми перші упоралися.

— Там, розумієш, хлопці наші як взялися, то пшениця кінчається, і нічого більше молотити, — вже трохи лагідніше пояснив Полевой. — Так ось, якщо ви перші, — додав він, — ідіть працювати до молотарки. Снопи возитимуть радгоспні робітники. У них, я думаю, це швидше вийде.

Спочатку мені було прикро, що нас так швидко зняли з підвезення снопів, але як тільки я виліз на ґратчасту площадку молотарки і став ззаду Коломійця, готуючись йому допомагати, я зрозумів, що нова робота буде куди цікавіша.

Ми з нашою підводою встигли вчасно. Підвезені раніше снопи кінчилися, тільки-но ми в'їхали на тік. Довга, пофарбована в колір цегли молотарка «Ельворті» працювала вже на холостому ходу. Курсанти зав'язували мішки з зерном, підбирали з утоптаної землі залишки соломи. Радгоспний тік був розташований віддалік радгоспу, на відшибі, біля зруйнованих цегляних сараїв. Очевидно, колись тут були будівлі панської економії, а тепер тільки глиняні стіни нагадували про них.

Невеличкий локомобіль-паровичок з високого задимленою трубою попахкував поруч, з'єднаний з молотаркою широким шкіряним пасом. Раз у раз цей тугий пас посипали товченою каніфоллю, і в повітрі пахло смолою. Віддалік стояв високий ожеред соломи. Зверху на ожереді бродили з вилами й граблями, розрівнюючи солому, сільські дівчата в строкатих плахтах та полотняних кофтах.

Курсанти волокли по землі від молотарки до ожереду позв'язувані мотузками оберемки соломи, подавали її вгору дівчатам, ті приймали солому, втоптували її. Звідти, з ожереду, долітали до нас веселі голоси, сміх дівчат, — видно, робота йшла гаразд.

— Ну, приймай, хлопче, перший на почин, — сказав мені внизу наш учорашній візник Шершень, який поступився місцем біля барабана Коломійцю. З цими словами Шершень простяг мені з підводи спін; взявши його руками, я похитнувся і мало не полетів униз — сніп був дуже важкий. Я швидко розплутав туге, добре скручене перевесло і, розділивши сніп надвоє, пересунув половину його до Коломійця.

Той розворушив пшеницю і штовхнув її вперед колосками в барабан. Криві блискучі зуб'я захопили пшеничні колоски, зім'яли їх, потягли до себе стебла, молотарка, одержавши їжу, затряслася, заторохтіла з барабана піднялася курява.

— Поїхали! — крикнув Коломієць і, зсунувши на потилицю будьонівку, протяжно свиснув на весь тік.

— Микита свистить — значить діло буде. Ану, наддай, хлопці! — сказав сміючись Полевой, підбиваючи погою до локомобіля солому.

Щоб не стояти без діла, Полевой допомагав кочегарові. Зараз кочегара не було видно. Полевой нахилився і, набравши оберемок соломи, вміло вкинув її в топку локомобіля. Упавши на розпечене піддувало, солома задимилась, перші язики вогню прохопилися назовні, вмить охопили її з усіх боків.

— Давай, давай! Чого задивився? — Коломієць сердито підштовхнув мене. Я квапливо посунув до нього другу половину снопа.

Курява все більше виривалася назовні з барабана, залоскотало в носі. Чхаючи, я один по одному підсував Коломійцеві розв'язані снопи. Гаряче пекло сонце, дрібні колючки осоту впиналися в долоні, але виколупувати їх не було часу. «Потім голкою повиймаю», — думав я, розриваючи перевесла. Весело на душі було, що я працюю нарівні з дорослими, та ще біля самого барабана — не де-небудь. Подивився б на мене зараз Петько Маремуха. Йому й не снилося таке — стояти на площадці молотарки. Адже Маремуха навіть і Кості Григоренку заздрив, що той у мідника Захаржевського працює. А що Котька в порівнянні зі мною? Подумаєш! Гордий і вдоволений, я приймав від Шершня снопи. Шершень у драних полотняних штанях бродить по снопах з вилами. Ось він починає новий ряд.

«Ану, подай отой крайній широкий снопик, — його либонь на три порції вистачить», — подумав я.

Шершень, неначе вгадуючи мої думки, перекинув мені сніп. Тільки я розв'язав перевесло, мені до ніг гупнуло щось важке. Я нахилився і побачив на ґратчастому помості довгий іржавий болт.

— Микито, дивися! — шепнув я Коломійцю.

Той підняв болт і нахмурився.

— В самому снопі?

— Еге!

— Давай, давай, Микито! — закричали знизу.

— Та почекай ти! — відмахнувся Коломієць і, перевівши пас на холостий маховичок, покликав Полевого.

Коли я пояснив, де був знайдений болт, Полевой сказав:

— Не інакше — куркульська штучка. Випадково залізяки в снопи не потрапляють. Це не перепели. — І тихо попередив мене: — Ти дивися, Манджура, може, ще що-небудь знайдеш. Підсунули болт — можуть і бомбу в солому заплести.

Молотьба пішла далі.

Тепер, перш ніж посунути сніп Коломійцю, я промацував кожну соломинку, а він раз у раз підганяв мене. Я здорово упрів, сорочка прилипла до спини, солоний піт затікав у вічі, я витирав їх рукавом і думав: скоріше б шабаш.

— Гей, ворушися, Коломієць! — гукали дедалі частіше курсанти.

Вони ввійшли в смак, швидко відгрібали солому, підставляючи до жерстяного жолоба порожні рогожові мішки і сердилися, коли тепле зерно йшло маленьким струмочком.

Перед обідом усі пішли на Дністер купатися. Дорога на річку проходила повз паркан радгоспу. Ми проминули те місце, де вчора я, стрибаючи в бур'ян, сполохав незнайому людину. Радгоспний сад за кам'яною огорожею вдень мав вигляд не такий густий, як уночі.

Дністер заблищав зразу ж за кам'яною огорожею. Він здався мені з першого погляду дуже широким — разів у п'ять ширшим за наш Смотрич. Той я перепливав з одного маху, а тут, мабуть, довелося б попихтіти. Ми з Коломійцем сіли біля самої води. Гористий бессарабський берег було добре видно і звідси, знизу.

На глинястих горбах зазеленіли виноградники, за ними на пагорку, далеко від Дністра, виднілося село — білі хатки під стріхами, садочки, край села тьмяно виблискував купол церкви. Звідси, з околиці села, до Дністра спускалося вниз по крутих схилах кілька стежок. Вони вели до двох млинів, що чорніли на воді. Здалеку ці чорні дощані млини, закріплені на якорях посеред річки і з'єднані з берегом вузенькими кладочками, були схожі на зірвані повіддю курники. Бессарабський берег був безлюдний, тільки біля лівого млина, стоячи на містках, прали білизну дві жінки. Коли вони били прапиками, лункі виляски долітали до нас разом з рипінням млинових, жорен.

— Ну що ж, покупаємося, га, Василю? — сказав Коломієць і стяг з ноги вкритий пилюгою чобіт.

Коли він скинув суконні бриджі та спідню сорочку, я побачив, що вся його спина й груди густо поросли чорним волоссям.

Коломієць ніжно провів себе долонею по волохатих грудях і сказав з гордістю:

— Це в мене з дитинства, і до того ж спадкове. Батько мій теж волохатий — жах.

— Гей, Микито! — крикнув здалека Коломійцю широкоплечий, здоровий курсант Бажура. — Попливли на той берег?

— Туди не допливу, — відповів, встаючи і щулячись, Коломієць, — заморився. Трохи давай поплаваємо, і все.

Обидва вони — широкоплечий Бажура і низенький, щуплий Коломієць — ввійшли в чисту воду Дністра і тихо попливли.

До мене підсів Полевой.

— Ну як, Манджура, подружив з Коломійцем? Добре працювали вдвох? — спитав Полевой.

— Ви ж самі бачили, як працювали.

— Коломієць — парубок хороший, компанійський.

— А в футбол не грає, каже, дитяча гра, — сказав я Полевому.

— Ну, це стара історія, — засміявся Полевой. — Це тобі, новаку, він накрутив чогось. Він перші дні, як приїхав у радпартшколу, таким гоголем ходив — не відступися. Я, мовляв, найголовніший був футболіст у Балті. В збірній міста воротарем грав. З Одесою зустрічалися — жодного м'яча не пропустив. Усі вуха розвісили, а я думаю: оце удача. Хоч одного гравця справжнього бог послав. Ну, вийшли на тренування і Коломійця запросили з собою. Став він у голу, і тут ми дізналися, який він гравець. Жодного м'яча піймати не може. Руками махає, як журавель крилами, а ми йому проміж ніг м'ячик за м'ячиком вкочуємо. От сміху було потім! Ну, він, звичайно, образився і перестав грати.

У цю мить Коломієць вийшов із річки і попрямував до пас. На його волохатих грудях виблискували краплі води.

— Я ось, Микито, розповідаю твоєму напарникові, як ти у футбол з нами грав, — підморгуючи мені, сказав Полевой.

— А-а-а, у футбол! — сконфужено протяг Коломієць і застрибав на одній нозі, вдаючи, що йому у вухо попала вода. Настрибавшись і не дивлячись на Полевого, він сказав мені:

— Ну, чого сидиш? Пішли купатися!

Вода в Дністрі була холодна і течія дуже швидка. Не встиг я проплисти й десяти кроків, як мене занесло далеко вниз. Плисти навпростець, за Коломійцем на середину річки я не наважився і повільно поплив вздовж берега. Плавав я зовсім не багато, а віднесло мене далеченько. Назад до свого одягу я побіг по мілині.

— Ти де влаштувався, Манджура? — стежачи за тим, як я одягаюсь, спитав Полевой.

— На балконі.

— Спатимеш на балконі?

— Еге.

— Ну, а речі де?

— Теж на балконі.

— А коли дощ?

— Нічого. Як-небудь.

— Дивися, — сказав Полевой, — як би ти не прогадав. А то перебирайся краще до нас, униз. Якраз місце одне в куточку є вільне. Сухо, тепло, і ніякий тобі дощ не буде страшний.

— Та ні, товаришу Полевой, дякую. Мені на балконі краще буде.

— Як хоч, — сказав Полевой і, попробувавши рукою воду, став роздягатися.

Буржуазні забобони

На балконі у мене було не так уже й погано. Обвитий з двох боків диким виноградом, він нагадував альтанку. Просто на розхитані, випалені сонцем мостини я кинув солом'яний матрац, а речі сховав у ніші біля дверей, які вели в колишню поміщицьку їдальню. Там, порозкладавши на підлозі хрустливі матраци, влаштувалися курсанти. Можна було, звичайно, і мені лягти поруч з ними, але напівтемний зал з позабиваними знадвору віконницями не сподобався мені. Надто похмуро, прохолодно було в ньому.

— Е, та в тебе тут шикарно! — заходячи до мене в гості на балкон, сказав Коломієць. — Як у тропічному лісі. І ліани ростуть! — Коломієць помацав виноградну лозу, яка обвила залізний кронштейн, і, спершися на хисткі поручні балкона, подивився вдалину.

Дністра звідси не було видно: він протікав глибоко в лощовині, зате можна було добре розглядіти бессарабське село на тому березі.

— Знаєш що, друже? — сказав, обернувшися, Коломієць. — Мені тут рішуче подобається: пейзаж, повітря і все подібне, — словом, я оселюся з тобою. Не заперечуєш?

— А чого ж заперечувати? Бери перебирайся! — відповів я радо.

Коли вже зовсім смеркло, ми з Коломійцем поклали рядочком обидва матраци і полягали.

Кілька хвилин ми лежали мовчки. Над вухом у мене тоненько задзвенів комар. На бессарабському березі протяжно співали сумну молдавську дойну.

— Неначе ховають когось, — сказав я.

— Чого ж їм веселитися? — відповів Коломієць. — Тиснуть їх, бідолашних, румунські бояри, тиснуть жандарми, вони різні, — від такого, брат, життя краков'як не затанцюєш.

— А ти як думаєш — Бессарабія коли-небудь буде радянською? — запитав я у Коломійця.

— Рано чи пізно увесь світ піде нашим шляхом! — затягуючись цигаркою, мрійно сказав Коломієць. — А Бессарабія — тим більш. Це ж наш край. Ти ж знаєш, що румунські бояри по-шахрайському захопили її, коли ми генералів колошматили.

Налетів вітер, і верхівки тополь під балконом тихо зашелестіли, заскрипів флюгер на даху. Вітер обдав мене тютюновим димом. Коломієць лежав на своєму матраці, до підборіддя натягнувши ворсисту солдатську ковдру. В зубах його тлів вогник цигарки. Він міцно стискав її білими зубами, як старий справдешній курець. Я позирав скоса на Коломійця і заздрив йому: тільки на три роки він старший за мене, а бач який. От я ніяк не можу навчитися курити, скільки не починав, і все кидаю. Яка радість ковтати гидкий тютюновий дим? Довго після нього в роті неприємно, гидко, в горлі дере і їсти не хочеться. Яка б не була смачна їжа — все одно неначе папір жуєш.

— Добре йому, чортові, було тут! Сам, а такий будинок мав! — сказав Коломієць.

— Кому? — не зрозумів я.

— Та отому, Григоренку.

— Кому, кому?

— «Кому, кому?» Поміщикові тутешньому, Григоренку.

— Який це Григоренко? Ти його знаєш?

— Ще б пак! — усміхнувся Коломієць. — Щосуботи до нього в гості приїжджав, а на цьому балконі ми чай…

— Ні, справді. Ти його не знаєш?

— Звідки я його можу знати? От дивак! — розізлився Коломієць. — Що я — з поміщицького роду чи ісправник якийсь? Мені сьогодні Шершень розповідав, що в цьому маєтку був пан, на прізвище Григоренко.

— А чи не лікарем він випадково був?

— Він?.. Стривай… стривай… Шершень мені щось говорив і про лікаря. Дай пригадати. Ні, цей поміщик не був лікарем, а в нього брат був у місті — доктор медицини чи щось у цьому роді. А ти що — знаєш його?

— Ще б пак!

І я розповів Коломійцю, за що був розстріляний більшовиками лікар Григоренко.

— Глянь, мерзотник який, — здивувався Коломієць. — Значить, обидва братики були нашими ворогами! Один більшовиків Петлюрі виказував, а другий і досі людей на тім боці мучить.

— А хіба поміщик на тім боці?

— Ну!.. В тому ж і фокус, любий. Його звідси, з маєтку, як Радянська влада встановилася, селяни вигнали, маєток — під радгосп, а він зібрав манатки та й перемахнув на другий берег. І живе зараз у бояр приспівуючи. Адже й на тім боці його маєток.

— Що, видно звідси?

— Еге ж. Все його, власне… А племінничок живий, виходить? У мідника, кажеш, працює?

— Еге. У Захаржевського.

— Всі вони, сучі діти, оробітничуються зараз! — сказав Коломієць. — Без стажу їм заріз. Ні у вуз вступити, нікуди. Ось і підстроюються.

— Той Котька в радпартшколу ходить.

— А що йому робити в радпартшколі?

— Він до садівника Корибка ходить…

— Стривай, я цього панича, здасться, бачив… Він такий смуглявий, спритний?

— Еге ж, еге!

— Ну, значить, він самий. Я прийшов якось у спортзал і бачу — на брусах незнайомий парубчак розгойдується. «Що вам, — кажу, — громадянине, тут потрібно? Стороннім, — кажу, — сюди вхід заборонений». А він закинув ноги на бруси і відповідає: «Я, — каже, — не сторонній. Я до вашого співробітника, садівника Корибка, прийшов». Значить, він і є останній з могікан?

— Він зовсім не Могікан, його прізвище Григоренко…

— Ох, Василю, Василю! — засміявся Коломієць. — Та ти, я бачу, зовсім неосвічений. Дивак-рибак.

— Гей, Микито! — долинув з кімнати чийсь глухий голос. — Ти скоро заснеш у своїй шпаківні? Сам не спиш, то хоч людям не заважай…

Не звертаючи уваги, Коломієць вів далі:

— Чому я назвав цього Григоренка останнім з могікан — ось запитання? А тому, що він є останній нащадок вимираючого класу поміщиків і феодалів. Таких суб'єктів на нашій землі більш не буде. Зрозумів?

Я нічого не відповів. Не хотілося, щоб з кімнати, де спали курсанти, крикнули й на мене.

На тому боці Дністра все ще співали протяжну дойну. З голови не виходило сказане Коломійцем про Григоренка. «Поки я тут працюю, — подумав я, — цей тип відбиватиме у мене Галю. А Галя, може, до сьогодні ще не знає, що я виїхав, що мене немає в місті. Треба буде обов'язково написати їй листа!» — вирішив я, засинаючи.

Та минуло багато днів, а я все ніяк не міг написати Галі. Вранці, тільки сходило сонце, я біг до Дністра, роздягався на скелях і з розгону стрибав у бистру воду, пирскав, мився у ній, проганяючи рештки сну, потім мчав у їдальню, де бряжчав уже посуд. Годували нас вранці просто, але ситно — мамалигою. Давали мамалигу з різними приправами: то з кислим молоком, то з холодним компотом із сушених фруктів, то з учорашнім холодним борщем, то поливали сметаною, то приносили її на стіл у свіжому парному молоці вранішнього удою, то накладали в миски, присипавши рум'яними вишкварками, які шкварчали в роті.

І щоразу вона була смачна, розсипчаста, гаряча, сліпучо-жовтого кольору, паруюча, запашна! Вона підносилася жовтими брилами в глибоких алюмінієвих мисках, привезених нами з міста.

Добре поївши мамалиги, не можна вже було вештатися без діла. Робота так і прилипала до рук, весела, дружна робота біля молотарки, серед запахів свіжої пшениці, під пісні сільських дівчат, шарудіння паса, посапування задимленого локомобіля на радгоспному току, під гарячим літнім сонцем, за кілька десятків кроків од швидкого й прохолодного Дністра.

На обід нам теж подавали мамалигу, але тільки вже замість хліба — до першого і до другого. Кухар різав її, густо зварену, плиточками і, поки ми купалися після роботи, розставляв плиточки цієї мамалиги біля кожної миски.

Після обіду бувало так жарко, що не можна було всидіти в розпеченому сонцем будинку. Ми розходилися по радгоспному саду й відпочивали, — хто яа густій траві під високими тополями, хто в порожніх прохолодних коморах на оберемках сухого торішнього сіна. Тихо ставало в пообідній час у радгоспі: пастухи гнали всю худобу до Дністра, корови стояли там по коліна в воді, інколи обмахуючись хвостами від настирливих ґедзів, коні ясували в стайнях овес. Увесь величезний радгоспний двір заставлений був порожніми підводами. Засипавши коням корм, конюхи йшли в село, хто в сад.

Гарно було лежати після обіду де-небудь під деревом на траві і бачити, як тремтить за кілька кроків од тебе розпечене сонцем повітря, як повільно пропливають по чистому небу випадкові прозорі хмаринки, слухати, як дзеленчать дзвіночками корови біля Дністра, як продзвенить і стихне десь вдалині на тому боці дзвіночок візника-балагули.

Зручно було лежати так на м'якій траві і відчувати, як ниє стомлене за день тіло. Радісно було розглядати подряпані соломою загорілі руки, — я вже понатирав на долонях чималенькі мозолі. Приємно було усвідомлювати, що хліб, який ти зараз їси, вже не батьківський, а зароблений тобою, що смачну розсипчасту мамалигу кухар Махтейович подає тобі на обід по праву, тому що ти, так само як і інші курсанти, заробив її оцими подряпаними руками. Славно було лежати під високою гостроверхою тополею, думаючи про те, що ти починаєш жити самостійно, що перед тобою відкрита дорога у велике й таке заманливе життя.

Звичайно, варт мені було тільки вмоститися десь на відпочинок під тополею або під густими кущами жасмину, як у ту ж саму мить невідомо звідки з'являвся радгоспний пес Рябко, чорної і білої масті, з понадрубуваними вухами і кудлатим хвостом, обліпленим реп'яхами. Вже здалеку, підходячи, Рябко дивився на мене лагідними очима, крутив хвостом і всіляко намагався підмазатися, щоб я дозволив йому лягти біля моїх ніг. Але в Рябка були блохи, тому я негайно ж відганяв пса далі. Він розтягався де-небудь недалечко в холодочку, поклавши на брудні лапи мохнату морду з чорним носом, і, висунувши сухий від спеки язик, важко дихав. Скоро він заспокоювався, заплющував очі і починав дрімати. Я намагався читати «Політграмоту», яку мені дав Коломієць, але читалася вона по обіді дуже погано. Я багато дечого не зрозумів, що було написано в цій книжці, і весь час думав про Галю.

«Ось відпочину трохи, — думав я, — піду в червоний куток і напишу Галі листа, великого, ніжного». Я уявляв собі, як здивується Галя, одержавши від мене листа, і поступово з думками про неї засинав. Прокидався я з важкою від спеки головою. Гомоніли біля будинку, граючи в городки, курсанти. Надворі стояв уже вечір.

З тієї ночі, як я сполохав у бур'янах під парканом невідому людину, в радгоспі було спокійно. Однак у сусідніх селах банди подекуди хуліганили: одну по одній пересилали їх на наш бік через Дністер румунські бояри. Приходили бандити і з Польщі. Самі вони не наважилися б діяти так нахабно, коли б за спиною в їх хазяїв — польської і румунської буржуазії — не стояла світова буржуазія.

Готуючи новий напад на Радянську країну, капіталісти цих країн підбирали до своїх рук усяку погань, яку народ вигнав за кордон і яка ненавиділа Радянську владу. Найчастіше бандити переправлялися на радянський берег в темні непогожі ночі і розтікалися по сусідніх селах. Вони з'єднувалися з місцевими куркулями, з колишніми петлюрівцями, грабували на дорогах проїжджих, нападали на сільради, на комітети незаможних селян, підпалювали хати бідняків, убивали комуністів. Чим ближче було до осені, тим нахабніші ставали бандити: вони знали, що на полях зібрано великий урожай, що селяни живуть краще, ніж раніше. А хазяї бандитів хотіли, щоб усе було навпаки — щоб знову повернулися на ці багаті землі з-за кордону пани й поміщики, щоб наш радгосп, де працювали зараз курсанти, знову став панським маєтком.

Боячися провадити відкриту боротьбу проти Радянської влади, іноземні капіталісти намагалися шкодити нам через своїх посильних — бандитів.

Озброєні ручними кулеметами англійської системи Шош і Льюїс, обвішавши пояси ручними гранатами, з бумажниками, набитими американськими доларами, бандити ночами швендяли по дорогах. Вдень вони ховалися в лісах, у коморах у місцевих куркулів, у глибоких погребах під куркульськими хатами.

До радгоспу бандити боялися підбиратися, — видно, знали, що у всіх нас є гвинтівки. Одначе з усього почувалося, що наш радгосп — перше на березі Дністра соціалістичне господарство, в якому працює багато комуністів і комсомольців, — не дає ворогам спокою. Був на румунському березі Дністра горб, з якого легко можна було розгледіти радгоспний тік. Часто на цьому горбі проїжджі поміщики зупиняли свої фаетони, кабріолети і довго дивилися в бінокль, як іде в радгоспі молотьба.

А молотьба йшла добре — все більше й більше тугих важких мішків із свіжою пшеницею звозили ми в комори. За током виростав величезний ожеред: цілі дні до нього підгрібали обмолочену солому, тягли її оберемками нагору. З цього ожереду можна було побачити містечко Вітовтів Брід, розташоване за двадцять кілометрів, біля самого румунського кордону.

Після двох тижнів праці в радгоспі, в суботу, я одержав свою першу плату — одинадцять карбованців тридцять сім копійок. Спочатку я вирішив приберегти всі гроші до повернення в місто, але потім не втримався і пішов у сільський кооператив. Там я купив собі півфунта маківників, рожеву реп'яхову олію, щоб краще лежало волосся, гребінець у шкіряному футлярчику і флакон одеколону «Конвалія». Ідучи назад, я нюхав одеколон і, коли вже підходив до радгоспу, біля стаєнь не втримався, відкрив пробку і вилив собі на долоню трохи одеколону, побризкав ним вишиту сорочку, натер обличчя. Одеколон був міцний. Щипав так, що в очах потемніло. Сяк-так» засунувши флакон у кишеню, я побіг, зажмуривши очі. Тепер мені хотілось, щоб одеколон швидше вивітрився. Не встиг я пробігти й десяти кроків, як наткнувся на чиюсь простягнену руку. Розплющивши трохи одно око, я побачив крізь сльози Коломійця.

— Ти що, любий друже, в піжмурки граєш? — спитав Коломієць весело. Але в ту ж мить обличчя його змінилось, і він, широко роздуваючи ніздрі, став нюхати повітря. Потім, узявши мене за плечі, Коломієць понюхав мою сорочку і грізно спитав:

— Ти, здається, надушився, парубче?

— Надушився, — відповів я безтурботно, витираючи сльози. — Пахучий одеколон, правда ж? «Конвалія» називається.

— Це що за буржуазні забобони!? — закричав Коломієць. — Надушився! Та ти, може, завтра ще галстук надінеш або комірець? Хто це тебе напоумив?

— А що — хіба не можна? — спитав я тремтячим голосом.

— Він ще питає — гляньте! — сказав Коломієць. — Та ти що, любий, дурником прикидаєшся? Хочеш, щоб ми тебе на курсантських зборах за ці відрижки минулого проробили?

— Але ж я не знав, що не можна душитися одеколоном. Я думав: якщо одеколон продається в кооперативі, — значить можна купити його і надушитися.

— «Продається в кооперативі», — передражнив мене Коломієць. — Горілка теж продається в кооперативі, так що — ти завтра, може, й горілки нап'єшся? Одеколон, брат, — це буржуазна штучка, ним золота молодь користується — лорди всякі, аристократи, а тобі, робітничому підлітку, ця розкіш не потрібна.

— Які лорди?! — скрикнув я. — Хіба в нас є лорди? Коломієць сказав недбало:

— Ну, не лорди, так непмани всякі, у кого грошей багато. Приватний капітал, словом. А ти — робітничий підліток. Зрозумів? Ти в комсомол хочеш вступати. І я тобі, як другові, раджу, — не як комсомолець позапартійному, а як другові, зрозумів? — ти дур цей викинь з голови. Одеколон, галстуки і всякий інший мотлох — це міщанство, і я раджу тобі забути про це, інакше тобі комсомолу не бачити.

