Олексій ВОЛКОВ

АМНІСТІЯ ДЛЯ ХАКЕРА

Найважча розмова —

Зі своєю совістю.

…Тепер я розумію,

Чому ти

Так кричиш уночі.

Богдан Мельничук

І. Кілер

М’яч у дворі раптово припинив стукати, і вигуки стихли. Якийсь час хлопчачих голосів не було чути зовсім, а потім вони загомоніли з новою силою. Що вони вигадали? Нову гру? Нехай так, адже це гупання м’яча об стіну ставало дедалі нестерпнішим. І ось запала тиша.

Двері до під’їзду зі стукотом розчахнулися, двоє хлопчаків кулею влетіли туди і наввипередки помчали сходами нагору, мало не затоптуючи один одного. Сходовий марш закінчувався доволі широким майданчиком, в кінці якого було видно шахту ліфта ще старого типу, напівпрозору, обтягнуту густою дротяною сіткою, з металевими дверима. Ліворуч починався новий сходовий марш.

Хлопчаки загальмували тільки на якусь мить. Тут належало поводитися тихо та обережно. У квартирі справа жила бридка самотня стара, яка завжди спиралася на палицю, котрою при нагоді могла запросто почастувати порушників спокою. Квартира зліва належала пузатому дядькові, що задихувався від ходьби по сходах і майже завжди носив під пахвою шкіряну теку. Він не бився, зате регулярно скаржився практично всім батькам хлопчачої дворової «мафії». Тому двоє хлопців тихенько проминули майданчик першого поверху, обережно зайшли за ліфтову шахту — одну з найкращих схованок.

Та заскочивши за ріг, вони миттєво зупинились. Просто за сіткою шахти у вузькому проході між нею та задньою стіною на бетонній підлозі сидів чоловік. Руки складені на підігнутих колінах, голова зі скуйовдженим волоссям схилена на руки. Хлопчаки заклякли на місці та злякано зашепотілися, але незнайомець не звернув на них жодної уваги. Він спав. На ньому була стара потерта шкіряна куртка і такі самі бувалі кросівки. Перед ним на підлозі стояла недопита пляшка горілки. Хлопці нерішуче позадкували, обійшли шахту і побігли вгору. Нехай цього бомжа злякається той, хто прийде їх шукати! Бо він прийде сам, отже, йому буде значно страшніше.

Повільно відірвавши голову від колін, бородатий, ще молодий чоловік подивився вниз крізь сітку ліфтової шахти. Його погляд не блукав після важкого алкогольного сну, а спокійно, навіть байдуже ковзнув по стінах, затримався на щільно зачинених дверях під’їзду і знову сховався між колін.

Двері під’їзду відчинилися, увійшла літня жінка у світлому старенькому плащі з сумкою та сіткою з продуктами. Вона поволі подолала перший підйом і натисла кнопку виклику. Згори почувся характерний звук ліфта, що рушає. Стара сперлася на металеву сітку, але чоловіка, який сидів на підлозі по той бік шахти в суцільній темряві глухого кутка, бачити не могла.

Коли ліфт рушив угору, незнайомець ще раз оглянув під’їзд і знову завмер у попередній позі. Так було щоразу, коли знадвору двері відчинялися. Тоді крізь волосся, звисле на лоба, його погляд — надто уважний як для людини, яка випила майже пляшку горілки, — ковзав по тих, хто проходив поруч.

Та коли вхідні двері відчинилися знову, поведінка незнайомця змінилася, а погляд щось зафіксував. (Цього разу він не опустив голови, продовжуючи намацувати очима те, що його цікавило.) Той, хто увійшов, почав був порпатися біля поштової скриньки, але мацнувши кілька разів по кишенях, махнув рукою і, важко дихаючи, посунув сходами нагору.

Чоловік за шахтою ліфта неквапно розігнувся і сперся спиною на стіну. Рука його ковзнула за вилогу куртки, і там щось клацнуло так тихо й обережно, що він сам ледве почув. У руці матово зблискував пістолет з нагвинченим на ствол глушником.

Невисокий чоловік років шістдесяти з помітним черевцем тримав під пахвою стару, потерту, хоч і непоганої якості теку. Те саме можна було сказати і про плащ та капелюх, якого він, зовсім захекавшись, зняв ще на сходах, відкривши лису голову.