Він так мене «накачав», що я зразу ж пішов з радгоспу «провітрюватися». За багато кроків я обходив курсантів, які попадалися мені назустріч, боячися, щоб вони не підняли мене на сміх за те, що від мене пахне «Конвалією».

В тінистому яру, який спускався до Дністра, до мене підбіг Рябко, крутячи хвостом. Шкода мені було розставатися з одеколоном, але іншого виходу не було. Я витяг флакон з кишені, відкрив пробку і вилив увесь одеколон на скуйовджену, запорошену дорожньою пилюгою Рябкову шерсть. «Щоб не пропадало!» — вирішив я. Рябко, не підозріваючи чогось поганого, радо заскавучав і, думаючи, що я кинув йому їжу, взявся нишпорити носом по землі, але потім насторожився, повів носом і зробив стойку, дивлячися назад так, неначе йому на спину сів джміль. Нарешті наважившися, Рябко лизнув змочену одеколоном шерсть, опікся і, підігнувши хвоста, помчав з скавучанням назад у радгосп. З кожпого хвилиною він скавучав усе голосніше, неначе йому перебили ногу, і рантом загавкав. Мені стало шкода Рябка. «Тварюка ти, Васько! — подумав я про себе. — Ну що тобі поганого зробив собака?» Мене мучили докори сумління, і я твердо вирішив під час вечері назбирати якомога більше кісток і знову повернути до себе Рябкову любов.

Біля Дністра я роздягся, довго махав сорочкою, провітрюючи її, потім скупався і добре вимив обличчя, щоб зовсім знищити запах одеколону, Ідучи назад, я зустрів Полевого.

— Купався, Манджура? — спитав Полевой.

— Трохи.

— Ну, ходімо зараз на тік, подивимося, як механіки розбирають молотарку.

— А що — хіба вона поламалася?

— Та поки що не поламалася, але підшипник у ній щось заїдає, от я викликав робітників із заводу подивитися, що і як.

Ледве встигаючи за Полевим, я обережно спитав його:

— Скажіть, товаришу Полевой, чому в кооперації продають буржуазні забобони?

— Які буржуазні забобони? — насторожився Полевой.

— А одеколон?

— Одеколон… А що таке?

— Ну ось, комсомольцю, скажімо, душитися ним не можна?..

— Загалом кажучи… Ні, чому? Після бриття, скажімо, з метою гігієни. А навіщо тобі потрібен одеколон? Бороди у тебе ще немає.

— А як виростуть вуса, тоді можна?

— Що можна?

— Одеколоном душитися?

— А чого ж не можна? Душися собі на здоров'я, якщо грошей багато.

Тепер мені стало досадно, що я послухав Микиту і вилив такий дорогий одеколон. Карбованець сорок копійок гилив псові на спину. Навіщо? Побоявся, що мене «пророблять». Не треба було слухати Коломійця.

На радгоспному току, порозстилавши біля молотарки рогожеві мішки, два робітники перебирали чавунні деталі. Коли ми підійшли ближче, в одному з них я впізнав Козакевича, ливарника з заводу «Мотор». Він стояв навколішки перед колінчатим валом і проміряв його діаметр.

Замаслена кепка Жори Козакевича була зсунута на потилицю; полиняла від сонця, колись синя, а тепер уже блакитна блуза-толстовка щільно облягала його широкі лопатки.

— Ну що, серйозна справа, товариші? — спитав Полевой.

— Якщо бабіт і ковальське горно є, — сказав Жора, встаючи, — заллю наново підшипники, а товариш ось підшабрить — і всьому кінець.

— Бабіт є, — сказав Полевой, — а горно в коваля в селі попросимо. Як довго триватиме?

— Ремонт? Не дуже довго. День-півтора. Словом, як-небудь швиденько упораємося! — сказав Жора і, помітивши, що я розглядаю його, спитав: — А ти чого, хлопче, чого вставився на мене?

— Я був одного разу в клубі, як ви поклали на обидві лопатки приїжджого борця Жегульова, — відповів я, розгубившись.

— Ось воно що! — протяг Жора весело. — Ти, значить, борець теж? Ну що ж, дуже приємно, будьмо знайомі! — І він простяг мені важку смугляву руку.

Я незграбно подав свою, а Полевой, що стояв рядом, посміхнувся. Я був радий, що познайомився з Жорою.

За вечерею Козакевич сказав мені, що завтра ввечері, після закінчення ремонту, він думає виїхати в місто. Він погодився взяти від мене лист і опустити його в місті в поштову скриньку. Зразу ж після вечері я пішов у червоний куток і став складати там листа до Галі.

«Дорога моя Галю! — писав я в цьому листі. — Ти, мабуть, думаєш, що я в місті і не хочу приходить до тебе, а я зовсім не в місті, а на кордоні, в радгоспі, де працюю машиністом молотарки. Між іншим, радгосп цей міститься в колишньому маєтку дядька Котьки Григоренка. Тут дуже добре, я заробляю багато грошей і щодня по три рази купаюся в Дністрі. В перший день, коли ми приїхали, — це було вночі, — я вислідив бандита, який підкараулював біля паркана наших курсантів. Бандит злякався мене і кинувся тікати, так ми його й не впіймали, а коли б упіймали, було б йому погано. Загалом кажучи, тут дуже небезпечно, тому що навколо ходить багато бандитів, у нас в усіх є зброя, я теж одержав гвинтівку і сорок патронів. Скоро моя черга вартувати цілу ніч біля нашого будинку, всі будуть спати, а я їх охоронятиму. Я вже, Галю, навчився добре працювати і дуже задоволений з того, що поїхав сюди; скоро тут поспіють добрі груші, і я, коли буду, повертатися в місто, привезу цих груш побільше. Зараз уже поспів чорнослив, його можна рвати і їсти скільки завгодно — не те, що в місті. А про те, що скільки завгодно можна збирати падалицю, і казати нічого. Мені інколи буває дуже скучно без тебе, Галю. Правда, тут багато курсантів, з якими я дружу, багато працює в радгоспі сільських дівчат, але ні одна з них не може замінити мені тебе. Ось. Знай це!!!

Якщо в тебе буде час, напиши мені, як ти живеш, чи ходиш в кінематограф і які картини дивилася, що тепер виставляють у клубі радторгслужбовців і яка погода стоїть у місті. Тут у нас дуже жарко, я сплю вночі на балконі тільки під простинею, лише на ранок доводиться натягати ковдру, тому що ранком з Дністра йде туман. Якщо ти пам'ятаєш і… поважаєш мопс, то обов'язково напиши, бо мені без тебе тоскно. Ага, як побачиш Петька Маремуху, скажи йому, що я цікавлюся, чи дізнався він від Сашка Бобиря про те, про що я просив його дізнатися перед від'їздом. Якщо Петько Маремуха дізнався, то хай він сходить у радпартшколу, знайде там курсанта Марущака і все йому розкаже, що він дізнався від Сашка Бобиря. Розкажи Петькові, що мені тут добре, і хай він мені напише, як поживають у нього мої голуби. Хай Петько напише про все докладно. Ще я мало не забув тобі написати, Галю, що сюди до нас приїхав ремонтувати молотарку Жора Козакевич із заводу «Мотор» — той самий борець-любитель, що в клубі радторгслужбовців поклав на обидві лопатки чемпіона стального затиску Зота Жегульова. Він зі мною познайомився і показав уже мені такі два прийоми французької боротьби, що тільки ойкнеш! Тепер, коли я вивчу ці прийоми, я не тільки Петька Маремуху, але й самого борця Льову Анатему-Молнію зможу покласти. Я тут поправився, годують нас добре, і в мене від робота стали такі мускули, як у борця. Уже стомилася в мене рука, тому кінчаю, напиши мені відповідь. З товариським привітом.

«Василь Манджура».

Кінчивши писати, я промокнув лист старим номером газети «Беднота» і, перш ніж вкласти списаний аркуш в конверт, вийняв з кишені флакон з-під одеколону «Конвалія». На дні матового флакона збереглося ще кілька краплинок прозорої зеленкуватої рідини. Я відкрив пробку і покропив рештками одеколону лист. Знову гарно запахло навколо. Щоб цей приємний запах не вивітрився, я мерщій заховав лист у конверт і, провівши по його блискучих краях язиком, щільно й наглухо заклеїв його.

Верхи на Каштані

Уже кінчилися жнива, і треба було скоріше підвозити до молотарки останню пшеницю. Але, як на зло, стояли такі жаркі дні, що в'язати снопи можна було тільки вночі або на світанку. Коли спін обхоплювали тугим перевеслом у спеку, сухе зерно висипалося з колосків на курну, пориту тріщинами землю. А ночі були місячні, одна від одної ясніші; повний місяць підіймався вечорами з-за високих тополь, освітлював обвитий плющем і диким виноградом радгоспний будинок, тінистий сад, перетятий глибоким яром, і стрімкий берег біля широкого Дністра.

В такі місячні ночі з нашого балкона добре було видно, як виблискувала на току проти місяця висока труба локомобіля. Але з кожним днем місяць з'являвся на небі все пізніше, — ми розуміли, що незабаром він зникне зовсім і настануть інші ночі — хоч і зоряні, але темні. Треба було, поки не пізно, ловити повний місяць і збирати хліб, — ось чому в п'ятницю зранку всі вільні люди виїхали на найдальше поле косити останню пшеницю.

До самого вечора там, за шість верст од радгоспу, над крутим і глинястим берегом ріки, тріщали жатки-лобогрійки, жатки-самоскидки; їх зубчасті крила підлітали над рівним завісом пшениці і раз у раз скидали на колючу стерню оберемки зрізаних гострими ножами колосків.

Багато накосили курсанти за цей день: там, де раніше від курного путівця на Жванець і до самої кручі бігло широке густе поле пшениці, тепер стояла суцільна колюча стерня і на ній лежали довгі смужки позрізуваних важких колосків.

Горбочки наритої кротами землі, мишачі нірки, сліди давніх селянських меж, звиті під грудками гнізда жайворонків — усе це, раніше сховане в густій пшениці, тепер оголилося й стало помітне. Курсанти повернулися в радгосп, коли стемніло, голодні, засмаглі за цілий день роботи на сонці. Повернувся з: ними і я. Перед вечором я возив туди, на дальнє поле, цілу бочку холодної джерельної води, — її випили майже всю лише на денці, біля дубового крана, дзвінко плескалися недопиті рештки. Тільки я випряг худого, облізлого коня, з оглобель бочки, як до мене підійшов Полевой.

— Ось що, Василю, — сказав він, — Ти не дуже заморився?

— Зовсім не заморився. Я ж воду возив. Хіба це робота?

— Тоді слухай. Народ сьогодні попрацював кріпко. Після вечері, як усі полягають спати, нікого не добудишся. Доведеться тобі сьогодні почергувати в полі. Як тільки зійде місяць, там будуть в'язати дівчата. Ну, а ви вдвох з Шершнем беріть коней і теж рушайте до них на поле. Дівчата, як пов'яжуть, полягають спати, а ви будете глядіти, щоб якийсь куркуль не покрав снопів. Ну, а поки що, до місяця, ти після вечері поспи пару годин. Шершень тебе розбудить.

— Навіщо мені спати? Я й так обійдуся, — відмовився я й подумав: «Цікаво, якого коня мені дадуть на чергування?»

Дали Каштана, баского карого коня, який до полудня возив снопи, а весь останній час відпочивав у холодку в стайні.

Досі мені вдавалося їздити на радгоспних конях тільки на водопій — до Дністра і назад. До річки коні йшли спокійно, повільно входили в бистру воду і стояли в ній, форкаючи кілька хвилин, зате назад вони мчали галопом, наздоганяючи один одного, — знали, що в дерев'яних яслах уже насипаний для них овес. Доводилося з усієї сили натягати повідки, щоб не злетіти.

А одного разу я купав сірого жеребця — у нього була дивна кличка — Холера, — то він як поніс мене, коли повертались назад, я вже думав — амінь!

Я бив Холеру п'ятами у м'які боки, натягаючи з усієї сили вуздечку, але все було даремно: жеребець наздогнав усіх коней і, хропучи, мчав до радгоспного двору. Мигтіли мимо дерева, стовпи, ось ми обігнули кам'яну огорожу, ось влетіли у відчинені ворота. Побачивши стайню, жеребець рвонув так, що я зразу ж переїхав на круп і випустив повідки. Рублені стіни стайні наближалися, вже ширшою здавалася чорна діра дверей.

Зупинити коня я вже не міг і розумів, що він занесе мене прямо в станок. Та це було б ще нічого. Вже коли до стайні залишилося кілька кроків, я зміркував, що вдарюся об дерев'яний верхній одвірок. На всьому скоку я сплигнув з Холери і загруз ногами в м'яку купу гною. Тільки це мене й врятувало, а то довелося б мені лежати під стіною з переламаними ногами.

Каштан, на якому мені належало їхати вартувати, був хоч і норовистий коник, та зате набагато спокійніший, ніж Холера. Шершень сам поклав на спину Каштанові шкіряне сідло, затяг попруги, плеснув коня по шиї і, коли все було готове, скомандував:

— Сідай, хлопче. Поїдемо!

Я поправив гвинтівку за плечима, пересунув захований в кобуру «зауер» по поясу назад, щоб не заважав сідати, і підійшов до коня. Не встиг я схопити його за гриву, як Шершень засміявся і сказав:

— Та хто ж на коня так сідає? На коня треба з лівого боку вилазити. Ти що, хіба верхи не їздив?

— Їздив, та тільки в сідлі ніколи… — сказав я зніяковіло і обійшов Каштана.

І справді, вилазити з лівого боку було значно зручніше.

Я виліз на коня і зразу ж устромив ноги глибоко в стремена. Земля здалася далеко внизу, темна і небезпечна. Каштан стояв тихо і тільки силкувався перегризти вудила. Шершень поправив повідки у Сірого і легко, як справжній кавалерист, скочив у сідло.

— Н-но, з димом! — сказав він і натяг повідки.

Ми виїхали з двору риссю, і тут я зрозумів, що зовсім не вмію їздити верхи. Каштан так мене підкидав, що в мене зуби клацали. Та що й гвинтівка била мене по спині: я надто вільно відпустив ремінь. Побоюючися, як би не прикусити язика, я намагався попасти в такт бігу коня, але спочатку це мені не вдавалося. Ноги вільно метлялися в стременах, я плигав у сідлі так, що мені здавалося — ось-ось лопнуть попруги і я впаду в канаву. Добре, що Шершень їхав попереду, кроків за десять від мене, і нічого не помічав. Та найбільше мені було шкода коня. Я відчував, що набиваю йому холку; здавалося, що від кожного мого стрибка сідло дряпає шкіру на спині у Каштана, натирає криваві рани.

Нарешті я піймав носками стремена і спробував підводитися. Стало краще. Коли Каштан викидав праву ікну, я намагався полегшити йому це і теж злегка підводився на стременах. Поступово мене перестало кидати, я вже підлітав плавкіше і почував, що починаю розуміти коня. Посміливішавши, я випростався, як справжній кіннотник.

«От би мене зараз побачила Галя, — подумав я. — Верхи та ще й з гвинтівкою! А що коли примчати зараз до неї в місто та й викликати її з хати? Вона вискочить з кімнати злякана, ще сонна, нічого не розуміючи, а я скажу, не злазячи з коня: «Даруй, що я тебе розбудив, Галю, але мене посилають у важливій секретній справі, куди — я не можу сказати, — і ось я вирішив з тобою попрощатися. Може, мене уб'ють, так ти нікому не розказуй, що я заїжджав до тебе, але запам'ятай, що я буду любити тебе до самої смерті!»

Скажу все це спокійно, не злазячи з коня, і простягну Галі через тин руку. Вона потисне її, все ще нічого не розуміючи. Можливо, вона попросить мене злізти, але я злазити не буду, а зразу ж поверну коня і помчу в пітьму не озираючися.

І, мабуть, Галя цілу ніч, до самого ранку, не засне, подушка її буде мокра від сліз, буде вона перекидатися, зітхати, плакатиме; в цю ніч вона дуже пошкодує, що дружила з Котькою…

А що коли справді гайнути в місто?

В цю мить Каштан спіткнувся, ноги мої вискочили з стремен, і я мало не перелетів через голову коня. «От би був номер!» — подумав я, намацуючи стремена і тримаючись за луку сідла. Разом з поштовхом розлетілися й мрії про Галю. Знову замигтіли в очах садки, в густій їх зелені біліли хати, де-не-де в маленьких квадратних віконцях світилися вже каганці, і підіймався над полями ще червоний місяць.

За околицею Шершень погнав Сірого галопом, Каштан теж рвонув навздогін, і мені здалося, що галопом їздити куди приємніше, ніж риссю. Неначе летиш кудись далеко-далеко, раз у раз провалюючись; кінь глухо б'є копитами в м'яку і ще теплу пилюгу на путівці, щось колотиться в нього всередині, тіло твоє майже не відчуває сідла, і пливуть, пливуть назустріч селянські поля з темними копами скошеного хліба.

Від'їхали верст з чотири од села і стали наздоганяти сільських дівчат у високо підв'язаних спідницях. Дівчата несли у вузликах їжу. Я розумів, що вони поспішають туди ж, куди й ми. Одна дівчина впізнала Шершня і, даючи йому дорогу, крикнула:

— Гей, дядьку Шершню! Стерегти нас їдете?

— Стерегти, дочко, аби сатана до бояр не затяг, — придержуючи коня, весело обізвався Шершень.

По всьому широкому й освітленому місяцем полю мигтіли полотняні дівчачі кофти.

Дівчата підбирали на руки скошену пшеницю, швидко підлітало в руках перевесло, і незабаром важкий темний сніп падав на стерню. Де-не-де дівчата поскладали готові снопи в полукіпки, неначе маленькі хатки повиростали за мить у полі. Весело йшла робота, покроплені росою колоски не висипали зерно, як удень; добре було крутити з такої ж вологої конюшини міцні перевесла.

Кілька дівчат, підбираючи пшеницю і зав'язуючи її в снопи, співали:

Ой зацвіла рожа край вікна,

Ой зацвіла рожа край вікна…

Ой мала я мужа,

Ой мала я мужа,

Ой мала я мужа

Пияка.

Як легко, вільно дихалося в цю ясну місячну ніч над Дністром! Повітря було чисте, запашне, воно давало людині таку силу, що здавалося — яку завгодно роботу міг би зробити за кілька хвилин. Глибоко вдихаючи пахощі чебрецю, полину, сухої м'яти, слухаючи, як десь далеко кричить деркач, я повільно об'їжджав межею радгоспне поле. Мабуть, курсанти давно сплять на своїх солом'яних матрацах. З другого боку Дністра долетів сюди дзвіночок візника-балагули. Хто це їде там, понад рікою, в таку пору? Може, поміщик який-небудь об'їжджав свої поля? Чи сонний піп відправляється сповідати вмираючого? Чи румунські жандарми везуть у Хотинську в'язницю нового арештанта?

Чути було навіть, як риплять колеса брички там, у кукурудзі, над Дністром.

Не бий мене, муже, не карай,

Не бий мене, муже, не карай,

Бо покину діти,

Бо покину дрібні,

А сама поїду

За Дунай.

Ой як я у човен сідала,

Ой як я у човен сідала,

Правою ручкою,

А білим платочком,

А білим платочком

Махала…

— співали дівчата тягучу, сумну пісню.

Каштан повільно переступав ногами і силкувався і. нити зубами траву. Я попустив повідки, і кінь зупинився, вирвав на межі кущик бур'яну, став жувати його; чути було, як дзвякають вудила, як скриплять, намагаючись звільнитися від заліза, кінські зуби.

Та ось Каштан форкнув, насторожився і несподівано заіржав. Через хвилинку на другому березі Дністра весело відгукнувся запряжений у бричку кінь, і його іржання заглушило на мить калатання дзвіночка.

— Агей-гей-ей! Василю! — долетіло до мене з другого кінця поля. Я впізнав голос Шершня і труснув повідками. Каштан зразу рвонув галопом. Я мчав навпростець через поле, де-не-де об'їжджаючи вже готові снопи. «А може там куркуль який-небудь снопи потяг і Шершень кличе мене на допомогу?» — подумав я і на всякий випадок розстебнув кобуру «зауера».

Але Шершень, стоячи біля коня, мирно розмовляв з високою дівчиною. Голова її була запнута білою хусткою.

Освітлене сяйвом місяця обличчя дівчини здалося мені надзвичайно вродливим.

— Злазь, вечеряти будемо! — наказав Шершень. — Це дочка моєї хазяйки, у неї харчі для нас припасені.

— Куди вечеряти? Ми ж поїли сьогодні в радгоспі, — сказав я.

— Давай, давай, — наполягав Шершень. — Коли то було? Годині о дев'ятій було. А зараз уже добрі дві години. Скоро світатиме.

Я сплигнув з коня, і Шершень вміло прив'язав йому повідок до йоги. Каштан і Сірий, подзвонюючи стременами, пішли пастися, а ми втрьох сіли під копою, прямо на колючу стерню.

Дівчина розв'язала вузлик і перш за все витягла звідти пахучу паляницю.

— Поріжте, дядьку, — попросила вона.

— Ого! — здивувався Шершень і підкинув на долоні паляницю. — Ще гаряча. Коли ж ви пекли, Наталко?

— Та ми не пекли. Гарбариха пекла і нам борг віддала, — обізвалася Наталка і, витягши з-під полотняної шматини широку миску, вилила в неї повен глечик кислого тремтливого молока.

По цій колючій стерні Наталка рухалася маленькими босими ногами дуже легко, як по глиняній долівці в хаті. Вона розіслала на стерні вишитий рушник і поклала перед кожним з нас дерев'яну ложку. Шершень тим часом нарізав великими скибками хліба і поклав його поряд з мискою.

— А тут бринза, дядьку, — розгортаючи папір, сказала Наталка і зачепила мене своєю цупкою спідницею.

— Доберемося й до бринзи, — сказав Шершень, беручи ложку й опускаючи її в кисле молоко. — Ох, і холодне ж! Ти часом жаби сюди не впустила?

— Та ну вас, дядьку. Скажете теж, — відмахнулася Наталка. — Хіба можна, ївши, таку погань згадувати?

— Погань? І зовсім не погань. Ти молода і ще не знаєш, що в багатьох селах молодиці навмисно в глечики жаб пускають.

— То вигадують люди, — сказала Наталка.

— Нічого не вигадують, — наполягав Шершень. — Я коли під Бендерами в одному панському маєтку працював, моя хазяйка цим ділом займалася. У неї в погребі у горщиках з молоком завжди жаби плавали. От якось — спека була — прийшов я додому. «Чи немає, — кажу, — хазяйко, чого-небудь холодненького?» — «А чого ж, — каже, — полізь у погріб і напийся молока холодного». Я й поліз. Схопив перший з краю глечик і почав пити. Одним духом. І ось почуваю, як разом з молоком щось тверде мені в горло прослизнуло, — я подумав спочатку, що сметана так захолола, а потім чую — ворушиться. І пішла та жаба гуляти в моєму животі. Як на ярмарку гуляла!..

Я засміявся, розуміючи, що Шершень жартує, а Наталка, відкладаючи ложку, сказала:

— Скажете таке, тьху, аж їсти не хочеться!

— Правда, правда! — навіть не посміхаючися, продовжував вигадувати далі Шершень. — І послухай, що далі було: саме на зміну погоди чекали, на дощ, словом. І тут, як ніч, так жаба у мене в животі обзивається. А хазяйка спати не може. А потім узяла та й сказала: «Перебирайся ти, Шершень, на іншу квартиру, а я тебе держати не буду, неспокійний ти дуже мешканець». Я кажу: «Який же я неспокійний, коли це ваша власна жаба в мені співає. Зміну погоди провіщає».

— Ну, і що далі було? — вже зацікавившись і стримуючи сміх, спитала Наталка.

— Горілкою я ту кляту жабу заморив. І ось з того часу, як дають мені молоко, питаю: «Жаб немає?» Якщо немає, їм спокійно. — І, ніби на підтвердження своїх слів, Шершень набрав повну ложку кислого молока.

Не відстаючи від Шершня, я раз у раз опускав ложку і заїдав кисле крижане молоко смачним домашнім хлібом. Швидко на вишитому рушнику залишилася порожня миска та білий шматок бринзи. Ми втрьох знищили цілу паляницю!

— Це ваша родичка, дядьку? — спитав я у Шершня, воли ми, посідавши на коней, від'їхали од Наталки.

— Вона хазяйська дочка, — сказав Шершень. — Я у них столуюся й ночую. А що — сподобалась?

— А у вас хіба своєї хати в селі немає? — спитав я, обходячи делікатну розмову про Наталку, яка й справді могла подобатися.

— Своєї хати? — Шершень весело свиснув. — Немає поки що у мене хати, хлопче. Була в мене на тім боці хата, та жандарми в дев'ятнадцятому році, як Хотинське повстання було, спалили.

— Ви також повставали?

— А то ж як? Всі тоді повставали. Бач, я до революції весь час батраком працював. То в одного папа, то в іншого. Під Бендерами працював у Циганештах, навіть у одного купця в Кишиневі конюхом чотири місяці прослужив. Ти бачив, на тім боці проти нашого радгоспу село Атаки видно? Ну, так ось, я сам з того села родом. Заробив собі грошей, все як годиться, і якраз перед війною приїхав у село. Красиву жінку взяв, молоду, молодшу за мене на три роки, з дитинства ми з нею знайомі були. І ось, тільки построївся, хату собі поставив, виноградник розвів, цілу десятину батутою-негрою[1] засадив, — бах, бах — війна, і мене беруть до війська.

На Кавказькому фронті служив, до самого Ерзерума дійшов, а в революцію повернувся додому. «Ну, — думаю, — тепер не рушу з місця». Сип за цей час виріс, чотири роки хлопцю було; зараз, якщо тільки живий, — мабуть, тобі ровесник.

— Та яке там — я дев'ятсот дев'ятого року народження! — образився я.