До ліфта лисий не дійшов, повернув ліворуч до першої ж квартири. Відмикаючи один за одним два замки, він зиркнув на годинник.

Бородатий уже стояв на ногах, тихо обійшовши стороною пляшку з залишками питва, і коли двері відчинилися, миттю опинився поруч із господарем.

Коли ствол пістолета глянув у обличчя товстуна, йому відібрало мову. Капелюх вивалився з рук і впав на килимок при вході. Бородатий штовхнув його ногою, відправляючи до передпокою і туди ж показав пістолетом.

— Що… Що таке… — намагався видушити з себе господар помешкання, але його мовчки підштовхнули рукою. Двері зачинилися.

Вони обидва опинилися в передпокої, і незнайомець відразу проштовхнув господаря далі, спрямовуючи до кімнати.

— Що, що вам потрібно? Я нічого не… — Штурхан пістолетом урвав спробу господаря щось з’ясувати. Тека його також вислизнула з рук на підлогу, а ще один штурхан кинув його на канапу. Зайда ковзнув очима по стінах і присів на стільчик перед ним, поклавши руку зі зброєю на коліна.

— Ромазан Володимир Павлович? — тихо й незворушно запитав він.

Обличчя господаря зблідло ще більше, очі готові були закотитися, адже це означало, що непроханий гість тут не помилково.

— Т-так, але…

Йому не дали навіть заперечити.

— Я прийшов ліквідувати вас.

Він тільки судомно ковтнув, почувши це слово, яке, з одного боку, віддавало смертельним холодом, а з другого — якимось цинічним канцеляризмом. «Ліквідувати…» Здавалося, він зараз знепритомніє. Рука сама потяглася до коміра сорочки та несвіжого і немодного галстука.

«Ліквідувати!»

— З-з… За що?.. — тільки й вичавив із себе господар, розуміючи, що поки той не стріляє, потрібно говорити, але гість мовчав.

— За що? Що вам потрібно? Я нікому нічого не зробив! — продовжував видушувати з себе господар тремтячими губами. — Я літній хворий чоловік… Для чого мене в-ви…вбивати? Пощадіть… Беріть усе, що є в квартирі… Благаю вас, не вбивайте мене! Я нічого вам не зробив…

Він зіщулився на дивані, притискаючи руки до грудей, готовий упасти на коліна, а бородань дивився на нього байдужими скляними очима і мовчав, наче даючи жертві виговоритись. На стіні монотонно клацав маятник великого старовинного годинника, відлічуючи, можливо, останні хвилини господаря. А той продовжував схлипувати, здригаючись в очікуванні цього останнього, жахливого моменту.

Надворі постукував м’яч, а тут усе ніби завмерло. Він сидів на стільчику, широко розставивши коліна, — худорлявий, з випнутими вилицями чоловік середнього віку, зарослий не те щоб зовсім бородою, скоріше добрячою щетиною — і наче вичікував, коли проб’є відповідна година.

А стрілки годинника дійсно рухалися до четвертої. Невже він цього й чекає? Злякавшись подібного припущення, глянув на годинник і господар квартири. Він знову роззявив рота, збираючись щось сказати, але спромігся лише на якісь незрозумілі звуки. Рука його потяглася до серця. А стрілка годинника пересунулася вперед ще на одну поділку. Зараз бамкне…

Але натомість тишу розірвав телефонний дзвінок у передпокої — такий різкий, що, здавалося, завібрувала навіть картина на стіні. Товстун увесь здригнувся. Бородань зреагував ледь помітним здриганням м’язів обличчя. І все. Телефон дзвонив дуже довго і нарешті таки замовк, але одразу ж дзвінки залунали знову. Господар озирнувся на отвір дверей, наче шукаючи в апарата, що розривався, якоїсь підтримки. Жест рукою у той бік ніби натякав на дозвіл зняти трубку, але обличчя непроханого гостя залишалося незворушним.

Та ось очі незнайомця нарешті ворухнулися, відновлюючи контакт із оточенням. Він швидко підвівся, і рука, що тримала зброю, повернулася у бік канапи. Дико закричавши, товстун упав на коліна, простягаючи руки до вбивці, і, ковтаючи слова, заторохтів:

— Я віддам, віддам! Усе віддам! Не вбивай! Я знаю, за чим ти прийшов! Я все віддам! Вони тут, недалеко! Але не в квартирі! Тут, близько, в однієї людини, я там сховав… Мене не можна вбивати! Я все виправлю! Тільки я знаю, як це зробити!…Більше ніхто не зробить! Ми підемо туди, і я віддам. Якщо треба, її можна прибрати, цю людину, і все… ніхто не знатиме… Тільки не вбивай мене! Інакше все пропало, ніхто не впорається… Я навмисне зробив, щоб ніхто не зміг…

Здавалося, гість, який вочевидь уже збирався натиснути на курок, завагався.