— Ну, не важно, — великий хлопець, словом. І ось, розумієш, тільки ми землю поміщицьку поділили, — чуємо — точаться якісь розмови, що Бессарабію хочуть румунські бояри собі забрати. І справді, незабаром у наше село приїжджає якийсь пан Радулеску із самого Букарешта, оселяється в попа і — як це вони з попом утнули, до цього часу не знаю — їде нібито депутатом від наших селян у Кишинів на Сфатул-Церій. Парламент їхній так називається. А ніхто того Радулеску не обирав, і навіть багато селян його у вічі не бачило. І ось приходить у наше село газетка, і ми читаємо, що делегат із села Атаки Радулеску вимагав, щоб Бессарабія з'єдналася із своїм старим другом Румунією. А потім переворот, дивимося — жандарми прийшли. І тут почалося! Землю панську відбирають, а тих, кому вона дісталася, — шомполами. Відшмагали й мене. Виноградник молодий відняли.

Затаїли ми злобу на румунських бояр — не сказати. І ось, як почули, що в Хотині та й по селах сусідніх народ бунтується, всі, хто бідніший, теж повстали. Хто на коні, хто пішки, хто з вилами, хто з дробовиком — гайда до Хотина. Холодно було, пам'ятаю, початок січня, а я, як був у сукняній гімнастерці, схопив трилінійку, ту, що з фронту привіз, та й пішов у Хотин. Запекло ми билися з боярами. Скільки їх економій попалили, скільки жандармів під кригу дністрову пустили — не розказати, та ось лихо: нікому було допомогти нам, не було серед нас такого ватажка, як, скажімо, Котовський, — він тоді з Петлюрою воював і не міг до нас пробитися. Одинадцять тисяч наших перебили жандарми, мене поранили під самим Хотином, біля фортеці. Бачив її? В ногу поранили з кулемета. Ось я й поповз уночі по кризі на цей бік, — як тільки не замерз, не знаю. Повзу по льоду, кров'ю сніг розписую, і поруч товариші мої поранені теж по одному через лід на український берег прямують. А боярські війська по нас навздогін з гармат б'ють. Міцно били, — в одному місці від снарядів навіть лід рушив, як весною. Переповз я на цей бік, а тут Петлюра тоді хазяйнував — те ж саме, що румунські бояри. Коли жандарми їхні під Хотинською фортецею з нами розправлялися, петлюрівці з кулеметів з цього берега по повстанцях вели вогонь.

Ховався я в одного дядька, поки нога не загоїлась, а потім дізнався, що не можна мені повертатися в рідне село. Знав, що уб'ють. Всіх, хто повставав проти бояр, румунські жандарми вбивали. І ще мені переказали, що хату мою жандарми дощенту спалили, землю, виноградник — геть усе в жінки відняли і віддали поміщикові новому, Григоренку. Отак я й залишився тут, долю свою біля Дністра вартувати. І все ніяк не можу з цього села виїхати. Хлопці знайомі в Баку нафту добувають, заробітки, пишуть, там багаті, кличуть: приїжджай, Шершню, — а я не можу. Все дожидаю тієї години, коли Бессарабію визволяти будемо. У мене в Жванці начальник прикордонний є. Знайомий. Так я щоразу, як по пошту для радгоспу їду, все йому набридаю. «Ну, коли ж, — кажу, — на той бік? Дивіться, — кажу, — якщо рушите, обов'язково мене беріть. Провідником. Я ті місця добре знаю. Кожну стежку, кожну канаву. Все сходив. Та й розмова де з ким буде гостра. Глядіть, — кажу, — якщо перейдете кордон без мене, посваримося навіки!»

Начальник той, хороший такий хлопець, Гусєв його прізвище, з самої Москви приїхав, сміється й каже: «По-перше, — каже, — кордону тут ніякого нема, так що обов'язково на тому боці рано чи пізно доведеться побувати, це ми тут тимчасово затрималися. А тільки одержимо наказ, не забудемо й тебе, Шершню».

— А про жінку що-небудь відомо? — спитав я, почекавши трохи.

— В двадцять третьому році був у нас перебіжчик з того боку. Спалив пана і до нас прибіг. Ми тут, поки прикордонники по нього прийшли, поговорили. Каже — бачив мою жінку. Вона після повстання в одного куркуля батрачкою служила, а потім жандарми вигнали її з села туди, в глибину: видно, пронюхали, що я живий і в радгоспі працюю…

І ось уже скільки часу ані вісточки. А до двадцять другого року ми з нею перегукувалися навіть. Я на горбі стану біля води, — знаєш, до коней радгоспних купають? — а вона до млина спуститься і нібито на містках білизну пере, а сама слухає, що я кричу, і обзивається інколи. Одного разу ми так перегукувалися і не помітили, що в кукурудзі жандарм сидить. Він послухав, послухав, та як кинеться до жінки моєї, та нагаєм її, нагаєм. Вона білизну кинула — попливло все — і кричить від болю. А я бігаю по березі, бачу, як цей гад жінку мою мучить, і прямо зубами скрегочу від злості. І саме прикордонник наш проходив. Я й став, пам'ятаю, просити: «Позич, друже, карабіна, я цього гада враз зніму». А прикордонник мені й каже: «Нічого, — каже, — потерпи. Прийде час — і знову буде твоя рідна Бессарабія вільною».

Зовсім близько, за смужкою річкового туману, видно було освітлений місяцем бессарабський берег. Шершень зупинив Сірого і дивився тепер туди жадібними, повними туги і гніву очима.

Я зрозумів, що все своє життя він буде чекати тієї хвилини, коли зможе перейти Дністер і ступити ногою на цю близьку і таку рідну йому землю.

Страшна ніч

На балконі, де ми ночували, завелись оси. Кожного ранку, перш ніж залетіти в щілину під дахом, де було їхнє гніздо, вони довго кружляли над матрацами, і всякий сон пропадав.

— Ну його к чорту! — сказав якось вранці Коломієць. — Треба перебиратися звідси.

— Давай викуримо їх, — запропонував я.

— Поки ти їх викуриш, вони тебе швидше викурять. У мене немає ніякого бажання ходити з розпухлим обличчям, — сказав Коломієць, відганяючи жовту настирливу осу.

Але оса не відставала. Тоді Коломієць в одній білизні схопився і побіг у кімнату, де ще досипали курсанти.

Ми стали ночувати під ожередом соломи, біля молотарки. Там було ще краще, ніж на балконі. Ми підстеляли скільки завгодно соломи, зверху звисала теж солома; крім того, ночувати тут, під ожередом, було зручно ще й тому, що поряд містився радгоспний баштан. Можна було вночі, коли схочеться, вибрати навпомацки кавунчик або спілу диню і покінчити з нею тут-таки, в полі, під зоряним небом. Одне було погано: доводилося здалека носити з собою ковдру й простині. Мабуть, через це Коломієць згодом, через два дні, коли я покликав його ночувати, став крутити носом.

— Бач, Василю, одверто тобі сказати, мені чогось не хочеться ходити туди на ночівлю. Дуже далеко. Давай краще з хлопцями влаштуємося в кімнаті.

— Де ж ти влаштуєшся, коли там і так тісно. І так багато хто ходить ночувати до комор.

— Як-небудь примостимося.

— Ну яка рація, подумай, Микито. В кімнаті ми встигнемо ночувати, коли приїдемо в місто. А тут біля ожереду свіже повітря, пахне гарно, баштан поруч — усі втіхи. Та ти ж сам казав, що тобі дуже подобається ночувати там, на соломі.

— Казати-то я казав, — запнувся Коломієць, — а зараз щось розхотілося. Знаєш, тягти ці манатки в таку далину — ну його…

— Ну, хочеш, я сам понесу твою постіль? А ти порожняком підеш.

— Та ні, Василю. Не хочеться чогось. Та й дощ, може, буде. Бачиш?

За Дністром спалахнула блискавка, осяявши на секунду край темного похмурого неба. Сьогодні надвечір справді на небі було багато хмар, тільки де-не-де в просвітах між ними іскрилися зірки.

— А при чому тут дощ, Микито? Під ожеред вода не затікає. Ти ж пам'ятаєш, позавчора…

— Позавчора не затекла, а сьогодні може затекти…

— То не підеш до ожереду?

— Не піду.

— Ну, тоді я сам піду.

— Сам? — Коломієць протяжно свиснув. — Ох, який ти хоробрий.

— А думаєш, не піду?

— Думаю, страшненько буде, і вночі прибіжиш назад.

— Побачимо! — сказав я уперто.

Коли, затиснувши під рукою тюк з ковдрою і простинями, я йшов до ожереду, мені дуже хотілося залишитися ночувати на радгоспному дворі, поблизу від курсантів. Можна було знайти зручне місце десь у коморі або влаштуватися на підводі із свіжим сіном, але впертість не дозволяла робити так. Дізнається про це Коломієць, життя мені не буде, буде знову «проробляти» мене, стане розповідати, що я побоявся ночувати сам. «А, дурниці, — сказав я собі. — Що ж такого? Переночую сам, і нічого мені не буде. Чого боятися? Подумаєш! А зате вранці я подивлюся на Коломійця і скажу йому: «Цікаво, кому було страшно?»

Як тільки я, підбивши солому, ліг під ожередом, до мене приплентався Г'ябко. Зараз я вже не думав його відганяти. Хоч одна жива душа буде поруч.

— Іди сюди, Рябко! — покликав я собаку.

Пес підійшов зовсім близько і обережно лизнув мені руку.

— Лягай, Рябко! — наказав я. — Отут, на ковдру.

Пес вагався і став задкувати. Тоді я силоміць повалив його вниз, він ліг у ногах і зразу ж, задоволений, почав шукати бліх.

Блискавиці в Бессарабії спалахували вже раз по раз, і небо в проміжках між спалахами ставало темне-темне; здавалося, там, угорі, після кожного удару блискавки гасли зірки.

Ожеред навалювався на мене, вагою своєю він притискав нижні шари соломи так, що в них не можна було просунути руки. За кілька кроків від ожереду нічого не було видно, навіть біла огорожа, яка так ясно була помітна звідси в найтемніші ночі, зараз зникла у темряві, і тільки коли блискавиці пробігали за Дністром, можна було її розглядіти. В ті хвилини, коли спалахували блискавиці, освітлювалося темне небо і на мить освітлювався локомобіль. З своєю високою трубою він був схожий на слона, що задер хобот; поблизу від нього виднілися бочки з водою, проступали в темряві рівні обриси молотарки.

Завтра зранку ми станемо на ґратчасту площадку біля її барабана. Коломієць візьме від мене першу половину снопа, задвигтить, перебираючи колоски, зубчастий барабан, шумно буде навколо… Але як порожньо, одиноко тепер на радгоспному току! Нікого. Ні однієї живої душі, тільки ми з Рябком повдягалися під ожередом. Я зручніше підклав собі під бік холодну гвинтівку і поправив «зауер», що висів під сорочкою на шнурку із сириці.

Я все ще побоювався носити револьвер відкрито, думав, хтось із курсантів може відібрати його в мене. Я випросив у Шершня довгий ремінець сириці, прив'язав його обома кінцями до кільця на рукоятці «зауера» і носив пістолет вечорами під сорочкою, прямо на голому тілі. Він завжди був теплий і вже більше не іржавів. Погано тільки, що уві сні він давив мені в бік, і я спав неспокійно, часто перекидаючись.

Я заснув далеко після опівночі в чеканні близького дощу і прокинувся, почуваючи полегшення в ногах. Рябка біля мене не було. Він голосно гавкав зовсім недалечко. Він кидався на когось чужого, що йшов через радгоспне поле з боку Дністра. Я почув кроки цієї невідомої людини. Вони наближалися. Ні, це була не одна людина, їх було кілька: я чув, як шарудить під ногами невідомих картоплиння. Я зразу притулився до ожереду. Рябко хрипко гавкав, він кидався вже просто під ноги тим, що йшли.

— Цюцько, цюцько, йди сюди — сала дам! — спробував хтось приголубити собаку. Голос був тихий, вкрадливий і недобрий.

— Та вдар його шаблюкою, щоб не гавкав! — буркнув другий сердито.

І в ту ж мить я почув глухий удар і страшне останнє скавучання Рябкове. Очевидно, відповзаючи і втрачаючи останні сили, він зойкнув жалісно, тоскно і раптом замовк.

— Ото дав! Навпіл! Аж у руку боляче, — сказав той, хто вдарив, і хрипко засміявся.

— Тихше, хлопці! — скомандував хтось.

Бандити спинилися за кілька кроків від мене, біля локомобіля. Знизу я досить добре бачив обриси їх чорних постатей, що підіймалися над землею.

Бандити прислухалися, Я боявся поворухнутися. Мені здавалося, що я вже ніколи не зможу поворухнути рукою або ногою, тіло заніміло, тільки голова була свіжа-свіжа. Я чув, як шарудять здувані вітром окремі соломинки у мене над головою, як співають цвіркуни за ожередом. Я чув. як далеко в селі тривожно гавкають собаки, розбуджені зойком Рябка.

— Тож слухайте, хлопці, — після хвилинного мовчання сказав хтось, очевидно отаман бандитів. — Бачите отой ожеред? Тільки ми його підпалимо — всі за мною сюди, в канаву. І будемо чекати. А коли вони вибіжать гасити, ми отих комуністів добре з темряви будемо бачити і переконаємо, як зайців. Наготуйте гранати. Олексо, запалюй іди!

— Дай сірників, — попросив той, кому доручали запалити ожеред. І зразу ж, відокремившись од інших бандитів, незграбними обережними кроками, обмацуючи землю, він попрямував до мене.

Вмить я вихопився з-під ожереду і, напівголий, з одним тільки револьвером, що теліпався на животі, кинувся в темряву. «Швидше, швидше до радгоспу, поки бандити не підпалили ожереду». І я помчав навпростець через баштан до радгоспного будинку, щоб попередити курсантів, щоб побудити їх і разом з ними повернутися сюди. Та не встиг я зробити й трьох кроків, як, роздавивши ногою слизьку диню, упав з усього розгону на землю. Я зразу ж схопився і мало не закричав від болю. Падаючи, я вивихнув ногу. Гострий біль у нозі на хвилину приглушив страх. Почуваючи, як на очі навертаються сльози, ледве тримаючися на ногах, я зірвав запобіжник «зауера» і випустив у бандитів першу кулю.

Засліплений спалахом пострілу, я зрозумів, що виявив себе, що мене вже не врятує і тінь високого ожереду. Мені знову стало дуже страшно, але розняти пальці і звільнити гашетку пістолета я вже не міг. Тепер я стріляв у бандитів автоматично. Я нічого не бачив перед собою — тільки чорна-чорна ніч навколо і яскраві спалахи пострілів над підлітаючим угору дулом «зауера».

Коли вилетіла остання стріляна гільза, я почув хрипкий голос бандита.

— Гранатою! — крикнув він.

В ту ж мить десь зовсім близько перед моїми ногами вихопився з баштану величезний стовп полум'я, я зразу оглух і почув тільки, як по обличчю мене вдарило кавунове бадилля.

Першою думкою було покликати на допомогу, але у відкритий рот попала земля; я хотів виплюнути її, та відчув, що падаю — повільно і кудись дуже далеко, — але падати було не страшно. Ще одна граната розірвалася поруч, але я навіть не здригнувся. Гарно раптом стало, приємно, біль у нозі раптом стих, щось тепле ковзнуло по лобі, я зібрав останні сили, щоб виплюнути землю, але відчув, що губи і язик уже не коряться мені: вони стали чужі, м'які, занімілі, — так, із смаком землі в роті, я впав на землю.

Я не пам'ятаю, як мене перевозили в місто, як на світанку головний лікар міської лікарні Євген Карлович Гутентаг зробив мені дуже серйозну операцію: він витяг у мене з голови два осколки, що застряли в черепній кістці. Він вирізав поламане ребро і вправив вивихнену ногу. Про все це я дізнався потім, коли опритомнів.

Прокидався я довго і з трудом. Спочатку, лежачи ще з заплющеними очима, я довго вслухався в один і той самий далекий одноманітний стукіт. Я довго не міг зрозуміти, що це таке. Здавалося, десь дуже далеко, у великому будинку, кімнат за шість від мене, хтось безперестанно грюкає в зачинені двері.

«А може, це молотарка працює, а я проспав?» — подумав я і хотів схопитися, але не міг: ноги і все тіло були важкі, неначе їх прив'язано до ліжка. Я розплющив очі і зустрівся поглядом з Петькою Маремухою. Він сидів на кінчику білої табуретки, смішний, клаповухий Петько Маремуха. Він дивився на мене широко розплющеними очима — так, ніби перед ним лежав не я, а мертвяк.

Петько Маремуха натяг на себе білий полотняний халат. Стоячий комір халата впирався в підборіддя Марему-сі. Помітивши, що я розплющив очі, Петько засовався на табуретці і жалісним голосом протяг:

— Спи, Васько, ще рано!

— Де там рано, я зараз устану.

— Куди встанеш? — Петько злякався і схопився. — Тобі ще не можна вставати. Спи. А може, хочеш морсу? Бери пий.

Я згадав, що мені давно хочеться пити. Беручи з тремтячої руки Петька повну рожевого клюквового морсу склянку, я жадібно припав губами до її гранованого краю. Морс був кисленький, холодний. Петько Маремуха, не відриваючися, зляканими очима стежив, як порожніє склянка. Як тільки я кінчив пити, Петько, попереджуючи мій рух, вихопив у мене склянку і поставив її на мармурову дошку столика.

— А тепер спи! — скомандував Петько.

— Що це стукає, Петре? — спитав я, віддихавшися.

— «Мотор» стукає. Що стукає? Спи!

— Який мотор? — не зрозумів я.

— Ну, двигун на «Моторі» — не знаєш?

— Чого двигун?.. Де я?.. А радгосп?

У цю мить у палату увійшла в такому ж білому халаті, як і у Петька, моя тітка Марія Опанасівна. Висока, сива, вона в халаті була схожа на лікаря. Маремуха кинувся до неї.

— Маріє Опанасівно, дивіться, — він уже хоче вставати. Я йому кажу, щоб він ще спав, а він мене не слухає…

— Треба зачинити вікно. Вже провітрилося, — тихо сказала тітка і попрямувала до вікна.

— Не треба, хай так! — пробубонів я мляво, розтягаю чи слова, і знову міцно, надовго заснув.

Проснувся я знову тільки пізно вночі. Тітки й Маремухи біля мене не було, високо під стелею горіла синя електрична лампочка. На стільці біля мого ліжка дрімала, спершися обома руками на столик, незнайома сиділка.

За відчиненим вікном, біля самої стіни лікарні, ледве чутно ворушилися гілки клена. За ними, в просвітах між листям, переморгувалися зірки, — тепла осіння ніч стояла надворі. Місто спало; там, за вікнами, давно змовк двигун на заводі «Мотор», давно спав на тапчані у себе вдома Петько Маремуха, давно спали мої рідні.

Тепер, уночі, я відчув, що, мабуть, буду жити, хоч усе ще боліла нога, боліли поранені груди; варто трохи ворухнути шиєю — гострий біль пронизував наскрізь череп. Я обережно звільнив з-під ковдри руку і ледве чутно провів у себе пальцями по лобі. Вся голова була забинтована. На скроні пальці мої намацали коротке колюче волосся. Я зрозумів, що мене, коли я був непритомний, постригли. Хотілося поговорити з ким-небудь, спитати, як я попав сюди, що зі мною, але нікого, крім сиділки, поблизу не було. Кілька хвилин я лежав з широко розплющеними очима, втупивши погляд у стелю. Я силкувався пригадати все, що трапилося зі мною, але швидко стомився і знову заснув до ранку.

Як Марущак піймав білу черницю

Кожного ранку, перш ніж піти на роботу, мене відвідував батько. Він дивився довго на мене. Я все ще не міг зносити його пильного погляду: зразу пригадувалася історія з ложками, і я відвертався. Батько ні про що мене не розпитував, — видно, він знав усе сам. Він щоразу приносив мені яблука, груші із саду радпартшколи. Він питав тільки, як я себе почуваю, ходив радитися з лікарями, приносив мені з бібліотеки цікаві книжки.

У ці дні я зрозумів, який дорогий мені батько, яка дорога мені Марія Опанасівна, який дорогий товстенький Петько Маремуха. Але дивна річ: варто мені тільки почати розпитувати їх, що було далі в ту ніч, коли я ночував під ожередом, всі вони, неначе умовившись, бурмотіли: «Потім, потім». Тільки батько чітко і ясно сказав: «Видужуй швидше, Василю, тоді про все дізнаєшся!» Видно, лікарі наказали їм не тривожити мене даремно спогадами про ту страшну ніч, коли я стріляв у бандитів.

Минуло кілька днів. Якось увечері я лежав сам у порожній маленькій палаті, прислухаючись, як хлопці ганяють на майдані перед «Мотором» футбольний м'яч. У коридорі лікарні почулися лункі квапливі кроки, і на порозі палати з'явилися Микита Коломієць і Марущак. Микита так загорів за ті дні, коли я лежав у лікарні, що я не зразу впізнав його. Халат йому дали дуже великий; чорна, пострижена наголо голова Коломійця смішно стирчала з великого коміра халата. Здоровий, плечистий Марущак, у чепурних чоботях і в халаті по коліна, дивився на мене посміхаючись. Давно я його вже не бачив — з того часу, як виїхав на роботу в радгосп. І мені було особливо приємно бачити його тут.

Микита оглянув палату, покрутив носом і, з гуркотом присунувши стілець, сказав:

— Е, та у тебе, брат, тут шикарно! Сам Керзон ніколи не спав у такій палаті.

— Краще, ніж на балконі? — спитав я.

— Балкон — це дика природа джунглів, — відповів Микита. — А тут, бач, цивілізація. Морс — це тут дають пити чи домашній?

— Тут дають. Лікарняний, — сказав я.

— Мені якраз пити хочеться дужо! — сказав Микита. — Можна?

І, не чекаючи відповіді, він підніс до губів склянку.

— Залиш, Микито! — прикрикнув на Коломійця Марущак. — Хлопець поранений лежить, йому, може, кожну хвилину пити схочеться, а ти його грабуєш.

— Пий, пий, Микито, — поспішно сказав я. — Морсу я можу одержати скільки схочу.

— Ну, ось бач, яка цивілізація! — радо сказав Коломієць і прицмокуючи став пити морс. Худий, опуклий його кадик заворушився. Коломієць навіть очі примружив від задоволення.

— Добре! — сказав він, облизуючись, — Шикарно! Треба, мабуть, і мені лягти в лікарню, щоб мене напували безплатно морсом.

— Морс дають тільки тяжкохворим, Микито, — сказав я якомога спокійніше. — А тебе в лікарню не візьмуть, як би ти не просився.

— Почім ти знаєш! А може, і взяли б! — безтурботно сказав Коломієць. — От коли б я в ту ніч пішов з тобою до молотарки, і мене, напевно, підбили б. Хоч ні… — додав він поважно. — Я б скоріше їх повкладав. І не одного, а всю компанію.

— А я що — хіба кого-небудь поклав? — спитав я підводячися.

— Здрастуйте! — Коломієць засміявся. — Учинив, можна сказати, подвиг, а тепер незнайком прикидається.

— Та я нічого не знаю, Микито. Я ж як упав там, на баштані, то тільки тут і опритомнів.

— Ні, справді нічого не знаєш? — перепитав Коломієць.

— Ну звичайно, нічого! — підтвердив я.

— Ну, то ми тобі зробимо інформацію. Ти не заперечуєш, товаришу Марущак? — звернувся Коломієць до Марущака, що весь час мовчав.

— Шквар, розповідай, а я тобі допоможу! — погодився Марущак.

Бандити, в яких я стріляв, йшли здалека: їх послала з Бессарабії на радянський бік на допомогу отаманові Сатані-Малолітці ворожа розвідка.

Сатані-Малолітці в ті дні, як ми всі працювали в радгоспі, доводилося дуже скрутно.

В місто на посилений охорони кордону прибула з Москви ударна група по боротьбі з бандитизмом. У ній були найсміливіші, найбільш випробувані чекісти. Погано довелося бандитам! Майже щоночі з воріт управління прикордонзагону і окружного ДПУ один по одному виїжджали в сусідні ліси невеликі загони ударників-чекістів Верхи, в шкіряних куртках, з важкими маузерами в дерев'яних кобурах, ударники мчали на сильних витривалих конях по бруку сонного міста. Підкови їхніх коней дзвінко цокали під аркою Старої фортеці. Виїхавши за місто, на м'які путівці, ударники зникали в нічній імлі, і тільки в одному будинку на Семінарській вулиці, я якої вони виїжджали, знали про мету цієї поїздки і її кінцевий маршрут.

Усі ночі до світанку горіло в тому будинку електричне світло. Чекісти працювали цілу ніч, виконуючи наказ уряду: очистити від бандитських зграй прикордонні райони країни.

Часто, коли ДПУ підготовляло значні операції, на допомогу ударникам-чекістам приходили курсанти з нашої радпартшколи і комунари ЧОПу — комуністи й комсомольці з міських партійних і комсомольських осередків. Частенько, навіть удень, по тривозі з'являлися всі вони в штаб ЧОПу на Кишинівській вулиці, там одержували гвинтівки і під командою ударників-чекістів надовго йшли з міста «прочісувати» сусідні ліси.

Виявилося, що в той час, як наша група спокійно молотила в радгоспі хліб нового врожаю, ті курсанти, які залишилися в місті з Марущаком, теж не сиділи без діла.

Кілька разів вони уривали заняття, ходили на облави, ловили бандитів.

Здавалось, бандити повинні були тікати далі від міста і особливо більше за вогонь боятися радпартшколи, але, як розповідав мені Марущак, все вийшло інакше. У бандитів були друзі в самому місті, і одним з таких друзів виявився старий садівник Корибко. З'ясувалося, що при царському режимі він служив у єпархіальному училищі, де тепер містилася радпартшкола. Коли в місті установилася Радянська влада, Корибко по-давньому заходив у це приміщення.

Частенько за старою звичкою він виймав з кишені пальта важкі гострі ножиці і дбайливо, ні від кого не вимагаючи за це грошей, підстригав у дворі перед головним будинком кущики туї, зрізав зайві пагінки з стовбурів акацій, виполював бур'ян у палісаднику. До старого садівника звикли, і коли знадобилося наводити порядок в запущеному саду, начальник радпартшколи зарахував Корибка в штат.

Як і інші співробітники, Корибко одержував обід у курсантській їдальні й цілі дні товкся з ножицями й сапкою в саду або в дворі радпартшколи.

Мовчазний, неговіркий і тихий, він ні в кого не викликав підозри. Часто, запрацювавшися допізна, Корибко залишався ночувати в своєму складі біля кухні; там у нього стояв тапчан, покритий солом'яним матрацом. Ніхто не знав, що у старого садівника с дорослий син, на ім'я Збишко.

Ще в перші місяці після революції молодий Корибко, тоді ще студент Київського політехнікуму, почувши про те, що польські пани збирають свої легіони, подався у Варшаву і там став на службу до Пілсудського. Разом з пілсудчиками він займав Житомир. Потім, коли кіннота Будьонного виганяла легіони Пілсудського з України, утік разом з ними в Польщу. Старий Корибко, як тільки в наше місто прийшли червоні, став розповідати своїм сусідам по Підзамчому, що його син-студент помер у Києві від висипного тифу. Сусіди поспівчували старикові, пожаліли його і незабаром забули, що в садівника був син. А Збишко продовжував жити, і коли польській дефензиві треба було зв'язатися з бандами, які гуляли на радянському боці, його послали для зв'язку в наше місто. І ось тут молодому поручикові польської розвідки став у пригоді його старий батько. Часто, коли треба було переночувати або дістати їжу, молодий Корибко приходив до свого батька в радпартшколу і ночував тут — то в саду, то на горищі, то в сушилці, де садівник сушив на повільнім вогні нарізані кружечками груші або яблука.

Можливо, довго б ще ніхто не догадався про воскреслого з мертвих сина Корибка, коли б не мій «зауер».

Якраз у ту ніч, коли ми з Петьком Маремухою йшли в сад випробувати револьвер, садівник Корибко зустрівся з своїм сином на околиці саду. Він приніс синові вечерю в курсантській алюмінієвій мисці з погнутими краями.

Ось вона, ота проста миска, і допомогла Марущаку дізнатися всю правду про садівника Корибка.

Коли я передав Марущаку алюмінієву миску, він обережно почав з'ясовувати, хто б міг упустити її в саду. Трапилося так, що через кілька днів до кухаря прийшов садівник Корибко і попросив дати йому нову миску замість старої, яку, як казав садівник, якийсь «чортяка» виніс у нього із складу.

Кухар видав йому нову миску і забув про це, але, коли Марущак став його розпитувати, чи не пропадав з кухні який-небудь посуд, згадав про пропажу і похвалився Марущаку, що ось у садівника хтось потяг миску. Марущак зробив вигляд, що по звернув на це уваги, а сам став придивлятися до старика-садівника. Незабаром він дізнався, що садівник дуже набожна людина і не пропускає ні однієї служби в костьолі. Вночі не у саду, коли я стріляв із «зауера», людина, яка вистрелила у відповідь, кричала по-польському «прендзе». Та, можливо, Корибко зміг би відвести од себе всі підозри, коли б не історія з дзвоном.

Коли Марущак дізнався від мене про нашого директора трудшколи Валеріана Дмитровича Лазарєва і познайомився з ним, він довго розпитував Лазарєва про історію будинку радпартшколи. Вдвох вони ходили по довгих коридорах і намагалися вияснити причину незрозумілого дзвону. І ось одного разу Лазарєв згадав історію, розказану йому ще тоді, коли він був гімназистом, — історію про білу черницю, яка бродить вночі по єпархіальному училищу і не може знайти собі спокою, скликаючи на відправу черниць-францисканок з давно закритого католицького монастиря.

Звідки з'явилася легенда про білу черницю, кому вона була потрібна, для чого її вигадано?

Давним-давно довгі роки в цьому старовинному будинку був жіночий францисканський монастир. Огороджені високою огорожею, жили в цьому монастирі черниці-францисканки, інколи виходили вони в світ у білих сутанах, ходили по селах, пробували навертати до католицької віри селянок. Черниці хотіли, щоб у цих краях було більше прихильників католицизму, щоб більше було землі у монастиря. Але російський уряд один по одному став закривати костьоли, монастирі. І ось одного разу царським наказом був закритий католицький жіночий монастир. Замість нього цар наказав відкрити жіноче єпархіальне училище для дівчаток з родин духовного звання. В цю похмуру й вогку будівлю були зібрані попівські дочки з усієї губернії. В монастирському костьолі влаштували православну церкву. В келіях поробили класи. З попівських дочок отці-настоятелі повинні були готувати вихованих дружин для служителів єпархії. Але вигнані з свого монастиря францисканки не могли подарувати росіянам завданої кривди. Вони стали лякати їх. І ось час від часу в коридорах єпархіального училища стала з'являтися висока жінка в білому і мовчки прогулюватися по будинку.

Побачивши її, попівни верещали на всю величезну будівлю.

Чутки про білу черницю дійшли до міста; шляхтичі говорили, що це сам господь бог і папа римський помщаються росіянам за те, що вони закрили монастир, що поява білої черниці — це знак божий, що скоро буде епідемія чуми, яка перекосить усіх православних, і тільки вірні слуги папського престолу, католики, залишаться живі.

Молоді попівни, коли ставало темно, боялися ходити по тротуарах, збиралися разом, загороджували наглухо столами дворі, а одного разу начальниця училища, зустрівши біля кухні білу черницю, навіть знепритомніла. Знайшли її тільки вранці на кам'яних плитах підвалу. Падаючи, начальниця набила собі ґулю.

Після цього випадку місцевий ісправник наказав на ніч висилати в єпархіальне училище наряди поліцейських, і — дивна річ — черниця зникла, але зате час від часу по коридорах став лунати сумний церковний дзвін. Історія появи білої черниці і причини цього церковного дзвону в ті далекі часи, звідки прийшли до нас ці легенди, не були викриті. Можливо, в будинок училища пробиралася лякати єпархіалок яка-небудь з фанатичок-черниць, які після закриття монастиря розмістилися на приватних квартирах у католиків. Можливо, потім, коли поліцейські перешкодили їй проникати в будинок, вона через кого-небудь з підкуплених службовців училища продовжувала давати про себе знати церковним дзвоном. Таємницю цього церковного дзвону відкрив Марущак, коли я був у радгоспі. Вже підозріваючи Корибка в тому, що він зв'язаний з якимись чужими нам людьми, Марущак одного разу, коли Корибко пішов молитися в костьол, проник у його склад, де він ховав різні садівничі інструменти. Нічого особливого в цьому складі не було, якщо не рахувати католицького молитовника і вкладеної в нього записочки, в якій було написано:

«Батьку! Завтра о 9-й вечора чекаю тебе на кладовищі, біля склепу каноніка Тшилятковського.

Збишко».

Старанно обшукавши увесь склад, Марущак зібрався був уже йти, як раптом помітив грудочки чорної сажі внизу під стіною, якраз під дверцятами димоходу. Було літо, чистити димарі ще не було потреби — значить, старий садівник лазив у димар з іншою метою. Марущак підсунув лавку і, відчинивши дверцята, зазирнув у димохід. Там він побачив щось біле. Він засунув руку в димохід і витяг важкий пакунок. У пакунку, загорнутий у бумазею, лежав револьвер — маузер випуску 1918 року з двома запасними обоймами.

Обережно зачинивши димохід і поставивши на старе місце лавку, Марущак помчав в окружний відділ ДПУ повідомити про свою знахідку. В окрвідділі ДПУ зразу ж вияснили, що маузер № 6838 за 1918 рік належав чекісту-ударнику Грищуку, якого два тижні тому знайшли вбитим і вкинутим у колодязь біля прикордонного містечка Вітовтів Брід. Маузера при вбитому не було.

Тієї ж ночі садівник Станіслав Корибко був заарештований. Під час обшуку у нього знайшли дві ампули з невідомою отрутою.

Увечері другого дня на польському кладовищі біля склепу каноніка Тшилятковського був заарештований і молодий Корибко, поручик розвідки Пілсудського, що шпигував також на користь англійців. Коли до нього підійшли ударники, він намагався тікати і навіть пробував відстрілюватися, але його піймали, відібрали револьвер, і незабаром він зустрівся на допиті з своїм батьком.

Виявилося, що Збігнев був посланий польською розвідкою для зв'язку і об'єднаних дій в банду Сатани-Малолітки. Разом з бандитами, в яких не вистачало зброї, вони повинні були зробити наскок на збройний склад радпартшколи. Старий садівник вивідав, що в цьому складі сховано до двох сотень гвинтівок, багато наганів і коробок з бойовими патронами. Він розказав про все це синові, а син передав йому отруту. Бандити вирішили прийти в радпартшколу пізно вночі. Напередодні старий Корибко повинен був підкинути в казани з курсантською вечерею отруту. Разом з отрутою син дав батькові на всякий випадок і маузер, той самий револьвер, який два тижні тому він зняв з убитого бандою Сатани-Малолітки чекіста Грищука.

Коли старик і його син були заарештовані, чекісти ще раз старанно обшукали склад садівника. Оглянули й димохід. Там вони помітили те, що, за поспіхом, не зміг виявити Марущак. У глибині димоходу чорніло прив'язане до дротини, що бігла кудись вгору, іржаве залізне кільце. Коли потягли його сильно на себе, звідкись згори почувся сумовитий церковний дзвін. Дротина з нижнього поверху тяглася на саму гору і там була прикріплена до замурованого в ніші невеликого мідного дзвона. Вкритий пилюгою і сажею, цей дзвін висів тут, у будинку, багато-багато років, — видно, ще до того часу як блукала по коридорах, лякаючи єнархіалок, біла черниця. Можливо, дзвін цей давним-давно замурували в стіну католицькі каноніки — агенти Ватікану, для того щоб лякати марновірних ченців та зрідка видавати цей таємничий церковний дзвін за чудо, за знак божий. І, можливо, таємницю замурованого дзвона уже в наші часи довірив католикові-садівникові Корибку хтось із міських ксьондзів. Треба було тільки знизу, із келії, де містився тепер склад садівника, потягти за дротину — вмить лунав тягучий церковний дзвін, той самий, що чули ми з Марущаком, коли блукали під час чопівської тривоги по спустілому будинку.

— Для чого ви дзвонили в дзвін? — спитали на допиті у садівника Корибка.

— Полякати хотів… комуністів… — сказав, насупившися, Корибко.

— Що, хіба комуністи — єнархіалки? — спитав слідчий.

— З дурного розуму! — признався Корибко. — Тепер це не модно — привиди. Радянська влада ліквідувала панів, а разом з ними й привиди. А я сплохував і даремно себе виказав.

Садівник Корибко був заарештований якраз у ту саму дощову ніч, коли я пішов сам спати під ожеред.

Бандити, які перейшли кордон, хотіли перебити курсантів біля палаючого ожереду і потім рушити далі, в місто, на з'єднання з бандою Сатани-Малолітки. Мої постріли перешкодили бандитам виконати цей план. Вони навіть не встигли підпалити ожеред. Коли, почувши розриви гранат біля баштана, вибігли з радгоспу курсанти, бандити, не прийнявши бою, махнули назад у Бессарабію. Один з них не зміг утекти. Я випадково поранив його кулею з свого «зауера» в ногу, куля розтрощила йому кістку. Залишений своїми товаришами, бандит поповз городами до Дністра, і тут, уже біля самої води, його знайшов патруль прикордонників, що прибіг на постріли із сусідньої застави.

Мене одвідує Галя

Усе це розповіли мені Марущак і Коломієць, сидячи біля мого ліжка. Я слухав їх жадібно і шкодував, що мені ще не так швидко удасться побувати в радпартшколі і подивитися на монастирський дзвін у розмурованій ніші.

— А… мій револьвер знайшли? — спитав я обережно у Микити.

— Що за питання! — сказав Микита. — Він біля тебе лежав. Його сторож вранці підібрав. У Полевого на схові зараз твій револьвер.

— А мені його назад не віддадуть?

— Чому ж? — здивувався Марущак. — Запишуть у чопівську картку номер і віддадуть.

— У яку чопівську картку! Я ж ще не комсомолець!

— Ну, це, брат, зараз тільки формальності залишилися, — сказав упевнено Марущак. — Видужуй тільки швидше!

— І на збори приходь! — додав Микита важно. — Там побачимо, зважимо, розберемо!

— Еге, приходь! — мовив я, згадавши образу, якої мені завдав колись Коломієць. — Я прийду, а ти знову виженеш.

— У-у-ух, який ти злопам'ятний, — сказав сміючись Марущак. — Не бійся, ми цього разу іншого голову оберемо, доброго…

— А я, по-твоєму, кровожерливий? — спитав Коломієць.

— Відома річ, — сказав Марущак жартівливо.

У цю мить дві санітарки з гуркотом вкотили в палату високий візочок на роликах. При появі цього візочка у мене стислося серце, я зразу забув про моїх гостей.

— На перев'язку! — сказала огрядна блакитноока санітарка Христя.

— Хіба сьогодні? — жалісно спитав я. — Краще завтра. Не треба сьогодні!

— Фе, як тобі не соромно! Такий герой і перев'язок боїться, — сказала Христя, нахиляючись близько і підсуваючи мені під спину сильну й м'яку свою руку.

Перев'язки мені робив сам лікар Гутентаг. Ось і сьогодні, коли мене вкотили в світлу перев'язочну, він уже стояв напоготові з пінцетом у руках, низенький, вилицюватий, лисий, в насунутій на лоб білій шапочці. Тільки санітарки переклали мене з носилок на твердий стіл, Гутентаг швидкими кроками підійшов до мене і зразу схопив мене за ногу. Він став згинати її в коліні, мацати. Я, трохи піднявшись, із страхом стежив за чіпкими й сильними пальцями лікаря.

— Боляче? — глухим грудним голосом спитав нарешті Гутентаг.

— Трохи! — протяг я жалісно, скрививши обличчя.

— Трохи не вважається, — відрубав лікар і розпорядився — Зніміть бинти!

Проворна худенька сестра Томашевич взялася розплутувати бинти. Багровий довгий шрам із слідами ниток по краях огололився у мене на грудях на тому місці, де було вирізане ребро. Гутентаг глянув на шрам, свиснув і сказав:

— Зажило чудово. Через пару днів можна буде йому вже наклеєчку наліпити. Змажте колодієм — і все. Зрозуміло?

Сестра, витираючи шрам спиртом і накладаючи на нього чисту марлю, розуміюче кивнула головою.

Усе було нічого доти, поки вона, перебинтувавши мені груди, взялася за кінчик бинта на голові. Уже заздалегідь я закусив нижню губу і засовав ногами по столу.

— Що це за фокуси? — грізно спитав Гутентаг і нахмурився.

— Боляче! — застогнав я крізь зуби.

— Зліший будеш, — кинув лікар. — Вдруге не дозволиш, щоб тобі під ноги гранати кидали. Теж вояка! Сам мусиш цілісінький бути, а ворога — на землю. Зрозумів?

Я зрозумів, що лікар замовляє мені зуби, і з страхом прислухався, як сестра Томашевич легенькими й швидкими пальцями розмотує бинт: усе менше й менше залишалося його на голові, і ось, нарешті, останній хвостик промайнув перед очима. Я зажмурився. Тепер починалося найстрашніше: сестра почала потихеньку віддирати подушечки, накладені на рани.

— Ой, ой, ой, ой! — застогнав я. — Легше, ой!

— Терпи, терпи, — бубонів десь поруч Гутентаг.

Я вже не бачив лікаря, не бачив сестри: очі мені заволікали сльози, вони лилися по обличчю, солоні, гарячі, я злизував їх язиком з губ. Це було дуже боляче, коли сестра віддирала тампони; вони поприсихали до волосинок, що повиростали навколо рани; я вертівся на твердому столі від болі, махав руками, підвивав.

— Ну, годі! Чуєш, усе вже, усе! — кричав мені у вухо Гутентаг, але я все лежав, дриґаючи ногами, нічого не чуючи і підвиваючи.

— Бачите, — тихо сказав лікар сестрі, — обійшлося без трепанації черепа, і все добре виходить. Міцний хлопець! — Він поплескав мене по нозі.

Хороше було повертатися в палату після перев'язки: попереду було два дні спокійного життя без мук.

Довгі, заслані кахляними плитками коридори тяглися через увесь будинок, візок гуркотів на цих плитках, пропливали мимо вузенькі склеписті вікна, за ними видиілося синє-синє небо, далеко, за Довжецький ліс, спускалося сонце. Як хотілося мені в ці хвилини туди, на волю, в ліс, до знайомих хлопців!

Мене підвозили вже до палати. Я побачив на дубовій лаві в коридорі Сашка Бобиря, Петька Маремуху і… Галю. Галя була тут. Мила, дорога моя Галя прийшла відвідати мене! Я ладен був сплигнути з носилок, підбігти до Галі, привітатися.

Маремуха схопився і, йдучи поряд з візником, похапцем забурмотів:

— Швейцар не хотів нас утрьох пускати до тебе, Василю, так я побіг до Гутентага, і нас пустили!

Петько хотів зайти разом зі мною в палату, але Христя підвела руку і сказала:

— Стривайте, хлопці. Ось покладемо пораненого на койку, тоді й зайдете.

Лежачи на свіжих, підбитих подушках, вкритий сірою ворсистою ковдрою, кінці якої Христя акуратно підіткнула під матрац, я зустрів гостей. Перша підійшла до мого ліжка Галя. Я неначе вперше побачив її. Дуже вона була хороша, найкрасивіша, найрідніша для мене в цю мить. Вона почервоніла, зніяковіла, а кінчики маленьких її вух побагровіли від хвилювання. Подаючи мені теплу руку, яку я потис з усієї сили, Галя сказала тихо:

— Ти одержав мого листа, Василю? Я відповіла зразу…

— Не одержав. Але це пусте. Одержу, мабуть. Привезуть. Там і речі мої ще залишилися, — буркнув я, ніяковіючи. Не хотілося, щоб Сашко й Маремуха дізналися про наше листування.

— А я думала… — протягла Галя. — Дуже боляче, Василю? — спитала вона, киваючи на мою забинтовану голову.

— Так собі, — відповів я безтурботно.

— А хто тобі операцію робив, Василю? — поцікавився веснянкуватий Бобир.

— Гутентаг.

— Ну, тоді, значить, не боляче було. Коли він мене оперував, я ніякого болю не почував, — шморгнувши носом, сказав Бобир.

— Зрівняв теж! — образився я. — У тебе звичайна скалка була, а тут — бачиш! — І я показав рукою на свої рани.

— І зовсім не звичайна скалка, а ціла тріска, — образився Бобир. — Вона ж до самої кістки загналася.

— У тебе до кістки, а в мене череп розламаний так, що мозок видно!

— Мозок? — з жахом спитав Маремуха.

— Еге ж, — відповів я якомога спокійніше. — У двох місцях мозок видно. — Я скоса поглянув на Галю.

Вона теж злякано дивилася на мою перебинтовану голову. Щоб наддати жару і виставити себе ще більшим мучеником, я сказав недбало:

— Але це дрібниці. Ось заживуть трохи рани, тоді лікар припаяє мені під шкірою такі золоті пластинки. Міцніші кістки будуть!

— Оловом припаяє? — спитав Бобир.

— Оловом? Ні, чому ж… Не оловом… Є такий… Ну, розумієш, є такий клейстер особливий. Я забув назву, — насилу вивернувся я.

— А ти чув, Василю, що вашого Корибка заарештовано? Тепер у сад можна буде лазити скільки завгодно! — сказав Маремуха. — Я тобі раніше не хотів говорити, тому що…

— Все знаю, — сказав я. — Мені курсанти розказали… А… що Котька тепер робить?

— Котька перебрався до свого Захаржевського, — пояснив Маремуха. — І знаєш, він тепер одвідує комсомольський осередок друкарів.

— Та що ти? Справді? — не повірив я.

— Еге! — підтвердив Бобир. — На кожні відкриті збори приходить. 1, мабуть, скоро заяву подасть у комсомол.

— Нічого не вийде з цього! — обізвалася несподівано Галя. — Усі ж знають, що Котька недарма до мідника став. Він хоче собі стаж робочий набути — ось що!

Я дивився на Галю і не вірив своїм вухам. Адже ще так недавно вона ходила з ним, а сьогодні… Я радо подивився на Галю, на її високий лоб, густе м'яке волосся, зачесане назад і закладене з країв за вуха, на трохи кирпатий ніс. Галя одвела зеленкуваті очі, поправила в'язану кофточку і сказала зніяковіло:

— Чого ти дивишся, думаєш — неправду кажу? А ось і правду… Та він сам мені розповідав про це…

— Хто? Котька? Що розповідав? — поцікавився Маремуха.

— Еге ж, Котька. Ось коли Василь поїхав, — Галя кивнула в мій бік, — він прийшов до мене додому й каже: «Ходім на гулянку»… Ну… ми пішли. А по дорозі Котька відкрив гаманець і став хвастати: «Я тебе, — каже, — зараз на каруселі покатаю: бач, — каже, — скільки грошей! А всі, — каже, — зароблені. Але гроші, — каже, — дрібниця. Грошей ще більше буде. Найголовніше — стаж. Ось попрацюю ще трохи, нажену собі робочий стаж, тоді ніхто й не писне, ким був мій тато, з робочим стажем я далеко піду».

— І ти… І ти з ним ще говорила після цього? — спитав я обурено.

— Навіщо? — сказала Галя спокійно. — Я кажу: «Не треба мені твоїх грошей, не треба каруселі, а ти шахрай і безчесна особа». Повернулась і пішла.

— Правда, Галю? — вигукнув Маремуха. — Так у вічі йому й сказала?

— Спитай у нього самого, якщо не віриш, — сказала Галя.

— Потрібно дуже мені! — буркнув презирливо Петько, — Я з ним три роки не розмовляю.

— Що, хлопці, прийшли відвідати страдника? — почувся в палаті чийсь знайомий голос.

Я швидко озирнувся, а мої товариші схопилися. На порозі палати посміхаючися стояв Полевой. Голова його була чисто поголена і загоріла так само, як і обличчя.

— Сидіть, сидіть. Чого ви переполошилися? І я сяду, — сказав Полевой і схопив вільну табуретку.

Підсунувши її до мого ліжка, Полевой з гуркотом сів і подивився на мене. Сіли й хлопці. Поправивши блакитне плаття, обережно сіла на табуретку біля Полевого Галя.

— Ти не сердься, Василю, що я не зайшов до тебе вчора, як тільки ми приїхали: справ багато було в мене. Але я послав до тебе Коломійця. Був Коломієць у тебе?..

— Був. І Марущак з ним прийшов.

— Ну, мені, значить, вже нічого робити. А я ж збирався сам тобі про подвиги твої розказати. Як почуваєш себе?

— Нічого!

— Та я ж бо, правда, й сам знаю як, — признався Полевой. — Я, перш ніж до тебе зайти, лікаря все випитував. Нічого, каже, заросло чудово, скоро буде у футбол грати. Зіграємо у футбол, Василю?

— А чого ж, зіграємо! — обізвався я.

— Тоді старайся скоріше видужати, щоб до випускного вечора був на ногах, — наказав Полевой і, подивившись на Маремуху, що сидів тихо, сказав — Цього молодця знаю. Та й з отим блондином ми теж нібито зустрічалися, — додав він, киваючи на Бобиря, — а ось панночку бачу вперше. Може, наречена?

Полевой хитро подивився на мене. Я не знав, що сказати йому. Галя почервоніла, зніяковіла і не знала, куди дівати очі.

Щоб порушити незручне мовчання, Полевой звернувся до Галі і, не перестаючи посміхатися, сказав:

— Дивіться, панночко, держіть цього героя в руках. — Полевой кивнув на мене. — Бо я чув, він уже по кофейнях з дівчатами розгулює.

У мене перехопило дихання. Не інакше, Полевой дізнався про Шипулинського від мого батька. А що коли батько розкаже йому й про ложки? Червоніючи від сорому, я скоса дивився на Полевого і намагався зрозуміти, все йому відомо чи ні. Але Полевой посміхався хитро й загадково, і з його погляду нічого не можна було зрозуміти. Потім він устав і несподівано сказав:

— А в мене, до речі, ділова розмова до вас є, молоді люди. Куди думаєте податися восени? Що ви думаєте робити далі?

Настало мовчання.

Нарешті Сашко Бобир наважився і спитав:

— Як що?

— Трудову школу ви кінчили? — діловито спитав Полевой.

— Ого, ще весною! — протяг Петько.

— Ну, а тепер? — обводячи нас уважним поглядом, спитав Полевой.

— Я не знаю, як Бобир і Галя, а ось ми з Петьком, — сказав я тихо, — думали восени на робітфак вступати.

— На робітфак? — Полевой задумався. — Ну що ж, воно, звичайно, теж непогано, але в мене для вас є цікава пропозиція. Бути агрономом, інженером або вченим — це, звичайно, дуже похвально. Але ж і біля верстата комусь стояти треба? Професія першого-ліпшого кваліфікованого робітника не менш шанована й почесна. Навіщо це я вам кажу? Ви знаєте, хлопці, що зараз ми пускаємо в країні один по одному старі заводи і, треба гадати, будемо скоро будувати нові. Для цих заводів нам потрібні вчені руки. Не сьогодні, то завтра, можливо, умілих рук буде потрібно ой-ой-ой як багато. Зараз у багатьох містах відкриваються школи фабрично-заводського учнівства. Буде така школа і в нашому місті. Якраз учора мені в окружкомі партії сказали, що я призначений директором цієї школи. Адже я в юності на заводі в Катеринославі працював. Гроші вже відпущені. Майстерні будуть особливі. Стипендію учні одержуватимуть. Інструкторів дамо хороших. Скоро починаємо набір у школу. Ну, мені хотілося б підібрати туди славних бойових хлопців. Ось дивлюсь я на вас, бачу — так, загалом компанія нічого підібралася. А що коли восени в фабзавуч?

Ми перезирнулися.

— Я чула про фабзавуч, — тихо сказала Галя. — Мого батька туди інструктором столярного цеху запрошують.

— Ну, ось бач, як гарно. З батьком разом до школи ходитимеш, — зрадів Полевой.

— А мені хіба теж можна? — недовірливо спитала Галя.

— А чому ж не можна? — Полевой усміхнувся.

— Ну, я ж не хлопець! — тихо сказала Галя. — Дівчатам хіба у фабзавуч можна?

— А по-твоєму, треба для вас особливе єпархіальне училище відкрити? — відповів Полевой. — Зараз інші часи. Що, хіба ти не можеш на механіка вивчитися чи, скажімо, на токаря? Попрацюєш, набудеш кваліфікації.

— На слюсаря теж можна буде в тім фабзавучі вивчитися? — все ще недовірливо позираючи на Полевого, спитав веснянкуватий Бобир.