— Не вбивай… — з новою силою заблагав господар, повзаючи на колінах. — Я віддам… Скільки тобі заплатять за мене? Я дам тобі більше! У мене є гроші! Тільки пощади!

Бородань сперся однією ногою на стільчик, на якому щойно сидів, поклавши руку з пістолетом на зігнуте коліно.

— Гаразд, шість тисяч, — несподівано промовив він таким тоном, ніби звертався не до господаря, а до стін його квартири. І повторив: — Шість тисяч.

На обличчі господаря миттєво відбився зміст сказаного. Шість тисяч! Його не вб’ють! Гроші врятують. Йому можуть подарувати життя! Всього шість тисяч!

— Шість тисяч… — повторював він самими губами, схлипуючи і тремтячими руками роблячи якісь нерішучі рухи, наче не знаючи, за що взятися. Не встаючи з колін, він поповз ближче до кутка, ще раз озирнувся і заходився відривати плінтус від підлоги. Пальці його зірвалися і зламався ніготь, але болю він не відчув. Якби не тремтячі руки, він упорався б набагато швидше. Але гість нікуди не поспішав і не підганяв його. У самому низу стіни з’явилася щілина менш як півметра завдовжки і кілька сантиметрів заввишки. — Шість тисяч… Я дам тобі… десять! Трин… Чотирнадцять тисяч! У мене є майже п’ятнадцять! Це все, що я маю, тільки не вбивай мене…

Крізь щілину з пустотілої стіни-перегородки між кімнатами господар витягав одну за одною пачки грошей, запаяні в поліетилен. Нарешті пачки закінчились.

— Там більше нічого немає… — Він продовжував тремтіти. — Ви можете перевірити… У мене більше взагалі нічого немає! Ви казали шість тисяч, а тут… Все…

Він пхав руку в щілину, демонструючи, що там пусто.

— Фортепіано, — перебив бородань.

Інструмент стояв у протилежному кутку.

— Форте… Там нічого немає! — вигукнув господар. — Я чув, у піаніно часом ховають, але… Там нічого не сховано! Ви можете перевірити… Нічого!

На обличчі чоловіка з пістолетом жоден м’яз не ворухнувся. Не прочитавши з його виразу ніякої підказки, товстун, який уже сидів під стіною на підлозі, спробував зустрітися з ним очима. Бігме він не знав, що ще можна сказати цій людині. Проте перший жах якось минув.

— Ну, якщо вам треба, забирайте… Звичайно! Беріть собі і його… Форте…

Він несміливо штовхнув пакет з грошима по підлозі у бік бородатого. Той лише скосив на гроші очі й знову промовив ні до кого:

— Гроші не ті. Інструмент також…

Господар роззявив рота.

— Й-як… Як н-не ті? Що ви м-маєте на увазі? Це д-долари… Справжні… Купюри нові… Які ви хочете г-гроші? Кращих не буває!

— Шість тисяч карбованців, — голос незнайомця, як і погляд, був наче неживий.

— Карбованців… — повторив господар. — У мене стільки нема… Але ж… долари…

Він миттю підхопився на ноги, та від хвилювання заточився і мало не впав. Відкривши шухляду комода, витяг з-під білизни інші папірці й нерішуче простяг бороданю.

— Ось, тут усе, що є, трохи більше як дві тисячі, але долари кращі… — Він заходився відкривати бороданю Америку, поки той не промовив майже по складах:

— Це гривні. Я казав карбованці.

— Карбованці… — повторив господар.

Тепер у нього був такий вигляд, наче його почастували по голові чимось важким.

— К-карбованців давно н-немає… Д… де ж їх узяти? Та й на них ви нічого не купите! Зараз вони вже не ходять. А ось долари…

Напевно, він вирішив, що кілер не сповна розуму. Тон товстуна став запобігливим, наче він хотів підлеститися до того, хто погрожував йому зброєю.