— Слюсарний відділ зараз буде найбільший, — сказав Полевой і, озираючи нас, додав — Так ось, молоді люди, я зараз іду, а ви подумайте, порадьтеся. Якщо буде охота, прошу під моє начало.

Даємо бій!

З лікарні мене виписали вже після випускного вечора. Так і не довелося мені повеселитися з від'їжджаючими курсантами, не пощастило пограти з ними на прощання в футбол. Коли я разом з батьком під'їхав на візнику до знайомої ґратчастої огорожі в кінці Житомирської вулиці, мене вразила незвична для шкільного двору тиша. Не видно було курсантів, що пробігали в аудиторії в блакитних будьонівках, не ходив, як раніше, з гвинтівкою біля сторожової будки курсант-вартовий, ворота були просто замкнені на важкий іржавий замок. Бризки ванна біліли на вікнах головного будинку: там, усередині, провадився ремонт, та й зовні фасад теж опоряджали до нового навчального року; біля ринв висіли маленькі дерев'яні колиски на канатах, і яскраві плями зеленої й коричневої фарби були розкидані по даху радпартшколи — це малярі пробували, в який колір краще фарбувати вже давно полинялий від сонця дах.

Батько хотів, щоб я, поки зовсім не одужаю, оселився з ним і тіткою разом, але я наполіг на своєму і влаштувався в кухні. Лікар Гутентаг, виписуючи мене з лікарні, звелів, щоб я перший час менше рухався і більше лежав, та як тільки я опинився в цьому знайомому будинку, мене зразу потягло на вулицю, і я після обіду вийшов із своєї кухні на волю. Спираючися на стару батькову палицю, я повільно опустився по сходах флігеля на заросле подорожником каміння двору і попрямував до головного будинку. Тихо було в будинку, дуже тихо. Поручні кам'яних сходів з витоптаними східцями, що вели вгору, вкривав шар пороху, дерев'яна підлога в коридорах була забризкана вапном, а під стінами стояли виставлені з аудиторії чорні парти. Двері в курсантський клуб були широко відчинені, і я мимохідь прочитав над сценою такий знайомий лозунг: «Мир хатинам — війна палацам!» Дійшовши до того вікна, з якого Марущак стріляв з гвинтівки, я зрозумів, що прогулявся сюди даремно. Дірку в широкій печі вже замурували; тільки дебелий шар червоної цегли позначав місце, де висів старий монастирський дзвін, який так довго лякав тих, що тут жили, загадковим дзвоном. Я помацав рукою квадратики цегли, відколупнув шматочок захололої штукатурки і повільно пошкутильгав униз, у сад.

Уже на деревах жовкло листя; цілі зарості бур'яну з'явилися на лисинках у саду; червоні від дрібних, схожих на коралі ягідок стояли кущі барбарису; давно повилітали з гнізд пташенята, що стали тепер уже дорослими. Вздовж кам'яної огорожі тяглася горіхова алея, сірі гладенькі стовбури високих дерев підносилися над сусідніми сливами і яблунями; в щілині найстарішого з горіхових дерев я помітив чорне дупло, в яке засунув тоді, весняного ранку, алюмінієву миску.

Дуже тихо було в саду, і коли я підійшов близько до горіхової алеї, десь високо в листі почувся ледве чутний шум: це, пробиваючи блискуче лапчасте листя, падав, звільнившись од шкурки, горіх. Я помітив місце в траві, де він упав, і шкутильгаючи попрямував туди.

Горіх був стиглий, великий, він злегка пахнув йодом. Я опустив його в кишеню і взявся шукати в траві ще горіхів. Багато їх було тут, у густій траві, під лопухами, у порослих бур'яном канавках. Які лежали голенькі, висохлі в твердій своїй шкаралупці, а які ще були в м'ясистій шкурці з білими волокнами. Шкурка ця легко лопалася в руках, і чистенький, злегка вологий горіх викочувався з неї на долоню. Важчали від назбираних горіхів кишені, поболювала нога в коліні, батькова палиця була залишена далеко, на самому початку горіхової алеї; на лобі від того, що я ще як слід не одужав, проступив піт, але я не помічав нічого і старався набрати якомога більше горіхів.

Згадуючи дитинство і повзаючи на колінах, я захопився так, що не помітив, як у саду стемніло. Стало смеркати, сонце давно закотилося за передмістя Біланівку, час був іти додому. Стомлений, змучений, але зате з повними кишенями горіхів, я пішов у двір і, сівши на лавочку біля хвіртки, узявся колоти горіхи. Я вставляв горіх у щілину між хвірткою і залізною балкою, легко тяг на себе, і горіх з хрустом розколювався, на долоню летіли шматочки шкаралупки і білих молодих зернят.

На землі під лавочкою вже валялося чимало лушпиння, коли я почув за кущами голос Петька Маремухи.

— Якщо ми зараз тому падлюці не покажемо, то він потім ще більше задаватиметься! — схвильовано доводив комусь Петько.

— Сюди, Петько! — крикнув я підводячися.

— Дивися, він уже по двору ходить! — здивувався Петько, виходячи з-за кущів разом з Бобирем. — А ми думали, що ти ще в ліжку. Дай горіхів!

Я відсипав у пухлу долоньку Маремухи п'ять горіхів і угостив горіхами веснянкуватого Бобиря. Сашко зразу, мов мавпочка, засунув один горіх у рот і став розгризати його.

— От божевільний! — сказав я Сашкові. — І так двох зубів нема, решту хочеш поламати. Хвірткою дави.

Тепер хвіртка їздила на завісках сюди й туди безупинно. Маремуха, сопучи, їв горіхи, раз у раз позираючи на мою випнуту кишеню.

— Звідки йдете, хлопці? — спитав я.

— Ми йшли… — почав Маремуха. — Ага, знаєш, Васько, Григоренка в комсомол приймають!

— Що, в комсомол?! — крикнув я.

— Еге, — спокійно підтвердив Сашко, розжовуючи горіх. — Мій брат Анатолій розказав, — він в осередку друкарів, а Котька той осередок одвідував. Брат сказав, що Котька їм анкету й заяву подав.

— Ще не розглядали? — квапливо спитав я.

— У суботу на зборах розглянуть, — повідомив Бобир.

— Ну, так це ще не факт, це ми ще побачимо! — протяг я полегшено.

— Думаєш, не приймуть? — Петько захвилювався. — Приймуть, ось побачиш. Ти що, не знаєш, який він проноза і шахрай?

— Чого ж ти мовчиш, Сашко? — накинувся я на Бобиря. — Твій брат в осередку друкарів, розкажи йому, який тин той Григоренко, хай він викине його заяву в помийну яму — і все.

— А я не казав? Казав. Як дізнався сьогодні, зразу ж усе й розказав. Але бач, яка справа: Анатолій поїхав у село по шефській роботі і повернеться тільки в четвер. Він після того, як я йому розказав про Котьку, сказав мені, щоб я зібрав своїх хлопців і прийшов з ними в суботу на збори.

— Ну, ясна річ, ми йому повинні дати відвід! — сказав я палко.

— А може, ти замість відводу, Василю, підеш у ліжко? — почув я позаду батьків голос. Він стояв під огорожею біля будки вартового.

— Чому в ліжко? Я вже здоровий!

— Голова не болить? — виходячи на вулицю, спитав батько.

— Ані краплини!

— А нога?

— Ледь-ледь, — обманув я батька.

Нога ще боліла, коліно нило, та коли б я признався про це, батько негайно поклав би мене в ліжко.

— Ану посуньтеся, хлопчики, — попросив батько Маремуху й Бобиря. Ті поквапливо посунулися.

— Хто горіхами вгощає? — спитав батько.

Я витяг з кишені жменю горіхів і простяг батькові. Зазираючи мені у вічі, батько сказав:

— Значить, ми вже встигли в саду побувати, правда ж? Ой Василю, Василю, відшмагати б тебе слід, та рука не підіймається. Просив же я: не ходи багато, відлежуйся. Так ні, понесло тебе зараз в сад. А коли шви розійдуться, знову в лікарню, — що тоді?

— Не розійдуться, — відповів я невпевнено і зразу ж помацав ребра.

Помовчавши трохи і з тріском роздавивши долонею об лавочку горіх, батько спитав:

— Кому ви збиралися відвід давати?

— Котьці Григоренку. Лікаревому синові. Знаєш? — пояснив я.

— За що? — спокійно спитав батько.

— Його ж батька в ЧК розстріляли! — сказав я палко.

— А що сам Котька собою являє? — спитав батько.

— Як що? Він-бо ж чужий! — обурився Маремуха.

— Він у петлюрівських скаутів начальником патруля був, а зараз навмисно до мідника Захаржевського став на роботу, щоб стаж робочий собі нагнати! — додав я.

— А я, коли ми ще в гімназії вчилися, — важно заявив Сашко Бобир, — сам чув, як цей Котька хвалився, що гетьман Петро Дорошенко, який нашу фортецю брав, йому родичем доводиться.

— Ти питаєш, що він таке, еге? — продовжував я палко доводити батькові. — Та він власний будинок мав, він хлопців наших «бидлом» називав, цей Котька, він зневажає робітничий клас, а коли б зараз Петлюра повернувся, він би всіх нас порізав. Хіба йому можна бути в комсомолі?

— Значить, ви йому дасте бій на зборах? — спокійно і неначе підохочуючи нас, спитав батько.

— Ого! Ще який! — відповів я з запалом.

— Ну й вірно! — погодився батько. — Тільки гарячитися особливо не треба. Якщо ви впевнені в тому, що він сам чужий комсомолу, доведіть це. Важливо довести, що він сам падлюка, — ось у чому штука. У комсомол повинні йти хлопці з чистим серцем, і якщо ви переконані, що на серці в цього Котьки — грязь, говоріть про це сміливо, чесно, нічого не бійтеся.

Пам'ятаючи поради мого батька, ми втрьох довго міркували, як будемо давати відвід Котьці.

Ми вирішили не згадувати наших дрібних образ, а сказати на зборах тільки найголовніше, як батько висловився, — головне й принципове. Тут же ми умовилися, що перший в обговоренні виступить Сашко Бобир, тому що його брат перебуває в осередку друкарів, потім візьме слово Петько Маремуха, а я буду кінчати і скажу найголовніше по відводу: те, що мені в лікарні розказала про Котьку Галя. Мені належало довести зборам, що Котька хитрий кар'єрист, що надів він робітничу блузу тільки для того, щоб скоріше замазати своє минуле. Коли приятелі пішли, я один у порожній кухні почав репетирувати свій майбутній виступ.

— Товариші! — виголошував я з усією силою, звертаючись до печі. — Цей чужий тип, цей вискочка в робітничій блузі, цей кар'єрист з брудним серцем хоче вступити в комсомол тільки для того… тільки для того… — Тут я запинався. Що далі говорити — я не знав. Добрий початок виступу несподівано обривався.

«Ну, нічого! — утішав я себе. — Як-небудь! А коли навіть не скажу всього, приятелі допоможуть. Як-не-як втрьох виступати будемо».

Але вже ввечері в п'ятницю з'ясувалось, що на комсомольських зборах доведеться виступати тільки нам з Петьком удвох. Сашко Бобир вибув із строю. Йому знову не пощастило. Ми прочули, що після обіду в п'ятницю на стадійні біля заводу «Мотор» будуть грати в футбол наші зарічанські хлопці. Ми прийшли на майдан ще до початку гри, і Бобир зразу ж став проситися, щоб його взяли на лівий? Край, але охочих грати вистачало, і йому відмовили: Сашко помітно засмутився, але потім, удаючи, що йому не особливо хочеться грати, сказав капітанові команди Яшці Тиктору:

— Ну гаразд, я тоді позагоряю, а коли кого-небудь підкують, покличте мене!

Поблизу воріт, за лінією поля, стояла розхитана суддівська вишка. Звичайно, коли на стадіоні грали волейбольні команди, цю вишку підтягали до площадки, на неї злазив суддя і свистів звідти зверху, як міліціонер. Сашко Бобир виліз на цю вишку, роздягся і, залишившись тільки в малинових трусиках, підставив під сонце своє худе в ластовинні тіло. Площадка нагорі була не дуже широка, і тому Сашкові ноги висувалися назовні.

— Все одно не загориш, Бобирю! — крикнув знизу Петько Маремуха. — Веснянкуваті не загоряють! Іди краще до нас!

Сашко навіть не відгукнувся на запрошення. Ображений тим, що його не взяли у гру, він вирішив залишитися на самоті. Ми з Петьком простяглися на м'якій траві біля самої лінії поля, і, стежачи за грою, незабаром забули про Сашка. Зарічанці спочатку грали поганенько, і я подумав навіть, що даремно вони почали гру на двоє воріт, їм би ще тільки на одні ворота тренуватися: напад був слабкий; центр нападу і капітан команди Яшка Тиктор так «мазав» увесь час, що нудно було дивитися. Одначе, чим далі йшла гра, тим усе більше було справжніх ударів, а наприкінці першої половини гри хлопці з першої команди дуже вміло стали пасуватися головами.

У цю мить за воротами пролунав відчайдушний зойк Сашка Бобиря.

Сашко стрибав на вишці, відмахувався руками, кричав, а над головою у нього вилася ціла хмара бджіл. Вони насідали на Сашка і, очевидно, стали його жалити, тому що Сашко закричав ще дужче і кинувся до поручнів. Вишка упала набік, і Сашко вилетів з неї далеко в траву. Але й тут бджоли допікали Сашкові. Бачачи, що сховатися від них не вдасться, Сашко схопився і, закричавши: «Хлопці, рятуйте, вони мене закусають!», помчав на середину поля, до футболістів.

Гра урвалася неначе по команді.

— Це рій, хлопці! Тікайте! — закричав на все футбольне поле капітан Тиктор і сам перший помчав на вулицю.

Почувши розумний наказ свого капітана, обидві футбольні команди в повному складі, разом з глядачами мчали тепер навскоси по зеленому полю до будинку лікарні. Біліли на кутовій лінії купи залишеної ними одежі, сиротливо жовтів біля воріт новенький м'яч, а засліплений укусами Сашко Бобир, не перестаючи терти обличчя руками, гукав з усієї сили на допомогу, гнався за футболістами в своїх малинових трусах, і хмара розлючених бджіл — останній, запізнілий, чудом викликаний рій цього літа — летів за ним навздогін.

Через півгодини, коли Сашко лежав на клейончатій кушетці в аптеці провізора Дулемберга і пухнув на очах у всіх, ми дізналися докладно, що трапилося.

Коли Сашко задрімав, гріючися на сонці, йому на малинові труси, очевидно вважаючи їх квіткою, сіло матка пролітаючого поблизу рою. Не встигла вона перелізти на Сашкове тіло, як вмить на Сашка став сідати і весь рій. Чи задушив Сашко з переляку бджолину матку, чи, може, просто грубо скинув її на землю, у всякому разі бджоли покусали його так здорово, що надвечір Сашкові очі перетворилися в маленькі вузенькі щілинки, шкіра на обличчі піднялася, як опара, ластовиння на шкірі порозпливалося, руки й ноги теж були покусані й пухли. Провізор Дулемберг вилив на Сашка добру склянку нашатирного спирту, ми прикладали йому до укусів вогку землю, але ці засоби допомагали мало. Сашко повискував від болю і набрякав, набрякав…

На другий день, у суботу, Сашкові трохи покращало, опух спав, але було ясно, що показатися в такому вигляді на комсомольських зборах — значить провалити всю справу. Залишивши хворого Сашка дома, ми з Петьком пішли до друкарів без нього.

Коли ми прийшли, збори вже розпочались, і комсомольці стоячи співали «Молоду гвардію». Усі передні місця в цьому довгому і вузькому залі з низьким склепінням були зайняті, і нам з Петьком довелося улаштовуватися ззаду, на лаві під плакатом, який закликав жертвувати гроші на ескадрилью «Наша відповідь Чемберлену».

Перші два питання мене цікавили мало, я майже не слухав, що говорили на зборах, шепотів про себе слова свого виступу і чекав, щоб скоріше почали-розглядати заяви про прийом. Я добре бачив Котьку, його потилицю, його широкі плечі, щільно обтягнені батистовою сорочкою. Він уже ночував тут себе своїм, він почував себе комсомольцем; тимчасом як інші відвідувачі сиділи зваду, стояли біля дверей, не вилазячи вперед, Котька Григоренко нахабно поліз у найперший ряд. Він сидів там разом із старими комсомольцями, і мені весь час здавалося, що питання про його прийняття в комсомол давно вирішене і що ми з своїм відводом тільки осоромимося тут, серед комсомольців найкращого в місті осередку.

«А може, і не треба зовсім нічого казати? Ну хто нас послухає? Адже тут сидять дорослі хлопці, комсомольці, чимало з них уже встигли повоювати на громадянській війні, майже всі перебувають у ЧОПі, вони всі розбираються в політиці краще за нас і самі чудово знають, кого можна приймати в комсомол, а кого не можна. Може, просто тихенько посидіти до кінця зборів і, побачивши, чим кінчиться справа, непомітно першими піти звідси? І ніхто на нас уваги не зверне, і ніхто не буде сміятися, якщо ми скажемо не те, що слід, і пальцями на нас потім не будуть показувати!»

Думаючи так, я почував, що все більше й більше хвилююся. Я ще не сказав жодного слова, але в роті у мене вже пересохло, голова трохи боліла, і мені вже здавалося із страху, що шви на грудях і на лобі починають розходитися. Але тут же я вирішив, що не виступити мені вже не можна. По-перше, мене засміє Петько Маремуха; по-друге, Котьку можуть прийняти в комсомол; нарешті, що я скажу батькові, коли він мене спитає дома, який ми бій дали Григоренку на зборах? «Ні, ти повинен виступити, що б там не було, інакше ти боягуз. Мусиш виступити, чуєш?» — шепотів я собі і раптом у цю ж саму мить побачив у тому самому ряду, де сидів Котька, знайому потилицю Микити Коломійця.

Микита з Балти прийшов на збори! От здорово! Я чув, що Коломієць, закінчивши школу, живе ще в місті і чекає відрядження в район від окружкому комсомолу, але що він може заглянути на збори до друкарів, мені й на думку не спадало.

Тепер я почував себе значно сміливішим. Я знав, що, коли зіб'юся, Коломієць не дасть покривдити мене. Хотілося, щоб він мене помітив; я підвівся і став робити йому знаки пальцями, але тут Петько смикнув мене за сорочку і шепнув:

— Готуйся!

— Чому? — спитав я.

— Ось слухай. Вже…

Здалека, з президії, долетів тихий голос голови — високого хлопця в окулярах з великою чорною шевелюрою.

— Поступила заява про прийом у комсомол Костянтина Івановича Григоренка, з службовців, соціальне становище — робітник, учень мідника, працює по найму в кустаря… Одвідує наш осередок чотири місяці, за завданням бюро провадив серед кустарної молоді Заріччя збір коштів у фонд товариства змички з селом…

— Запитання! — почувся голос Микити.

Мені зразу стало веселіше. «Ану, Микито, скажи пару теплих слів!»

— А може, запитання потім? — звернувся голова до зборів.

— Та ні, товаришу голово, я хотів спитати, по якій групі приймається даний товариш? — не вгавав Микита.

— Тобто що значить — по якій групі? — здивувався голова. — Ясно, по якій. По групі робітників.

— Зрозуміло! — голосно сказав Коломієць.

Я так і не зрозумів: чи погодився він з головою, чи замишляв проти нього виступ.

Коли голова прочитав Котьчину заяву й анкету, я відчуй, що грунт вислизає з-під моїх ніг і нам з Петьком майже нічого не залишається сказати.

Григоренко сам у своїх анкетах написав, що його батько розстріляний Надзвичайною комісією за контрреволюцію і що він в зв'язку з цим зрікся назавжди своїх рідних. Коли анкети були прочитані, голова оголосив прикладену до них вирізку з місцевої газети «Червоний кордон», у якій було написано, що Костянтин Григоренко, 16 років, на грунті релігійних та ідейних розходжень зрікається свого батька і своєї матері і просить вважати себе сиротою. Оголошення це було надруковане півроку тому.

— Де зараз мати перебуває? — суворо спитав з місця Микита.

— Дозвольте відповісти, товаришу голово? — звернувся до голови Григоренко.

— Відповідай! — буркнув голова, майже до самих очей підносячи Григоренкові анкети і вчитуючися в них.

— Мати живо тут, у місті, — спокійно сказав Котька.

— І ти не підтримуєш а нею ніякого зв'язку? — спитав Микита.

— Абсолютно ніякого! — І Котька гордо труснув головою.

— А чому? — сказав Микита.

— Тобто як чому? — не зрозумів Котька. — Я ж зрікся!

— Це ми знаємо, що зрікся! — сказав Микита. — Загалом кажучи, це дуже цікаво: людина сама з себе робить сироту. А може, ти схотів би, щоб тебе вважали за підкидька, га? Але чому саме ти зрікся, не можеш сказати? Батько, я розумію, був контрик, так би мовити, падлюка щодо революції, і в тебе були підстави. Ну, а ось з матір'ю як же?

— Я трохи не розумію суті питання, — повільно, очевидно хвилюючись, сказав Котька. — Жінка, яка фізично була моєю матір'ю, з морального боку для мене чужа і була дружиною людини, ворожої нам… Тому я… Та й, крім того, вона була посереднім експлуататором.

— Кого ж, цікаво, вона експлуатувала? — спитав Коломієць.

— Як кого? — обурився Котька. — Покоївку… нарешті хворих, тобто пацієнтів…

У залі почувся сміх. Я не зрозумів, чи сміялися з питання, яке поставив Коломієць, чи з Котьчиної відповіді. Микита, не звертаючи уваги на смішок, спитав:

— Значить, ти стверджуєш рішуче, що в тебе з матір'ю ніяких зв'язків нема?

— Стверджую рішуче! — гордо сказав Котька.

— Зрозуміло! Значить, круглий сирота. Ні батька, ні матері, а несвідомий дядько перебіг у Румунію та маєток собі там з горя купив, — сказав Микита і, звертаючись до голови, додав — У мене запитань більше нема!

Поки інші комсомольці ставили Котьці різні дріб'язкові запитання: скільки йому років, чи багато він заробляє у свого кустаря і чи давно перестав вірити в бога, — я похапцем придумував, що мені казати, коли почнуться відводи.

Котька тримався на зборах дуже хоробро, він говорив такі слова, як «суть питання», «з морального боку», «посередній експлуататор»… Мабуть, хтось навчив його виступати тут з такими вченими словами.

— Переходимо до обговорення, — сказав голова. — У кого є відводи?

По залу пройшов шурхіт, і стало дуже тихо. Голова звівся навшпиньки, вдивляючися далеко в кінець залу. Він здавався зараз дуже довгим; і ще здавалося, він розчавить обома широкими долонями вкритий кумачем маленький столик. Коломієць обернувся і став розглядати комсомольців, які сиділи ззаду. Він неначе хотів догадатися заздалегідь, хто буде давати відвід.

Котька дивився у вічі голові. Видно було — йому дуже кортіло повернутися обличчям до зборів, але було страшно.

У цій настороженій тиші я почув, як загорілий комсомолець, що сидів позаду мене, сказав сусідові:

— Випадок цікавий!

Почувши шепіт, голова спитав:

— Ти маєш відвід, так, Поливко?

Загорілий комсомолець зніяковів від несподіванки і буркнув:

— Та ні, я просто так.

— Кажи, Петрусю, — сказав я і штовхнув Маремуху.

— Добре мені діло. Чому я? Кажи ти перший!

— Ми ж умовились. Я буду останній, — сказав я.

— Але ж Сашка нема? — заскиглив Петько. — Я не буду перший. Кажи!

— Хто хоче сказати? Не соромтеся, товариші! Що? — спитав голова.

— Ну, Петько! — загрозливо засичав я у вухо Маремусі.

Петько мовчки сопів.

— У мене є відвід! — вигукнув я, наважившися, і, неначе на уроці в трудшколі, підняв угору руку.

— Ну що ж, давай! — пожвавішав голова. — Виходь на сцену.

— Та я звідси…

— Виходь, виходь… — закликав голова.

Мені дуже не хотілося йти туди так далеко, до столика президії, і я попросив:

— Краще я звідси. Все одно!

— Хай хлопець говорить з місця! Не збивай його! — гукнули голові.

Махнувши рукою, він сів на табуретку, допитливо дивлячися на мене.

Але мене вже й так збили. Все, що я хотів сказати, я забув. Я бачив перед собою десятки уважних і незнайомих очей, тільки десь далеко маячило усміхнене обличчя Коломійця. Котька теж дивився на мене, і я бачив у його погляді неприховану злобу. Що казати? Як починати? Сказати про те, як Григоренко бив у трудшколі Маремуху? Але ж це дрібний факт, про це ми вирішили не говорити. А що ж іще?

Збори чекали.

Було тихо. І страшно.

Я зрозумів, що коли що одну секунду простою так, мовчки, мене піднімуть на сміх. Треба було говорити. Що —. неважливо. Тільки б говорити.

— Товариші! — задихаючись від хвилювання і ледве не пустивши півня, сказав я. — Ми добре знаємо… Я добре знаю цього, — тут я поперхнувся і видушив хрипко, — типа… Його родич був гетьман Петро Дорошенко, а сам він був начальником патруля «удавів» у петлюрівських…

Гучний регіт перебив мене. Я бачив навколо обличчя комсомольців, які сміялися.

— Чого ви смієтеся? — заглушаючи гомін, закричав я з усієї сили. — Хіба я неправду кажу? Правду! Він був начальником патруля «удавів» у петлюрівських скаутів, а його батько… — Але, згадавши тут, що про батька вже говорити не варт, я знову збився і після хвилинної паузи швидко пробурмотів: — Він хоче вступити в комсомол, щоб кар'єру собі зробити, він завжди проти Радянської влади був, ви йому не вірте!..

Треба було говорити ще, багато треба було говорити, але я відчув, що нічого більше сказати не зможу, — ні однієї доладної думки не було в мозку, і язик обважнів.

Махнувши рукою, я сів на лаву. Я не зміг дивитися на Петька, мені було соромно перед ним, що я оскандалився.

— Ти кінчив, хлопче? — гукнув голова.

— Кінчив, — тихо відповів я, і по залу знову пролетів смішок.

— Дозвольте довідку з приводу цього відводу! — почув я жорстокий, спокійний голос Котьки.

— Які зараз можуть бути довідки? — сказав голова. — Довідку подаси в кінці обговорення. Що?

— У мене довідка в порядку ведення зборів! — не здавався Котька. — Два слова — і все буде ясно.

— Хай говорить! — крикнув голові загорілий комсомолець. — Дай йому слово.

Голова кивнув Котьці:

— Говори, тільки коротко.

— Я скажу дуже коротко! — ще твердіше почав Котька. — Навряд чи можна назвати відводом цю нісенітницю, яку сказав даний товариш; ви самі розумієте, що це дурниця. Річ у тому, що тут зі мною зводяться особисті рахунки…

— Мотиви? Факти? — перебив Котьку голова.

— Зараз скажу, — солідно відповів Котька. — Вся справа в тому, що разом з цим товаришем ми залицялися до однієї дівчини і ця дівчина віддала перевагу мені, ну, а він, ясно, тепер…

— Неправда! Ти брешеш! — закричав я з місця.

— Тихше, Манджура. Потім скажеш! — ласкаво крикнув мені Микита, і його голос заспокоїв мене. Я зрозумів, що Коломієць на моєму боці.

— І ясно, що він тепер ненавидить мене на особистому грунті! Через ревнощі, — продовжував Котька і посміхнувся, думаючи викликати у зборів співчутливу усмішку. — Крім того, — продовжував Котька, — коли ще був живий мій колишній батько, то цей парубчак разом з іншою зарічанською шантрапою не раз залазив до нас у сад. Якось батько піймав його, скинув йому штани і відшмагав кропивою. Але ж я за це не відповідаю? — І, розводячи руками, як справдешній артист, почуваючи себе переможцем, Котька усівся на місце.

Усе, що він сказав, було дуже образливе. Котька осоромив мене перед усіма зборами. Тепер я його ненавидів ще більше, але дивна річ: почуваючи себе ображеним, розуміючи, що я оскандалився своїм виступом, сказавши дрібниці і не повідомивши найголовнішого, я водночас розумів, що збори на моєму боці, що Котька своєю довідкою нашкодив собі ще більше.

— А дай мені ще запитаннячко, голово! — підводячись з-за рояля, сказав Микита.

— Але ж запитання вже закінчилося. Що? — сказав, незадоволено поморщившись, голова, але тут же кивнув: — Давай!

— Ось послухай, Григоренко, — вже іншим, суворим голосом, дивлячись у вічі Котьці, сказав Микита. — Розкажи зборам докладно: в яких ти був стосунках з садівником Корибком?

— Я не розумію… Я був… я був його квартирантом… — поквапливо відповів Котька.

Збори насторожилися. В швидкій Котьчиній скоромовці ми всі почули хвилювання.

— Ще? — суворо зажадав Микита.

— Потім я був понятим, коли у Корибка робили трус… — додав Котька.

— Ну, а сина ти його знав?

— Ні… Тобто… — збився Котька.

— Що це значить — «тобто»? Та ти не виляй, друже! Говори прямо й без фокусів.

— Я знав, але не думав, що це його син… Вони при мені були на «ви».

— Значить, ти бачив, коли цей Збігнєв приходив до батька? — спитав Микита.

— Бачив. Це було двічі. Раз він прийшов уночі, я вже спав, а вдруге — я повернувся з міста — вони сиділи в кухні й обідали.

— І ти ні про що не догадувався?

— Про що я міг догадуватися? — спитав Котька.

— Ну, що ця людина наш ворог і тому подібне?

— А звідки я міг це знати? — здивувався Котька.

— Як звідки? Невже ти не знав, що цей син садівника був пілсудчиком і, як з'ясувалося на слідстві, на додаток до всього ще й англійським шпигуном, що він прийшов з того боку? Нічого цього ти не знав? — спитав Котьку Микита.

— Звичайно… нічого не знав! — тремтячим голосом відповів Котька і озирнувся, неначе збираючися залишити збори.

— А що ти говорив на Семінарській?

— Де? — вже зовсім тихо спитав Котька.

— Та ти не придурюйся. Сам знаєш чудово — де! — зло сказав Котьці Микита і, звертаючись до голови, попросив: — Дай-по мені слово!

Микита вийшов до проходу і, стоячи майже поряд Котькою, сказав:

— Іноді, товариші, бувають випадки, коли ми приймаємо в нашу спілку вихідців з чужих родин. Ми чинимо то всупереч прислів'ю, що яблуко від яблуні недалеко відкочується, і часом трапляється так, що ми буваємо праві, а не прислів'я. Одначе ми робимо це в тому випадку, коли люди, які обрали собі новий шлях, чесно поривають а минулим, нічого від комсомолу не приховують і не обманюють нас. Ось тут сидить цей… з дозволу сказати, останній могікан… Нібито все гладенько: все розказав, у всьому признався, руки робітничі, а говорить так — заслухаєшся! Просто можна зразу в агітпроп осередку вибирати. Усе це так, та не так. Ось ми слухали його, пороззявлявши роти, а він вас усіх обманював тут…

Микита передихнув, збори з тривогою чекали, що він скаже далі. Котька сидів похнюпившись, а голова висунувся з своєю табуреткою ближче до рампи.

— А він обманув вас! — повторив Микита, витираючи долонею спітнілий лоб. — І недаремно я запропонував йому роззброюватися. Справу садівника радпартшколи Корибка ви знаєте, читали про неї в газеті. Садівник Корибко разом із своїм сином уже давно в штабі Духоніна, справу здано в архів, і все це, так би мовити, сива давнина. Але навіщо брехати? Навіщо брехати, питаю? Брехати може тільки людина, у якої совість нечиста. А ось цей, як його правильно тут назвали, тип збрехав. Я, ви знаєте, у вас в осередку нова людина. Мене тимчасово прикріпив окружком комсомолу для посилення роботи. Коли Григоренко подав заяву про прийом, я, знаючи, що він жив на квартирі у садівника Корибка, розпитав про нього у знайомого слідчого ДНУ, товариша Вуковича, який вів справу Корибка. В справі цій є свідчення Григоренка. В ДНУ він признався, що бачив не два, а навіть три рази, як додому до садівника приходив його син, Збігнєв, причому там, у своїх свідченнях, Григоренко прямо і ясно написав, що ще з часів петлюрівщини він знав, що син садівника Корибка — пілсудник, що він утік за кордон і таке інше… Григоренко сказав на слідстві, що він не повідомив про все це владі тільки тому, що він боявся, як би цей Збігнєв його не пристрелив. Не будемо тут говорити, чи правильно зробив Григоренко, чи неправильно, — думаю, що ви всі розумієте це самі, — але навіщо брехати, постає питання. Навіщо обманювати збори, прикидатися незнайком, кричати тут усякі революційні слова, щодо зречення матері і водночас зустрічатися з матір'ю потай? Все це мені дужо й дуже не подобається, товариші. Пропозиція: даного… суб'єкта в комсомол не приймати! — І, неначе відрубавши останню фразу, Микита несподівано сів на місце.

— Продовжуватимемо обговорення чи… — спохватився голова.

— Голосуй! — почулися вигуки в різних кінцях залу.

— Хто за пропозицію товариша Коломійця? — спитав голова.

Комсомольці підняли руки і затулили від мене Микиту.

— Проти? — спитав голова. Ніхто не підняв руки проти.

— Тоді… хвилиночку… — оголосив голова і, знайшовши на столі повістку денну, підніс її до окулярів. — Переходимо до дальшого питання, — сказав він. — Але перед цим попрошу безпартійну молодь залишити зал.

Поки ми з Петьком протискувались між двома лавами, намагаючись вийти в прохід, Котька Григоренко, високо піднявши голову і розмахуючи руками, як борець, швидко пройшов перед нами і зник у дверях. Коли ми вийшли на Центральний майдан, біла сорочка Григоренка маячила далеко в Кузнечному провулкові. Котька йшов до себе додому такою ж нахабною, визивною ходою. Він сьогодні програв, але видно було з усього — вирішив не здаватися.

Ця неділя випала холодна, вітряна.

Вгорі, на валах Старої фортеці, було зовсім холодно. Ми з Галею видерлися туди по схилах бастіонів, вкритих вигорілою, жовтою травою, і все місто зразу розкинулося перед нами, обведено вузенькою, зверху схожою на струмочок річкою. Зліва виднілися маленькі будинки Заріччя, десь з самого краю його білів у саду фасад будинку радпартшколи, справа, за фортечним мостом, що веде у фортецю з міста, над самою скелею були розкидані Руські фільварки — так називалося західне передмістя міста. Далеко внизу, біля вигину річки, під баштою Стефана Баторія, я побачив звислий над водою чорний камінь. Він здавався звідси дуже-дуже маленьким, виру під ним зовсім не можна було помітити. Я згадав, як налякав нас тоді вночі, коли ми з Галею поверталися з кафе Шипулинського, вартовий міліціонер, що стояв на місточку.

Як давно все це було! Здається, що не три місяці, а добрих два роки минуло з того часу.

Ми стояли, відпочиваючи, кілька хвилин. Холодний вітер шарпав густе Галине волосся. Галя натягла на себе батькову куртку. Ця витерта на рукавах шкіряна куртка була на Галю велика, рукава були довгі-довгі — тільки кінчики пальців ледве визирали з них. Щоки в Галі зарум'янились од вітру.

— Гарно тут, правда? — спитав я.

— Гарно! — відповіла вона, повертаючись.

Не знаю, звідки набралось у мене хоробрості, але в ту ж мить, осмілівши, я схопив Галю обома руками і притулив її голову до себе.

— Пусти! Дурний. Та ти очманів? — сказала Галя, силкуючись вирватися.

— Нічого не дурний… Просто… я хочу тебе поцілувати, — буркнув я.

Мої губи зіткнулися з Галиним обличчям. Я дуже незграбно, з розмаху поцілував Галю в кінчик її холодного носа і в лоб.

— Ну як тобі не соромно, Василю! — крикнула Галя, відштовхнувши мене обома руками.

Я боявся, що Галя розсердиться не на жарт, що тепер вона не буде розмовляти зі мною.

— Ну, знаєш, Василю! — крикнула Галя, відбігаючи. — Коли б я не знала, що ти був поранений, я нам'яла б тобі вуха.

— Не сердься, Галю… я так… я ненавмисно… — пробурмотів я зніяковіло.

Галя почервоніла і теж зніяковіла. І, бажаючи приховати ніяковість, вона сказала швидко:

— Давай підемо звідси. Я вже зголодніла.

— То я тебе зараз нагодую. У мене є яблука, хліб. Дивися!

І я вийняв з кишені загорнутий у папір окрайчик свіжого чорного хліба і четверо яблук. Усе це, не встигнувши поснідати, я прихопив із дому.

— З вашого саду? — спитала Галя, беручи велике і злегка загоріле на боку жовте яблуко.

— Це золота ренета. Та ти понюхай, пахне як!

Галя понюхала яблуко і відкусила загорілий його бочок. Слід рівних зубів зостався на шкурці яблука.

— Ти з хлібом покуштуй. З хлібом смачніше! — порадив я.

— І ситніше! — погодилася Галя, взявши у мене окрайчик.

Жуючи свіжий, добре випечений хліб з хрусткою скоринкою, я, червоніючи, сказав:

— Галю… у мене… до тебе запитання.

— Яке?

— А ти… правду скажеш?

— Дивлячись що.

— Котька… тебе цілував?

— Хай би спробував!

— Ти правду кажеш, Галю? — радо спитав я.

— А з якої речі, скажи, я буду брехати тобі?

— І навіть не обнімав?

— Звичайно, ні.

— Ну, а чого ж він тоді на зборах вихвалявся?

— Знову ти за своє, Василю? — сердячись, сказала Галя. — Мало чого ще той дурень не вигадає! Я ж тобі сказала, що він мене анітрохи не цікавив. Сумно було самій, от і ходила з ним.

З великим душевним полегшенням я вийняв з кишені яблуко і за два ходи з'їв його. З шкуркою, насінням і хвостиком з'їв.

— А красиве наше місто, правда, Василю? — задумливо сказала Галя, дивлячись на будівлі, що біліли вдалині на скелях.

— Ще б пак! — погодився я, дожовуючи друге яблуко.

— Чи є ще такі міста на Україні?

— Не знаю.

— А в Росії?

— А хтозна… — сказав я невпевнено.

— Цікаве наше місто! — сказала Галя. — Жаль буде виїжджати звідси, коли ми закінчимо фабзавуч. Правда?

— А ти думаєш, нас усіх приймуть у фабзавуч?

— Тебе-то напевно приймуть, — сказала Галя трохи заздро. — Адже Полевой сам сказав…

— Ну, якщо мене приймуть, — сказав я важно, — то я й за тебе поклопочуся. От слово честі, Галю. Разом учитися будемо!

Чавун тече

… Уже запалено вагранку, весело горять у ній соснові тріски, і легкий запах диму розноситься по майстерні. Та дим не страшний: в кутку великої кімнати проламано стелю, видно вгорі чисте синє небо, косий промінь сонця падає крізь цю діру на піщану підлогу ливарні, на червонувату купу гатчинського піску під стіною.

Як святково і чисто сьогодні у нас! Усі зайві речі, інструменти, листя з закуреними піщаними стержнями — шишками — усе це прибрано і лежить на столах у сусідньому складі. Тут, у невеликому залі колишнього казначейства, біля вагранки, на піщаній підлозі вистроїлося кілька рядів свіженьких дерев'яних рамок, покладених одна на одну і туго понабиваних піском. Зверху ці ящики-опоки мають однаковий вигляд — рівно з краями дерев'яних стінок зібраний пісок, круглі чорні лійки йдуть у глибину кожної форми.

Рядами стоять на піщаній підлозі маленькі ящики, розплатались між ними великі квадратні, поділені ґратчастими перегородками опоки. У них заформовані маховики. Важкі вони, ці великі опоки з маховиками: скільки праці пішло на те, щоб піднімати та опускати їх під керівництвом нашого інструктора Жори Козакевича.

Сьогодні в нас у майстерні перша відливка. Недаром Жора надів новий брезентовий костюм. Він обережно походжає між рядами опок, перевіряє, чи всюди є душники для виходу газів, раз у раз позирає, чи не загас вогонь у топці вагранки. Але вогонь не загас; видно крізь відчинені дверцята, як, звиваючись і зникаючи, горять білі стружки; як язички вогню перебігають угору, до тонко наколених скіпочок із сосни. Поверх скіпок накладені дрова. Як тільки вогонь запалає на повну силу, можна буде закрити наглухо піддувало, замурувати бокові дверцята і пустити дуття.

Вагранка прихилилася до стіни, вона стоїть на зігнутих стальних лапах, що упираються в цегляний фундамент.

Заради першої відливки ми змазали вагранку машинним мастилом, — вагранка зараз сяє, вилискує, чорна, черевата, святкова.

Лише півтора місяця минуло з того дня, як одвідав мене в лікарні Полевой, а скільки змін у моєму житті трапилося за цей короткий час! Думка про фабзавуч не давала мені спокою, ми з усіма хлопцями вирішили йти туди вчитися. Нас прийняли дуже легко, але коли стали розподіляти йо цехах, виявилося, що половина фабзавучників хоче бути ливарниками, а ця майстерня була найменша — на десять учнів. Я не знав ще тоді, що це за штука — ливарник, але став проситися саме в ливарну майстерню. Та ось лихо: Полевой відмовився направити мене в ливарню.

— Ти після операції, Василю, — сказав він, — а праця ливарника не з легких, це гарячий цех. Я без дозволу лікаря не можу тебе прийняти в ливарню, вибери собі щось легше.

Але я не здавався.

Гарячий цех! Скільки було в цьому слові загадкового, небезпечного! Плавити чавун, перетворювати тверді, важкі уламки старих машин у розплавлену яскраву рідину. Скільки було в цій роботі нового, невідомого, заманливого! Це зовсім інше, ніж виточувати в столярному цеху, як Петько Маремуха, дерев'яні ручки для соломорізок або випилювати ключі до дверей на лещатах у слюсарні, як Галя Кушнір. Я хотів бути ливарником, ще не знаючи докладно, що мені належить робити. Від Полевого я метнувся в міську лікарню, але там мені сказали, що лікар Гутентаг у відпустці. Цілу годину я бродив по алеях бульварчика на Дзвіничній біля його будинку, — я думав зустріти Євгена Карловича на вулиці, але його, як на гріх, не було; тоді я наважився і потяг ручку дзвінка біля його дверей. Відчинила мені дочка Євгена Карловича, дуже гарненька чорнява дівчина Іда. Вечорами вона любила стояти біля паркана лікаревого будинку, і я не раз нишком задивлявся на її смугляве, різко окреслене обличчя з високо піднятими бровами. Зараз Іда відчинила мені двері і, відповівши на мій уклін, так уважмо подивилася на мене, що я відчув, як швидко червонію.

— Що вам, товаришу? — спитала Іда.

Вона помітила моє збентеження. Я бачив далеку, сховану посмішку в її великих карих очах.

— Мені… до… Євген Карлович дома?

— Євген Карлович у відпустці і зараз не приймає.

— Та я не на прийом, а я… скажіть йому, що це Манджура питає. Лікар знає… Я в нього в лікарні лежав…

Іда пішла до дверей, залишаючи мене в прийомній самого, але біля дверей вона швидко повернулася на високих каблучках і, ще уважніше розглядаючи мене, спитала:

— Як ви сказали — Манджура? Це не вас бандити гранатою поранили?

— Мене… — признався я не без задоволення.

— Татку! — голосно закричала Іда з прийомної.

Вона сиділа в батьковому кабінеті весь час, поки я просив лікаря дозволити мені працювати в ливарні. Лікар написав папірець до Полового про те, що я вже зовсім здоровий. Я ніс цей папірець у фабзавуч і цілу дорогу думав, що Іда, мабуть-таки, закохалася в мене. Ще, чого доброго, мучитися почне, візьметься писати різні розчулені записки.

З довідкою Гутентага я потрапив у ливарню, і Козакевич, єдиний наш інструктор, став з місця в кар'єр навчати нас формовки. Цілі дні ми повзали під керівництвом Жори по вологому піску, видавлюючи в ньому колінами круглі ямки, — ми відформовували маховики для соломорізок, букси для возів і дверцята для грубок. Спочатку мені здавалося пустощами те, що ми робимо: подумаєш, робота — копатися, неначе пацан, у піску і бабки робити. Але потім, коли став наближатися день першої відливки, формовка здавалася мені дедалі цікавішою. Я вже потроху починав розуміти, чому так ніжно треба витягати вгору дерев'яні моделі, для чого так старанно треба пригладжувати стальною гладилкою кожен помітний горбочок на краях форми, навіщо треба вимітати кожну порошинку з глибоких темних канавок, які залишають у піску виступи моделі.

Я розумів, що формовка — це ще не головне, не найцікавіше, що найголовніше і найцікавіше буде попереду, коли почнеться відливка. Ось чому зараз, коли прийшов цей довгожданий день, я стежив за кожним кроком Козакевича і чекав, що ж буде далі.

Далеко, по той бік майдану, де поряд з заводом «Мотор» містився наш фабзавуч, розмірено вистукував заводський двигун. Там, у фабзавучі, вчилися зараз слюсарі, токарі, столяри, там, натискаючи ногою на педаль, крутив токарний верстат Маремуха, виточуючи на ньому з сухого ясена ручки для інструмента, там, на другому поверсі, зараз випилювала борідки ключиків Галя. Шумно там було тепер, у передобідній час, а у нас в ливарні стояла тиша, і чути було в цій тиші, як потріскують дрова на дні вагранки. Соснові тріски вже догоряли, вогонь охоплював тепер великі сухі поліна.

Жора Козакевич подивився на вагранку й сказав:

— Василю! А скажи-но мотористам, хай дають повітря, а сам з хлопцями сідай снідати.

Я вскочив у сусідню кімнату і зривистим голосом крикнув:

— Пускайте мотори!

Низенький інструктор-механік Гуменюк поколупався трохи біля старого автомобільного мотора системи Пежо і, натужившись, завів його ручкою. Мотор чхнув раз-вдруге і, нарешті, заторохтів, наповнюючи кімнату синюватим бензиновим димом. Поруч на дерев'яній підставці підносилася емальована, наполовину облуплена ванна з погнутими краями. Від неї до мотора тяглися довгі гумові шланги. За звичайний автомобільний радіатор місцевий комунгосп заправив дуже дорого, тоді Полевой і Гуменюк пристосували для охолодження мотора цю ванну. Вони знайшли її серед усякого мотлоху в дворі колишнього воїнського присутствія на Дзвіничній вулиці. Кажуть, що вона колись належала графині Рогаль-Піонтковській.

Мотор працював здригаючись, чхаючи і скоро потяг у себе воду; вода забулькотіла у ванні, і Гуменюк задоволено посміхнувся, зняв картуз і витер свою мокру лисину.

Біля мотора з поважним виглядом стояв Сашко Бобир. Він рахувався за слюсарною майстернею, але працював на розбірці автомобільних моторів, і його разом з Гуменюком на час відливки Полевой прислав до нас у ливарню. Сашко тримався звисока, він майже не розмовляв з нами, ливарниками. Зараз, помітивши, що я не відриваючись стежу за мотором, Сашко робив вигляд, що він уже все розуміє в моторі. Він схопив шматину, витер маслянисті боки корпусу мотора, озирнувся і поважно спитав у інструктора:

— Можна пускати вентилятори, товаришу Гуменюк?

Інструктор кивнув головою, і Сашко солідно, не поспішаючи перевів важелем обидва паси, які йдуть від мотора до вентиляторів, на робочий хід. Чорні, схожі на равликів, обидва вентилятори затремтіли, завертілися, косі їх лопаті зразу погнали повітря до вагранки. Тепер уже тут було нецікаво.

Я помчав у ливарню. Гуркіт мотора тут чути було вже менше. Повітря, шиплячи, вривалося по трубах всередину вагранки; полум'я загойдалося, спочатку здалося, що від сильного струменя повітря воно загасне, але потім швидко його язики метнулися вгору, жадібно спалюючи дрова і пробиваючись до чорних брил коксу, придавлених важким грузом чавуну. Крізь сині скельця у вічках вагранки видно було, як рветься вгору полум'я, — дуття було сильне, справжнє, і я побачив по обличчю Жори, що наш інструктор задоволений.

Він весело озирнувся і, засукуючи по лікті рукава брезентової куртки, сказав нам:

— Ану, снідати, чемпіони! Ще надивитеся.

Ми посідали у вільному кутку ливарні поруч Жори прямо на вогкому піску і, позираючи на вагранку, яка вся гуготіла, почали снідати. Хліб, намазаний маслом і медом, хрустів на зубах, — як я його не загортав у напір, завжди дрібні зернятка пісну попадали на хліб, але це вже стало звичним. Жора Козакевич держав у великій мускулистій руці шматок сала. Зчистивши в нього складаним ножиком сіль, Жора почав їсти сало, як їдять яблука, великими шматками. Жора відкушував шматки сала зубами, хоч у руках у нього був ножик; він так трудився, що великі жовна бігали під смуглявою шкірою на щоках. Я дивився на Жору, на його великі, трохи волосаті руки — прямо не руки, а клешні — і згадував, як одного разу Жора поборов заїжджого чемпіона стального затиску Зота Жегульова. Я пишався тим, що в нас такий інструктор. Кінчивши снідати, я вийшов у сусідню кімнату, де зберігалися на листах шишки й моделі, і там, у тій кімнаті, потихеньку засукав і собі рукава по лікті. Мені хотілося бути схожим на Жору.

— Капає, капає, дивіться! — почув я в сусідній кімнаті верескливий голос Сашка Бобиря.

Я повернувся в ливарню і, розштовхавши товаришів, прорвався до синього вічка. Так, справді, крізь синє скло було видно, як по брилах палаючого коксу котяться вниз перші слизькі маленькі краплі чавуну.

Вагранка була тепер гаряча; масло, яким ми її змазали, димило.

Схожі на сльози краплі чавуну дедалі більшали, набираючи ваги, вони вже не скочувалися по коксу, а через порожні проміжки падали вниз прямовисно, сліпучо-яскраві, ніколи не бачені мною краплі розплавленого металу.

— Що, побігло вже молочко? — почув я в себе за спиною голос Полевого.

Він стояв напівзігнувшись і дивився поверх наших голів у вічко.

— Скоро побіжить, товаришу директор, — сказав Козакевич.

— Але дивися, Жоро, зробиш козла — оскандалишся на все місто. Краще почекати трохи, — попередив Полевой.

— І козеняти навіть не буде. Ви вже не турбуйтеся. Як-небудь! — сказав, усміхаючись, Жора і підморгнув Половому.

— Мене хлопці просили дозволити їм подивитися на першу відливку, — сказав Полевой. — Я дозволив. Зараз там кінчаються заняття, і вони прийдуть сюди. Будеш, словом, мати ще глядачів, так що дивися, — не підкачай.

— Ой, не треба мені отих юних глядачів! — захвилювався Козакевич. — Вони мені форми поламають або ще щось.

— Ти. чекай, Жоро, — заспокоїв Козакевича Полевой. — Для фабзавучників подивитися на відливку дуже корисно, а про форми не турбуйся, я їм скажу.

— Еге, скажете… — протяг Жора. — А де ж вони стоятимуть? Тут не театр, не французька боротьба, а відливка. Бачите, як тісно.

— На дверях постоять.

— На дверях? — Козакевич презирливо посміхнувся. — Що ви, товаришу Полевой! А якщо, скажімо, аварія або по глину збігати — що тоді? Прохід мусить бути вільний, і ніяких глядачів.

— Ну, добре. Ми тоді повідчиняємо вікна і хай дивляться знадвору через вікна, — згоден? — не заспокоювався Полевой.

— Знадвору хай дивляться, — погодився Жора. — Не шкода. Там уже ваша територія. Там хоч маскарад улаштовуйте, мені байдуже.

Коли Жора підхопив важкий гострий ломик, щоб пробити ним льотку, біля кожного вікна товпилися глядачі — фабзайці… Легко сказати — перша відливка! Фабзайці жадібно зазирали в глибину ливарні. Тут уже було жарко, і протяги не рятували від спеки. Я знав, що десь в одно з вікон загляне Петро Маремуха, і догадувався, що, напевно, і Галя прийшла подивитися на першу відливку, але обернутися вже не міг. Я був зайнятий важливою справою: держав у руках три дерев'яні палиці з насадженими на кінці кожної з них затичками з глини. Козакевич розмахнувся і вдарив вістрям стального ломика в закупорену льотку. Суха глина покришилася, куски її покотилися по жолобу, але ломик з першого удару не досяг до чавуну. Жора ударив другий раз, ломик пробив глину і пішов углибину. Жора понатужився, загнав його ще глибше і став хитати в різні боки. Він розхитував його сильно — здавалося, зараз вагранка впаде з підставок. Зрідка ломик чіплявся за жолоб, брезентова куртка напнулася на Жориній спині; стоячи на широко розставлених ногах перед самим жолобом, Козакевич сопів і сміливо обертав ломик.

«Як йому не страшно! — дивувався я. — Адже чавун може виштовхнути ломик і ринути Жорі прямо на живіт!»

Козакевич зразу, різко подавшись усім тулубом назад, висмикнув із льотки розжарений на кінці ломик.

Звідти, із льотки, викотилася кулька червоного шлаку і потім, неначе з пробитого джерела, вихопився струмінь чавуну.

З тихим сичанням, сліпучо-яскравий, білий, він побіг по глиняному жолобу, змиваючи крихітки глини й порох.

Козакевич відкинув ломик і разом з фабзайцем Тиктором підхопив ківш. Тільки струмінь чавуну зірвався я жолоба, Жора впіймав його ковшем. Яскраві бризки підлітали а дна ковша до самої стелі; надаючи, вони, паче зірки від бенгальського копію, обсипали нас усіх, хто стояв біля вагранки; запахло паленим; струмінь був широкий і бив у ківш сильно.

— Підхоплюй, Гуменюк! — крикнув Козакевич.

Гуменюк спритно перехопив руками рогачі від дужки ковша. Жора звільнився і спокійно взяв у мене палицю із затичкою. Не зводячи очей з струменя чавуну, він помацав пальцями затичку, зробив її гострішою. Ківш наповнювався швидко. Поверх чавуну плавав липкий червонястий шлак — неначе пінка на молоці. Чавун підіймав пінку все вище. Ну, вже кінець, — здавалося, він зараз переллється через край, хлюпне в яму.

Але Жора не розгубився.

Раз! І він загнав прямо у льотку, звідки бив чавун, глиняну затичку. Іскри розлетілися в різні боки, але маленький струмочок чавуну все ще продовжував бігти по жолобу.

Жора, не дивлячися, вирвав у мене другу палицю і з усієї сили загнав другу затичку в самий центр струмочка. І відразу темно-червоний вінчик засяяв навколо глиняної затички; охолоджуючись, чавун у льотці став застигати, і останні його краплі упали в ківш, пробиваючи темну пінку шлаку. В ливарні зразу стало похмуро, тільки від ковша, який тихо гойдався на руках у Тиктора й Гуменюка, йшло сліпуче світло. Жора Козакевич швидко взяв довгу соснову лопатку й скинув нею шлак, що плавав у чавуні. Тепер чавун палав ще яскравіше, білий, ледь пузиристий.

— Ходімо! — гукнув Жора і, відсторонивши Тиктора, сам став на його місце.

Обережно проходячи між рядами опок в найдальший куток, Козакевич і Гуменюк піднесли ківш до великої квадратної опоки, в якій був заформований маховик. Жора нахилив ківш, але в ту ж мить закричав на всю ливарню:

— Манджура, клоччя, швидко!

Я примчав до опоки і вихопив з лійки льотки жмут клоччя. Я не встиг відскочити назад, як Жора перехилив ківш, і струмінь чавуну полився у форму. Прямо передо мною, за які-небудь три кроки, виблискував ківш, іскри летіли на мене, жар від розплавленого чавуну обдавав мені обличчя, я стояв, притулившися спиною до стіни, не міг піти звідси і тільки кліпає повіками, коли іскри підлітали близько.

Форма забрала багато чавуну.

Він лився і лився у широку лійку великим струменем, і вдавалося — цілий ківш піде на один цей маховик, як несподівано біля самих моїх ніг піднявся по запасному отвору — випору — з другого боку форми червоний стовпчик чавуну.

— Годі! — крикнув Жора і потяг ківш до другої опоки.

Чавун у залитій формі вихолоджувався швидко — спочатку потемнів тонкий випір, потім стала застигати, червоніти широка конусоподібна лійка.

Далі ковші на пару з Козакевичем носили фабзайці. Жора керував ручками рогача, точно націлювався струменем в устя лійки, а фабзайці тільки підтримували ківш за круглу ручку з другого боку. Я з тривогою стежив, коли ж прийде моя черга нести чавун. А може, Полевой нишком розпорядився, щоб Жора не допускав мене до розливання? Може, знову вони почнуть мені тикати у вічі, що я після операції, що мені не можна надсаджуватися? А коли й справді Жора не дасть мені хоч раз піднести до опок ківш, адже це буде ганьба! Учитися на ливарника, стільки чекати цього дня першої відливки і не залити хоча б однієї форми!

Я старався з усієї сили, щоб звернути на себе увагу: я гасав туди й назад з новими затичками, бродив між рядами опок, тримаючи напоготові зчищалку, подавав Жорі ломик.

Випускали останній чавун.

Уже давно замовк мотор у сусідній кімнаті, в ливарні було тихо, тільки чути було, як тріщали опоки, тліли, сходили димом їх де-не-де обвуглені стінки, чути було, як перемовлялися між собою фабзавучники-глядачі. Знову підійшов до рукоятки ковша світловолосий, вилицюватий Тиктор, він збирався нести ківш удруге, а я все держав напоготові дерев'яні палиці. Тепер відливка була вже мені не мила.

Про мене забули або навмисно, жаліючи, робили вигляд, що мене не помічають. Я стояв біля вагранки, опустивши голову, пітний від жари, стомлений і нудний. І раптом я почув голос Жори:

— Стривай, Тикторе, ти вже розливав, дай Василеві!

Я кинув на підлогу затички і вмить схопив за залізне кільце важіль.

Повів Козакевич.

Він ішов зігнувшись, я бачив його перед собою, за палаючим кружечком ковша, його широку спину, його злипле на потилиці від жари волосся, його мускулисті, оголені й татуйовані руки, по яких струмував піт. Я йшов позаду, тримаючи обома руками кільце важеля й дрібно переступаючи ногами по м'якому грунту ливарні. Ноги грузли в піску, я думав зараз тільки про одно: як би не впасти. А впадеш — тоді розплавлений чавун хлюпне на йоги, попалить обличчя.

Заливати останню опоку було дуже незручно. Льоток містився якраз у кутку, ми довго не влізали з рогачами в цей куток, я вже стояв навшпиньки, тамуючи дихання, а Козакевич підіймав обидві ручки свого рогача якомога вище.

— Дивись не танцюй! — крикнув Козакевич. — Замри. Будемо лити зверху! — І нахилив ківш.

Струмінь чавуну полився в опоку з висоти моїх грудей. Добре ще, що Жора націлився точно: кругла воронка зразу прийняла струмінь. Чавун бив туди сильно, дрібні бризки його розліталися всюди, вони жалили мене в лоб, в обличчя, в руки. Так пекло, що хотілося кричати від жари. Я думав, що вже шкіра злазить з обличчя, а тут ще від близького вогню очі почали сльозитися, я неначе в тумані бачив перед собою спадаючий униз струмінь і ледве тримався на ногах. Я з надією чекав тієї хвилини, коли ківш спорожніє; ця хвилина наступала, ківш дедалі легшав, форма наповнювалася. Але тут, як на зло, я почув зовсім близький тривожний Галин голос:

— Василю! Штани горять!

Я зразу поворухнувся і збив струмінь. Замість лійки чавун линув на вогкий пісок. Бризки полетіли на всі боки. Фабзавучники посплигували з вікон на землю, але в ту ж саму мить гомін, шипіння чавуну, крик Жори: «Та тихіше ти, Василю!» — все це заглушив відчайдушний крик Сашка Бобиря.

— Ой, ой, ой, ой! — голосив десь біля вагранки Сашко Бобир.

— Лий швидко, ну! — наказав мені Жора.

Ми не вилили, а скоріше вихлюпнули в опоку рештки чавуну і, кинувши ківш на пісок, помчали в сусідню кімнату, звідки чувся крик Сашка Бобиря.

Я на ходу загасив тліючу штанину і вбіг слідом за Жорою у моторний відділ.

Там, держачись обіруч за драний черевик і шкутильгаючи на правій нозі, метався по кімнаті із страшним голосінням Сашко Бобир. Він кричав на все горло, дряпав усіма пальцями шкіру черевика, силкувався порвати шнурки, тупав ногою об землю з такою силою, що здавалося — зараз дах упаде на наші голови. Нарешті, зневірившись, Сашко на секунду спинився, ковзнув по нас божевільним поглядом і вмить, неначе його наздоганяла зграя скажених собак, кинувся до емальованої ванни.

Ніколи в житті я не бачив такого стрибка! Сашко, не перестаючи кричати, з розгону влетів обома ногами в теплу воду ванни. Ванна не витримала й перекинулася разом з Бобирем, потоки води, хлюпнувши на стіну, поповзли до нас, а Сашко, очевидно діставши хвилинне полегшення, схопився і кішкою видряпався у відчинене вікно.

Ми знайшли його на луках, кроків за п'ятдесят од майстерні. Увесь мокрий, заплаканий і притихлий, Сашко сидів по-турецькому на траві і уважно розглядав свою червонувату ногу з довгими, видно, давно не обрізуваними нігтями.

— Що з тобою, любий? — легко хапаючи Бобиря за плечі, спитав Козакевич.

Сашко повернув до нас худе веснянкувате обличчя і дуже жалісно, плаксиво протяг:

— Ось!

— Що ось? — не зрозумів Жора.

— Ось, дивіться! — заскиглив Сашко, тикаючи пальцем у долоню. Там, на мокрій долоні, чорніла маленька, схожа на конопляну зернину кулька захололого чавуну.

— Ну й що? Крапелька чавуну! — стримуючи сміх, сказав Козакевич.

— Гарна мені крапелька! — ще жалісніше заскиглив Сашко. — Та ви дивіться, ця крапелька мені до самої кістки ногу пропалила.

— Де там до кістки? Ану покажи, — попросив Жора.

Почуваючи, що зіграти мученика не вдасться, Бобир уже більш скромно показав на маленьку червоненьку плямку у себе на підйомі ноги.

— Ну, любий, — сказав Жора, — це тобі з переляку здалося, що до кістки. Кістка ще ціла, але…

— Товаришу інструктор, — почувся голос Полевого, — а наступного разу треба буде перевіряти взуття перед відливанням. У кого будуть драні черевики — в ливарню не пускати. Одержують же всі хлопці спецвзуття?

— Я не одержую, товаришу директор, — заскиглив Сашко, — я не ливарник, а моторист.

— Ну, а якщо ти моторист, — сказав, усміхаючись, Полевой і підняв із землі Сашків черевик, — то все одно мусиш стежити за взуттям. Дивися, по шву ж черевик розпоровся. По шву. Що, трудно зашити? Узяв дратву — раз, два — і готовий. А ти б ще босоніж прийшов на відливку! Ну, хочеш, я тобі полагоджу черевик?

— Ні, навіщо! — злякався Сашко, встаючи. — Я сам полагоджу. — Він підійшов до Полевого, тягнучи за собою по траві онучу, і похапцем відняв черевик.

— І онучі треба прати, — сказав Полевой, дивлячись униз. — Рана у тебе не бозна-яка — воювати з таким опіком можна, а ось від брудної онучі може гірше діло бути. Біжи зараз у школу на перев'язку. Живо!

Сашко побіг, а Жора, оглядаючи пас усіх, наказав:

— Ану, на місця, голуб'ята. Я сам, думаєте, буду вагранку розвантажувати?

Того дня ми поверталися додому пізніше, ніж звичайно.

— Підемо через Старе місто, — сказав я Петькові Маремусі, коли ми вийшли з воріт фабзавучу.

— А чому через місто? — здивувався Петько. — Адже через бульвар швидше.

— Нічого, підемо через місто. Мені треба книжку там купити з механіки.

Ніякої, звичайно, книжки мені не треба було купувати. Просто мені хотілося, щоб мене побачили в місті у робочому костюмі, з прогорілою штаниною, брудного і стомленого.

Було в цей донь якесь церковне свято, і назустріч нам, коли ми йшли по Новому мосту, раз у раз попадали нарядні синки крамарів з дівчатами. Вони йшли в новеньких костюмах з контрабандного бостону, в гостроносих черевиках «джимі» на низьких каблуках, їх дівчата — нарядні, в шовкових платтях, з бантиками в кісках, у білих панчохах, у лакованих туфлях — лузали насіння, смоктали монпансьє. Як мені хотілося в цю хвилину несподівано зачепити кого-не-будь з цих нероб, цих таткових і матусиних синків, які цілими днями вешталися по бульварах та загоряли на березі річки під фортечним мостом! Я з задоволенням втиснувся б серед них, щоб вибруднити своєю задимленою сорочкою їхні нарядні закордонні костюми!

Спекулянти прокляті! Вони в ті роки все ще жили краще за нас, обманюючи чесних працівників. Як ми ненавиділи в ті роки всіх непманів, і їх набиті товарами магазини! Здавалося, що коли б наша воля, то ми, не гаючись анітрохи, розігнали б усю цю буржуазну погань. Одна думка тільки стримувала нас від цього, стримувала і втішала: те, що неп був запроваджений як тимчасовий захід за вказівкою Володимира Ілліча Леніна, за рішенням партії. Усвідомлення цього не дозволяло нам виступити відкрито, як виступали ми раніше, громлячи петлюрівських бойскаутів, проти всієї цієї спекулянтської гнилі. От і зараз я проходив повз них з високо піднятою головою, я пишався тим, що я робітник, що одержую стипендію вісімнадцять карбованців на місяць, тоді як кожен із них може коли завгодно одержати у свого батька на кишенькові витрати п'ятдесят, а то й цілі сто.

— Чому ти не вмився в школі, Васько? — наздоганяючи мене і зазираючи мені в обличчя, спитав Маремуха.

— Дома вмиюся, з милом, — відповів я і, провівши рукою по обличчю, ще дужче розмазав сажу.

Обличчя в мене палало, руки боліли, в горлі дерло від запаху сірки, який розносився по ливарні під час відливання. Починалася Дзвінична, на якій жив лікар Гутентаг. Я уповільнив кроки, мені дуже хотілося, щоб їда стояла біля паркана і побачила мене такого замурзаного. Але Іди не було, і в кімнатах на вікнах були поспускані завіски. Жалкуючи, що не побачив Іди, я пішов далі слідом за Петьком.

— Куди Коломієць виїхав? — несподівано спитав Маремуха.

— Микита? — сказав я недбало. — А, Коломієць в Ярмолинцях працює, агітпропом райкому. Треба буде до нього сходити туди в неділю. Підемо, га, Петрусю?

— А це далеко?

— Ярмолинці? Дрібниця.

— Ну, тоді підемо!

— Обов'язково підемо! — загорівся я. — Та ще й фабзайців візьмемо з собою. Цілою компанією підемо. Їжі прихопимо і рушимо зранку. Здорово буде, правда? Ну, кого взяти — Сашка Бобиря, Тиктора, можна, ну… Галю.

— А я в свою алюмінієву фляжку води наберу, — вирішив Петько.

— І ти знаєш що, — сказав я, — ми не просто гуляти підемо. Ми ще зможемо там, у Ярмолинцях, у хаті-читальні яку-небудь роботу провести. Ми ж — робітнича молодь, вірно? А я в «Червоному юнаку» читав: молоді робітники повинні шефствувати над сільською молоддю. І Коломієць нам ще спасибі за це скаже.

— Тільки Галю нема чого тягти. Хай самі хлопці йдуть.

— Ну, ти кинь! Вона теж знадобиться, — сказав я якомога спокійніше. — Вона сільських дівчат може агітувати…

Тут я відчув, що зніяковів. До цього часу я не міг бо і хвилювання згадувати, як поцілував Галю в ту холодну, вітряну неділю на валах Старої фортеці. Я не міг забути цього поцілунку і, згадуючи про нього, відчував ще більшу ніжність до Галі. Я журився, коли траплялося її довго не бачити. Я радів, коли Козакевич мене посилав у слюсарню принести що-небудь, я не йшов, а біг тоді, знаючи, що побачу Галю біля лещат, у синьому фартушку, мою Галю. Та й Галя тепер ставилася до мене інакше. Ясна річ — сьогодні, наприклад, вона крикнула: «Василю, штани горять!», тому що хвилювалася, щоб я не попікся.

Коли ми розмовляли, вона часто відводила набік очі, червоніла; жвава й смілива в поводженні з іншими хлопцями, зі мною вона говорила тихо і плутано, довго підбирала потрібні слова, неначе образити мене боялася. Я певен був, що Галя мене любить. Я пишався однією цією думкою, і страшно було подумати, що раптом усе це мені привиділося.

Інколи мені хотілося розповісти всім і, звичайно, насамперед Петькові про свою любов до Галі, але щоразу я вчасно спиняв себе. Мені здавалося, що таких речей не розповідають навіть найближчому другу, що любов до Галі треба ховати глибоко в серці і не хвастати нею.

Тепер у Петькових словах я відчув пастку. А чи не хоче він дізнатися, які в мене взаємини з Галею? Але Петько йшов, наче й не було нічого, — товстенький, простодушний мій приятель, і я сказав йому:

— Ти, Петрусю, сам умовиш Галю піти з нами. Добре?

— Та не хочу я. Вона замориться.

— Дивися, щоб ти не заморився. Ти он боїшся далеко запливати, а Галя як плаває? Вона хоч і дівчина, але куди витриваліша за тебе.

— Ну… ну… це ще побачимо, — обурився Петько і, видно, щоб зам'яти цю неприємну розмову, помовчавши трохи, спитав: — На тім тижні і в нас буде організовано комсомольський осередок, мені казали. Це правда?

— Факт!

— А туди… усіх приймуть?

— Ні, чого всіх, — найбільш витриманих.

— А мене… як ти думаєш… приймуть?

— Подивимося, Петре… Треба зважити, обміркувати, подумати! — сказав я важно, так, неначе вже був комсомольцем.

— А ти знаєш, Василю, мене батько давно комсомолістом називає. От прикро буде, як не приймуть. — І Петько Маремуха сумно зітхнув.

Удалині почувся стукіт Кувалди.

Це в майстерні Захаржевського, освітленій багровим від блиском ковальського горна, кував розпечений кусок заліз, Котька Григоренко. Він трудився в курній майстерні приватника, все ще старався там нагнати собі робочий стаж. Він по втрачав надії перехитрити нас. Видно було, він проклинає у душі всю цю роботу, йому хотілося теж у місто, на гуляння, але Захаржевський був католик і не визнавав православних свят. От і вистукував там молотком Котька, коли ми проходили повз нього з другого боку вулиці.

Маремуха скоса позирав у глибину майстерні, а я глянув один раз і пішов, високо піднявши голову, повз Котьку, забруднений, стомлений, з прогорілою штаниною, опустивши руки, на долонях яких були давно натерті тверді мозолі.

За рогом, за афішною будкою, починалася широка Житомирська вулиця. Десь на самому її кінці, за зеленню садів, уже на самій околиці міста, білів високий будинок радпартшколи. Петько повернув на Заріччя, а я пішов далі, до цього будинку.

ГЕРОЇ ПРИХОДЯТЬ З ЖИТТЯ

Незвичайна і щаслива доля випала трилогії «Стара фортеця» — головній книзі Володимира Бєляєва. З першою її частиною читач ознайомився ще 1937 року. А над другою і третьою частинами трилогії письменник працював майже шістнадцять років. Повністю вона побачила світ у 1951 році і тоді ж була відзначена Державною премією СРСР. З того часу книжку неодноразово видавали й перевидавали у нашій країні і за рубежем.

Пристрасно і правдиво розповідає вона нашим сучасника про «перші сходи революції» — про долю звичайних юнаків та дівчат, які жили в незвичайні часи революційних перетворень Нинішній молодий читач, якому адресована «Стара фортеця», не тільки черпає з неї історичні відомості про перші перемоги Радянської влади, а й учиться на прикладі героїв твору жити й боротися, самовіддано служити рідному народові. Пересягнувши рубежі нашої Батьківщини, книжка продовжує благородну боротьбу за мир і справедливість на землі.

Не випадково в роки вторгнення американських агресорів у В'єтнам у Ханої «Стару фортецю» видали в'єтнамською мовою. Книжку Бєляєва вручали молодим воїнам разом з бойовою гвинтівкою. Одну з них, пробиту осколком ворожого снаряда і обпалену полум'ям вибуху, я знайшов на згарищі зруйнованого в'єтнамського міста, щойно визволеного від загарбників Як стійкий солдат книжка боролася в бойових лавах в'єтнамських патріотів, допомагаючи їм у визвольній війні.

Розповідь про зранену книжку, знайдену на полі бою, схвилювала Бєляєва.

«Немає для письменника вищої честі, — сказав він, — ніж бачити, як його книжка бореться й перемагає, допомагаючи народові у доброму ділі. Це щастя для митця. В трилогії я відродив те, що бачив і пережив замолоду, що неможливо забути. Всім життям і творчістю своєю прагну бути корисним народові, рідній партії, в лавах якої перебуваю ось уже півстоліття».

Півстоліття в партії — строк немалий. Є що згадати. І Володимир Павлович згадує. Згадує насамперед людей, спілкування і дружба з якими певною мірою визначили його життєву і творчу долю. А ще — дороге серцю старовинне українське місто Кам'янець-Подільський, жителі якого обрали письменника своїм почесним громадянином, овіяні легендами пощерблені стіни старої фортеці над урвищем, де хлопчаки й тепер шукають підземні ходи, пробують видертися на замшілі шпилясті дахи сторожових веж з вузькими амбразурами, затівають галасливі дитячі ігри. Ні, не в козаків-розбійників, як було колись. Нині у них інші ігри — в юних героїв революції, звичайно, і в тих, яких письменник-земляк оспівав у своїй книжці. У мріях не один з них, певне, уявляє себе відважним більшовиком-шахтарем Тимофієм Сергушиним, якого петлюрівці розстріляли тут, біля цих неприступних стін.

— Чи була насправді така людина? — питають у письменника.

— Так, була, — відповідає Володимир Павлович. — Тільки прізвище у неї — інше. І розстріляли її не у дворі фортеці, а на околиці міста, на кладовищі. Ми, кілька хлопчиків-гімназистів, на власні очі бачили, як озброєні петлюрівці вели революціонера на розстріл. Наказали йому зупинитися перед кладовищенським ровом. Прицілилися. Перш ніж до нас долинули постріли, ми почули, як він гнівно кинув в обличчя ворогам: «Хай живе Радянська Україна! Ніколи не відірвати вам України від Росії, кати!» Дитяча пам'ять до найменших подробиць зафіксувала сцену розстрілу, безстрашність комуніста. Він немовби передавав нам, хлопчакам, свій останній заповіт — свято берегти Країну Рад від ворожих зазіхань, зміцнювати дружбу наших народів. І ми поклялися тоді бути вірними цьому заповітові. Червона Армія вигнала петлюрівців з міста. Радісно зустріли ми переможців. Як щось дуже дороге брали з рук бійців і командирів стріляні рушничні гільзи, а якщо вже комусь із нас вдавалося проїхатись на військовому коні разом з бійцями — такому щасливцеві заздрила вся вулиця. Відтоді червоноармійці, командири і політпрацівники стали нашими великими друзями і порадниками.

Гімназію перетворили на трудову школу. В місті укріпилася Радянська влада.

Батьки Володимира Бєляєва працювали в губернській радпартшколі, і сім'я мешкала там же, на казенній квартирі. Тож він виховувався, можна сказати, не тільки в трудовій школі, а ще й у курсантському колективі, нерідко разом з дорослими слухав політичні лекції, брав участь у військових операціях. Адже довкола ще лютували петлюрівські недобитки.

Коли курсантів радпартшколи влітку, під час шкільних канікул, відрядили на сільськогосподарські роботи до радгоспу Грінчук, який був розташований біля державного кордону, то з ними поїхав і Володя. Одного разу прикордонники звернулися до курсантів по допомогу. Треба було ліквідувати банду, заслану з-за кордону на нашу територію. Перервавши польові роботи, курсанти спішно вирушили на завдання. Взяли з собою і Володю. Він пишався таким довір'ям і не підвів своїх старших товаришів під час сутички з бандитами.

Так закінчилися його останні шкільні канікули. Восени він вступив до Кам'янець-Подільського фабрично-заводського училища імені Балабанова, створеного при заводі «Мотор». Хлопці самі заробляли гроші, щоб прогодувати себе, виконували нескладні виробничі завдання — виготовляли продукцію для сільського господарства: робили соломорізки, інші машини, ремонтували млинове знаряддя.

Найчастіше Володя працював у ливарному цеху, де в нього було багато друзів-комсомольців, а у вільний від роботи час разом з товаришами по ФЗУ брав участь у оперативних діях ЧОПу. В рік смерті Леніна він став комсомольцем і того ж року надрукував у місцевій газеті нарис, присвячений великому вождю революції.

Закінчено фабзавуч. Володимир Бєляєв — ливарник четвертого розряду — їде до Бердянська, де стає робітником знаменитого Первомайського машинобудівного заводу на березі Азовського моря. Працював у ливарному цеху спочатку на мідному литті, потім — на «сірому чавуні».

Заводська романтика захоплює хлопчину, і він вечорами, після роботи, пише статті і нариси про трудові будні. Їх публікують не тільки в українських, а і в московських газетах. Йому довіряють редагувати виїзну газету «Червоний кордон». На старенькому автомобілі, який виділив у його розпорядження окружком партії, Бєляєв роз'їжджає по селах прикордонних районів, вміщує на газетних шпальтах одне за одним оповідання про нове, радянське життя, про пильність радянських людей. А в степу за редакційним автомобілем полює банда отамана Козака. Заряджений наган у молодого редактора завжди напоготові.

Потім — служба в армії, робота у важкій промисловості. Колиска революції, місто Ленінград, стало і його, якщо так можна висловитися, партійною колискою. Тут молодий робітник Володимир Бєляєв у серпні 1931 року стає комуністом.

Якось уночі на завод приїхав Сергій Миронович Кіров і заглянув до тієї майстерні, де працював Володимир Бєляєв з товаришами. Робітнича зміна затяглася того дня до пізньої ночі, і хлопці не поїхали додому, а влаштувалися спати просто в майстерні, під експериментальним танком.

Кіров підійшов до них і запитав:

«А чого це ви, хлопці, спите на підлозі?»

Вони пояснили, що трамваї у такий пізній час вже не ходять з-за Невської застави до центру міста, додому добиратися далеко, а пішки йти — не виспляться, адже вранці знову на завод.

«У такому разі, — сказав Кіров, — розвезу вас усіх по домівках на своїй машині. Одіспитесь…»

Так Володимир Бєляєв і його приятелі опинилися в одній машині з Сергієм Мироновичем. Їхали вони через усе місто, вкрите снігом, і Кіров по-дружньому розпитував хлопців, як їм працюється, з якими труднощами стикаються, чи не потрібна у чомусь допомога.

І молоді робітники, не криючись, докладно й щиро розповідали улюбленому керівникові ленінградських більшовиків про своє життя-буття, про трудові радощі і прикрощі. Хтось із хлопців сказав Сергієві Мироновичу про статті і замітки, які постійно друкує у щоденній газеті «Дослідник» її редактор — робітник Володимир Бєляєв. Кірова це дуже зацікавило, і він сказав:

«Я теж і робітником був, і у газеті «Терек» друкувався, та ось на партійну роботу відкликали. А ви не кидайте писати. Дуже це потрібна і корисна справа. Можливо, з вас вийде письменник…»

Розмова з Кіровим спонукала Володимира Бєляєва серйозно замислитися над своїм літературним покликанням. Він знайомиться з відомими ленінградськими письменниками Миколою Тихоновим, Михайлом Зощенком, Віссаріоном Саяновим, Юрієм Германом, які з увагою поставилися до його творчої долі.

У ленінградських журналах і газетах з'являються публікації оповідань Бєляєва, які відразу ж по-доброму помітили і оцінили читачі.

В архіві Володимира Павловича збереглися нотатки письменника Івана Дмитроченка, який у тридцяті роки працював інструктором Ленінградської асоціації пролетарських письменників. Кілька сторінок у цих нотатках присвячено Бєляєву.

«Якось, — пише Іван Дмитроченко, — з розмови з Марією Костянтинівною Тихоновою, дружиною Миколи Тихонова, я довідався, що в редакціях став з'являтися вродливий юнак, схожий на цигана, з кучмою волосся на голові, пише непогані нариси і оповідання…

Відвідуючи заводи і фабрики Ленінграда, я зустрів одного разу в маленькому кабінеті життєрадісного юнака. Коли він говорив, в його оливкових очах аж сяяла невичерпна радість. Це й був Володя Бєляєв, робітник заводу. Після нашого знайомства пін став часто з'являтися в коридорах редакцій разом з тоді ще молодим Юрієм Германом. Був час, коли я прожив тижнів два в неоштукатуреній квартирі Бєляєва, в бетонному похмурому будинку на розі Староневського проспекту і вулиці Бакуніна… Посміхаючись, Володя сказав: «Не журися, Ваню, тут прозаїк Євген Соболевський написав свою найкращу повість «Веселий похорон», цей склепик уже знаменитий!»

Ось у цій непоказній і недобудованій квартирі і писав Володимир Бєляєв свої оповідання, два з них — «Дитинство» і «Ровесники» — тоді ж дістали високу оцінку громадськості, були відзначені премією ВЦРПС на Всесоюзному конкурсі робітничих авторів. Тут же потім він почав писати і «Стару фортецю». А спонукав його до цього один із засновників радянської дитячої літератури, чудовий поет Самуїл Якович Маршак. Він узяв шефство над молодим талановитим літератором».

«Оповідання ваші, голубе, цілком гідні того, — сказав Маршак своєму вихованцеві, — щоб випустити їх окремою книжкою. Але знаєте, ось що: за ними, за оповіданнями вашими, постійно вимальовується, а правдивіше — відчувається цікаве, старовинне місто, долі живих героїв. Коротше кажучи, їм потрібна просторіша «житлова площа». Напишіть-но, голубе, повість. І неодмінно покажіть мені, що у вас виходитиме…»

Бєляєв послухався поради уславленого майстра літератури і став писати повість, показуючи кожен щойно написаний розділ Маршаку. Так, при найсуворішій редактурі Маршака, народилася перша книжка майбутньої трилогії. Називалася вона тоді «Підлітки». За рекомендацією перших читачів рукопису — письменників Самуїла Маршака, Віссаріона Саянова і Марка Колосова — вона була надрукована в одинадцятому номері журналу «Молодая гвардия» за 1936 рік, а наступного року вийшла окремою книжкою уже з назвою «Стара фортеця».

Так розпочався творчий шлях Володимира Бєляєва до знаменитої трилогії, до інших книжок, у кожній з яких живе правда життя, правда часу, жива пам'ять про героїчне минуле.

У 1940 році журнал «Звезда» у двох номерах, серпневому і вересневому, з продовженням друкує другу частину трилогії — повість «Будинок на Житомирській», яку потім, навесні 1941 року, незадовго до початку війни з фашизмом, випустив «Детиздат» окремою книжкою під назвою «Будинок з привидами».

Війна застала Володимира Бєляєва в обложеному Ленінграді. Він добровольцем вступає до народного ополчення, споруджує оборонні рубежі, бере участь у сміливих діях винищувального батальйону і у вільні хвилини пише публіцистичні нариси для газет, по гарячих слідах подій створює сценарій для антифашистських фільмів «Час розплати» і «У старої няні». По радіо з обложеного міста линув упевнений, твердий голос письменника, який закликав до священної боротьби з ненависними загарбниками.

Володимир Бєляєв захоплювався стійкістю ленінградців, волю яких не могли зломити ні голод, ні безперервні бомбардування. Він на власні очі бачив, як умирали на вулицях виснажені від голоду люди. Умирали, але не здавалися. І він писав про це у своїх нарисах і статтях. Серце його стискалося від горя, коли він дивився на опухлу від голоду дружину, бачив, як помирав його зовсім ще маленький син Володя, а він нічим не міг допомогти їм.

1942 року, ставши кореспондентом Радінформбюро, Володимир Бєляєв пліч-о-пліч із захисниками радянської Півночі брав участь у битві на морі. Потім, після бою, надсилав свої кореспонденції з Мурманська, коли на його вулицях гриміли вибухи фашистських авіабомб, — по п'ятнадцять, а то й більше нальотів на день робили тоді гітлерівські загарбники на заполярне місто. Не раз ходив на бойових кораблях в Арктику, на Нову Землю. У червні 1943 року мало не загинув разом з екіпажем радянського корабля «Рошаль», який віз боєприпаси і літаки з Колгуєва на Нову Землю і зненацька був атакований німецьким підводним човном. Разом з морськими льотчиками літав у льодову розвідку.

Про все, що йому довелося взнати і пережити в обложеному Ленінграді, в морських баталіях, у льодових арктичних битвах, про мужність ополченців і червонофлотців, про небувалу стійкість радянського народу Володимир Бєляєв розповів світові.

У серпні 1944 року, на заключному етапі війни, кореспондента Всесоюзного радіо Володимира Бєляєва перекидають з півночі на захід, на визволену Радянською Армією українську землю. Перед відльотом у Львів він відвідує першого секретаря Спілки радянських письменників Олександра Фадеєва і чує від нього напутні слова:

«Ваше завдання там, на заході, полягатиме в тому, щоб будь-якими силами і засобами морально і політично добивати фашизм!»

Діставши таке завдання, Володимир Бєляєв повів напружену, повну ризику й небезпеки боротьбу з тими, хто на землях Західної України перетинав народові, що вперше дихнув на повні груди після важкої фашистської окупації, шлях до миру, творчої праці.

На лісових дорогах і в глухих селищах лютували бандерівці та інші українські націоналісти, чинили кривавий розбій, вбивали невинних людей, партійних і радянських працівників, сільських активістів.

Памфлети Володимира Бєляєва, присвячені боротьбі народу Західної України проти фашизму і націоналізму, не тільки зривають маски з ворогів соціалізму, досвідчених заокеанських розвідників, професійних убивць та їхніх духовних наставників, але й змальовують героїв битви з цими емігрантськими, антирадянськими покидьками, оспівують красу й силу патріотичних почуттів кращих синів і дочок української землі. Письменник закликає радянських людей бути пильними, свято берегти справу миру і соціалізму.

В. П. Бєляєв належить до покоління комсомольців 20-х років, яке було свідком народження держави нового типу і понад шістдесят років утверджувало життєвість цієї держави, покоління, що завжди відзначалося невтомним пошуком справи, в якій можна якнайповніше випробувати самого себе на міцність.

Володимир Бєляєв так охарактеризував молоде покоління перших літ Радянської влади:

«Просто ми завжди хотіли жити чесно, жити активно. Мені замолоду найкращим порадником у житті був комсомол. Комсомол не тільки гартував мене ідейно, але й визначив мій шлях у житті… Якщо ви пам'ятаєте, у «Старій фортеці» саме з молодими, робітниками пов'язані мої найзаповітніші думки як письменника».

Роботу над книгою «Стара фортеця» Бєляєв почав, коли йому не було й тридцяти, а закінчив її уже в зрілому віці. Писав він про свою молодість, про перші роки Радянської влади. На той час, коли робочий хлопець узявся за перо, вони вже стали історією. Отож довелося багато що пригадати, уточнити, перевірити. Працюючи над трилогією, письменник прагнув тісно поєднати минуле з сучасним, з нинішнім днем країни, з життям молоді, думав про те, щоб його майбутній твір нерозривно злився з тією справою, якій віддавала себе молодь, що прийшла на зміну першим комсомольцям, щоб книга не просто розкривала факти історії, про які не можна забувати, а й відповідала духу епохи, йшла в ногу з часом, з комсомолом, учила діяти в нових історичних умовах.

А час — тридцяті роки — був тривожний. Усе вище підводив голову фашизм, і Володимир Бєляєв у життєвому матеріалі, на якому створювалася книга, шукав свіжі зерна, які б змогли прорости в сучасність, стати корисними для нового покоління, для будівників і захисників соціалістичного суспільства.

Що було конче потрібно в умовах воєнної загрози, яка насувалася? Ідейно згуртувати молодь, навчити й пильно стежити за підступами ворога, готуватися до того, щоб будь-якої миті дати нищівну відсіч агресорові. Військово-патріотичне виховання і тоді було першочерговим завданням часу. Розповісти молоді про героїв перших битв за революцію, про підступність ворога і мужність бійців Червоної Армії, про радянських людей, готових, не шкодуючи свого життя, постояти за свій народ, за Радянську владу, — означало для митця допомогти художнім словом розв'язати це пекуче, по-державному важливе завдання.

Так сприймав вимогу часу Володимир Бєляєв, розмірковуючи над тим, якою повинна бути його книжка. Вона народжувалась у неспокійні роки, тривоги яких не могли не залишити на ній свого відбитку. Тема захисту Країни Рад стала головною у першій книзі «Старої фортеці». Так веліло серце. Так велів громадянський обов'язок.

Друга книжка трилогії — «Будинок з привидами» — створювалася в роки небаченого розмаху соціалістичного будівництва, стахановського руху, коли комсомольці-добровольці залишали рідні міста і села, їхали на заклик партії у далекі краї зводити гіганти індустрії, зміцнювати промислову та оборонну могутність Батьківщини. Хіба міг письменник не відгукнутися на цей патріотичний рух молодих ентузіастів, тим більше, що й сам він колись, закінчивши фабзавуч, залишає рідний Кам'янець-Подільський і разом з комсомольцями вирушає туди, де найбільше потрібні ливарники, — до Азовського моря, на машинобудівний завод. Саме про це, про той час, коли він з товаришами не тільки по-ударному працював, але й вчився влучно стріляти з гвинтівки, нерозривно був пов'язаний з Червоною Армією, з прикордонниками, разом з іншими нерідко вирушав ловити диверсантів, брав участь у збройній боротьбі проти контрреволюційних банд, Бєляєв почав писати нову книжку, що стала продовженням «Старої фортеці». Нехай комсомольська зміна повчиться на прикладі перших молодих ударників праці не тільки на совість, по-соціалістичному працювати, а й опановувати військові знання. Недаремно ж комсомол закликає молодь складати норми на значки «Ворошиловський стрілець» та «Будь готовий до праці і оборони!». Це теж поклик часу.

Три передвоєнних роки Володимир Бєляєв присвятив роботі над повістю про молоду робітничу гвардію, що загартовувалась у горнилі перших індустріальних перемог Радянської влади.

Останню частину трилогії — «Місто біля моря» — Бєляєв писав, коли країна зводилася з попелу, відбудовувала зруйноване в лиху годину битви з фашизмом народне господарство. Про самовіддану працю радянських людей, про боротьбу за піднесення вітчизняної промисловості, ідейне змужніння і творчу активність молодого робітничого класу і розповідає письменнику своїй книжці. В кожному розділі повісті, в кожному її образі відчувається перегук двох історичних епох, двох поколінь молоді; книга наче передає новій комсомолії трудовий і моральний досвід молодих героїв, які зустрічали своє повноліття в лавах будівників соціалізму, натхненних великою мрією про майбутнє.

Як бачимо, кожна книжка трилогії «Стара фортеця» була не тільки сучасною, а й своєчасною, поспішала на допомогу юні сорокових — п'ятдесятих років. Недарма про неминущу актуальність бєляєвської трилогії автор чудового твору про доблесних захисників Брестської фортеці, лауреат Ленінської премії Сергій Сергійович Смирнов писав: «В одвічному питанні молоді «робити життя з кого» книжка» Бєляєва ще не раз допоможе багатьом юнакам та дівчатам. Книжка — друг і ненав'язливий вчитель — відкриє їм красу і щастя подвигу» в ім'я народної справи, змусить їх душею відчути і радісну насолоду справедливої боротьби, і горду гідність праці в робітничих лавах товаришів. Вона навчить їх дружби і любові, чесності і щирості, стійкості і наполегливості — найкращих рис людини і громадянина, що так потрібні людям, які стоять на порозі світлого майбутнього — комунізму».

Правдиво змальовуючи образ покоління, народженого революцією, Володимир Бєляєв постійно думав про свого читача, теперішнього і майбутнього, висуваючи в трилогії на арену дій таких героїв і такі події, які сам час вимагав поставити попереду, щоб вони вели за собою на славні діла молодь нових бойових і творчих літ.

Письменник-комуніст серцем сприйняв політику партії і визначив точну мету ідейно-моральної спрямованості своєї творчості, її виховних функцій. І він не помилився; його творча праця стала у великій пригоді тим, кому була адресована книжка — молоді нового часу. Цей твір знайшов у їхніх серцях палкий відгук.

Як і всякий справжній митець, письменник, ясна річ, скористався правом на домисел, на узагальнення і типізацію образів, але при цьому ніколи не відходив від життєвої правди, ніколи не забував про те, що за його книжкою прийдешні читацькі покоління судитимуть про те, якими були насправді люди його часу, як вони жили і боролися, працювали і любили, заново відкривали для себе навколишній світ, осяяний полум'ям революції.

Він відтворював суту правду подій, змальовував героїв, стверджував правду свого часу. І знав, що цю правду він несе в новий час, і йому, звичайно, хотілося, щоб вона вірно служила майбутнім поколінням, запалюючи їх жагою діяльності, прагненням наслідувати героїв книжки. Ось чому письменник, не викривляючи реальної дійсності, відбирав із багатющих запасів свого життєвого досвіду насамперед цікаве і повчальне, те, що переживе не лише сьогодення, а й завтра, вступить у прийдешній день.

У «Старій фортеці» ми відкриваємо для себе не тільки художню реальність великих історичних подій, а й читаємо про буденне життя мешканців невеличкого стародавнього містечка, звичайні хлоп'ячі ігри й захоплення, пустощі і витівки. І ось що характерне ми помічаємо, читаючи цю книжку: все буденне й незначне в долі героїв, у долі міста поступово відходить на задній план і дедалі яскравіше, вагоміше виявляє себе життя — велике, бурхливе, багатогранне революційне життя, в якому по-новому формуються людські характери і чітко окреслюються обличчя наших друзів і ворогів.

Автор не суперечить тут правді життя, правді історії. Революція визначила долю багатьох мільйонів людей. У її світлі особливо виразним стало велике і мале, справжнє і фальшиве, сміливе і легкодухе. Революція вела народ до головного — до визволення трудящих від гніту експлуататорів, до вільного, щасливого життя, до повного розквіту людських талантів і здібностей.

Це і є те головне, що переймає оповідь «Старої фортеці». Правда революції увінчує все пережите юними героями книжки, мешканцями міста, визволеного Червоною Армією від сваволі петлюрівців та їхніх союзників — білопольських інтервентів. Цю правду і змалював Володимир Бєляєв, опираючись на власні спостереження, на долю близьких йому людей, на реальні історичні факти свого часу. І ці факти, що визначили всі вчинки героїв, письменник поставив у центрі розповіді, вивів у своїй книжці на передні рубежі. Він добився того, що безліч чудових і точних деталей, вплетених у тканину розповіді, не заступили його провідної думки, не завели у дрібнотем'я вбік від головної течії життя.

Як показала довголітня щаслива доля «Старої фортеці», книжка стала потрібною і корисною читачеві саме цією правдою, що виникла в атмосфері соціалістичної революції. Вона допомогла молоді правильніше побачити поступальний революційний процес і визначити своє місце в лавах будівників нового суспільства. В яскравому художньому зображенні народного життя на світанку Радянської влади і полягає значення трилогії, її неминуща цінність для молодого читача.

Володимир Бєляєв усією силою свого таланту, силою любові й ненависті відгукується на людський біль і лихо, на вимогливий заклик чесних людей світу приборкати фашизм, зірвати маячні плани паліїв війни, що сіють на землі ядерну загрозу і вбивства, наклепи і провокації. Саме цим душевним болем перейнята інша книжка Володимира Бєляєва «Вишневі алеї», до якої увійшли найкращі твори письменника — повість, оповідання і памфлети, створені в останні роки.

Назву збірці дало документальне оповідання про подвиг, що його здійснив у перші дні війни маленький гарнізон прикордонної застави, яким командували лейтенант Олексій Лопатін та політрук Павло Гласов. Вони загинули у нерівному бою із загарбниками, їх поховали на сільському кладовищі недалечко від застави. «Прикордонники, які прийшли служити сюди, — пише автор, — посадили на заставі вишневу алею на честь славного подвигу своїх попередників. Навесні дерева вкриваються ніжним білим цвітом, а ближче до середини літа на них рясно червоніють соковиті вишні. Ніхто не зриває їх — така традиція. Наливаючись соком, вони поступово падають на землю і червоніють під деревами, немов краплі крові, якою колись зросили цю землю герої-прикордонники».

В образному ладі книжки відбито всенародну пам'ять про мужніх борців за свободу і незалежність нашої Батьківщини. Ми ніби чуємо відгук тужних дзвонів білоруської Хатині, завивання вітру у руїнах Брестської фортеці, трагічний реквієм, що звучить на Піскарівському кладовищі в Ленінграді.

Відомості про героїчних прикордонників-лопатінців автор збирав багато років, він довго жив на заставі, яку лопатінці захищали до останнього подиху, стримуючи натиск гітлерівських полчищ. Цій заставі присвоєно ім'я лейтенанта Олексія Лопатіна, Героя Радянського Союзу. В Народній Республіці Болгарії одну з прикордонних застав також названо іменем О. Лопатіна.

Не дізналися б ми, напевне, і про високий моральний подвиг скромної дівчини Іванни Ставничої, яка відверто кинула в обличчя церковним фанатикам суворе звинувачення у дворушництві і підступній зраді, якби не слідопитський пошук Володимира Бєляєва. У післявоєнному Львові письменникові вдалося знайти сліди убивць Іванни, і у своїй повісті «Хто зрадив?», також уміщеній в збірці «Вишневі алеї», він розкрив правду вчиненого злочину. Обплутана густим павутинням єзуїтських провокацій, дочка священика Івана, натура щира і простодушна, опинилася на краю прірви, в жорстоких лабетах так званих «духовних пастирів» — гітлерівських агентів. Руйнувалась її мрія про те, щоб навчатися в університеті, стати науковцем. Осіняючи Іванну хрестом, запеклий антирадянщик митрополит граф Андрій Шептицький лицемірно переконував свою хрещеницю: «Не побивайся за безбожним університетом. Присвяти себе цілком служінню в товаристві імені пресвятої діви нашої Марії… Зроби все можливе, щоб застерегти знайомих тобі юнаків та дівчат від вступу до комсомолу. Квиток у кишені наших молодих галичан — це каїнова печать назавжди, найбільший гріх перед господом богом. Запам'ятай це! Будь-якими засобами треба викорінювати згубні плевели безбожного вчення».

Не послухалась Іванна напучень митрополита, який вчив безвладно скорятися злу, сковував її волю і прагнення до кращого життя. Вона на власні очі бачила, як у роки варварської навали фашистів з благословення церковників-націоналістів бандерівські бандити жорстоко знущалися над невинними людьми, як есесівці, на пряжках поясів яких були виштампувані слова «З нами бог!», прирікали на загибель старих і малих, стріляли у беззахисних впритул, у потилицю. Десятки тисяч мирних жителів тільки у Львові винищили вони за тридцять сім місяців фашистської окупації.

Побачивши зраду людей, у яких вона раніше вірила, Іванна поспішає на допомогу борцям за свободу, рятує з табору смерті військовополонених, зближується з радянськими підпільниками.

Єзуїти, підступно виманивши Іванну з підпілля, присудили її до смертної кари. І коли есесівець накинув дівчині на шию зашморг/вона рішуче зірвала з себе натільний хрест і шпурнула його геть, звільнившись раз і назавжди від релігійних пут.

Володимир Бєляєв створив великий цикл памфлетів «Слуги фашизму і реакції», на конкретних прикладах переконливо показавши антинародну суть буржуазних українських націоналістів та уніатських церковників, які благословляли їх. Нині вони влаштували собі кубло у західних країнах, де їм платять за зрадництво, за будь-яку антирадянську акцію, будь-який виступ проти комунізму. Памфлет «Загадка Вулецьких горбів», спрямований проти націоналістичних терористів та запроданців, що подвизалися на шпигунській службі у гітлерівців, розриває історію зникнення великої групи львівської інтелігенції у перший рік фашистської окупації.

Вивченням цієї трагедії Володимир Бєляєв почав займатися дуже давно, ще наприкінці війни, коли працював у Надзвичайній комісії по розслідуванню німецько-фашистських звірств на Львівщині. Саме тоді й пізнав він у всій глибині практику нечуваного терору націоналістів-головорізів, підбурюваних на нові грабежі і вбивства двома фюрерами — українським поповичем Степаном Бандерою і гітлерівським розвідником Теодором Оберлендером. Уже тоді були знайдені документи, які доводили, що гітлерівці здійснили своє злодіяння над львівськими вченими з благословення уніатського митрополита Андрія Шептицького за «чорними списками», заздалегідь складеними для вбивць організацією українських націоналістів.

Однак хто саме був безпосереднім виконавцем цього масового вбивства, тривалий час лишалося невідомим. Тільки через двадцять років після війни письменникові вдалося розкрити таємницю загибелі великої групи визначних наукових працівників Львова, встановити імена катів, що вчинили нечуване звірство. Як виявилося, це були гауптштурмфюрер СС Ганс Крюгер і «науковий спеціаліст» абверу професор Теодор Оберлендер, один із командирів націоналістичного батальйону «Нахтігаль», карателі якого і скоїли кривавий злочин у Вулецьких горбах.

Організатори вбивства львівських учених лишилися живі. А втім, західна церква й досі своїми проповідями про християнське всепрощення, по суті, захищає від суду історії явних злочинців, прикриває їхні криваві злочини. Памфлет Бєляєва закликає не просто пам'ятати про цю жахливу трагедію, а й зробити все можливе, щоб такі лиходійства ніколи більше не повторилися на нашій землі.

У своїх публіцистичних творах Володимир Бєляєв переконливо розвінчує підступи націоналістів-клерикалів, що осіли у Канаді, Нью-Йорку, Мюнхені. Це вони з усіх сил намагаються відродити запеклого ворога українського народу — уніатську церкву. Особливо затято обстоює цю безглузду ідею колишній колабораціоніст Йосип Сліпий. Трудящі Львова і навколишніх сіл добре пам'ятають його криваве співробітництво з гестапо та абвером гітлерівської Німеччини.

Памфлети письменника сміливо атакують підступи нинішніх фашиствуючих молодчиків, націоналістів і єзуїтів, збуджують у душах радянських людей високе почуття пильності. У гострій ідеологічній боротьбі, яка відбувається сьогодні на всіх континентах світу, в боротьбі прогресивного людства проти неофашистів, клерикальних слуг темряви і мракобісся публіцистика Володимира Бєляєва набуває особливої актуальності, зриває маски з тих, хто вдає з себе безвинних овечок, водночас намагаючись повернути назад колесо історії, загальмувати рух мільйонів до прогресу, до морального визволення.

«Це мені хотілося нагадати читачам, — пише Володимир Бєляєв, завершуючи свою книжку. — Адже націоналізм продовжує жити за кордоном, його носії не відмовилися від своїх підступних планів. У загальному хорі войовничих антикомуністів чути голос і тих, хто прагне відродити унію на українській землі… Нехай же факти історії нагадають людям про ті злочини буржуазних націоналістів та уніатів, забувати про які ми не маємо права! В ім'я миру на нашій землі! В ім'я справедливості і щастя!»

Володимир Бєляєв пише про те, що глибоко знає і чудово пам'ятає. Він хоче, щоб і читач його про це знав і завжди пам'ятав.

Володимир Разумневич.

Примітка

1

Батута-негра — сорт винограду.

Content

Бєляєв Володимир Будинок з привидами

Володимир Бєляєв КНИГА ДРУГА БУДИНОК З ПРИВИДАМИ

Ми переїжджаємо

Котька лагодить посуд

На новій квартирі

Над водоспадом

Перший матч

По нас стріляють

Ревнощі

У ювеліра

Дощ пройшов

Кафе Шипулинського

Тривога

Дзвін

Усе загинуло

Майстер стального затиску

У путь-дорогу

Хто втік?

Микита з Балти

Буржуазні забобони

Верхи на Каштані

Страшна ніч

Як Марущак піймав білу черницю

Мене одвідує Галя

Даємо бій!

Чавун тече

ГЕРОЇ ПРИХОДЯТЬ З ЖИТТЯ

Примітка