— Фортепіано також не годиться, — без жодної емоції промовив гість.

— А… А яке вам потрібно?

— «Україна», чорне.

— Це краще! — захоплено вигукнув товстун, наче в нього лише тепер прорізався голос. — Це «Петроф»!…Найвідомішої фірми! Воно новісіньке! Його не можна навіть порівняти з «Україною»! Тут таке звучання! Я вам зараз п-продемонструю. Ви так мене перелякали, в мене руки тремтять… але ви тільки послухайте, як звучить…

І він, підскочивши до інструмента, відкрив кришку, але клавіш устиг лише торкнутися, так і не видобувши звука.

— Я не тямлю в цьому, — відрубав бородань. — Те, що ви пропонуєте, мені не потрібне.

Господар квартири наче знову вловив у монотонному голосі свого гостя якісь загрозливі нотки, тому в очах його промайнув переляк.

— Так… а… де ж мені взяти… я не… Я не зможу дістати з-зараз…

— А ти напружся. Напружся…

Лише тепер кілер глянув йому в очі. Їхні погляди зустрілися. Напевно, товстун побачив у них свою смерть, бо погляд його і вираз обличчя почали миттєво мінятися. Очі широко розплющилися, рука, що тримала пачку грошей, стислася, зминаючи купюри, а рот, хоч і роззявився, вимовити бодай слово вже був не ладен.

— Я… По…

Це виявилося ніби сигналом. Гість швидко підняв руку, і пістолет наче плюнув у живіт своєї жертви. Господар помешкання хапнув повітря, обличчя його перекривило, і він, відкинутий ударом кулі назад, осів по стінці комода на підлогу. Тепер його обличчя висловлювало німе здивування. Він часто дихав, хапаючи ротом повітря і гакаючи під час вдиху. Очі почали панічно блукати по стінах, ніби він сподівався відшукати там якийсь порятунок. Кілька разів він навіть мацнув підлогу, наче збирався перевернутися на бік, потім його руки обвисли. Дихання на якусь хвилину почастішало, потім стало нечастим і глибоким. Тепер він дивився на свого вбивцю байдуже і спокійно.

Чоловік у шкіряній куртці спокійно спостерігав за результатом своєї праці. Ноги жертви несподівано випросталися, пальці рук напружилися, після чого все тіло поступово розслабилося. Він більше не дихав.

Убивця зняв ногу зі стільчика і, ступивши кілька кроків, байдуже глянув на жертву. Рука з пістолетом ворухнулася, але контрольного пострілу він не зробив. І пістолет не полетів на коліна жертви. Натомість він поклав зброю у кобуру, застібнув блискавку і рушив до виходу. Але біля дверей загальмував і обернувся. На підлозі біля тіла лежав поліетиленовий пакет з грошима.

Він вагався недовго, повернувся і підняв пакунок з валютою. Гривневі купюри так і залишилися валятися на підлозі. Поміж них зупинилася і маленька блискуча гільза, викинута при пострілі з патронника. Кілер задер куртку, скрутив пакунок з доларами й запхав його за ремінь джинсів. Неквапно зігнувшись і відкинувши пальцем, ніби якийсь непотріб, п’ятдесятигривневу купюру, підняв блискучу гільзу й опустив до кишені. Погляд його зосередився на теці. Присівши на край стільця, він наступив кросівкою на її кутик і потяг пообтріпаний шкіряний хлястик. Брови його здивовано ворухнулися. У теці лежав закордонний паспорт. Новенький, з блискучими літерами на палітурці. З нього стирчав складений навпіл тоненький аркушик з якимись штампами. Це був квиток до Сполучених Штатів.

Дзвінок у двері різонув по вухах голосно і так несподівано, що він мимоволі здригнувся. Той, хто, здавалося, не мав нервів. Рука сіпнулася до зброї, та за мить він знову був собою. Документи опинилися в кишені, а кілер підвівся і завмер на місці. Дзвонити перестали, і відразу ж у двері загупали — голосно і наполегливо. Він стояв і чекав — знову спокійний та незворушний, лише пальці зручніше обхопили рукоятку зброї.

Двері почали здригатися, наче їх дійсно хотіли висадити. Раптом з-за дверей почувся галас суперечки, серед якого виразно розрізнявся жіночий голос. Гупання припинилося, а затим стихла і сварка. Стукнули двері під’їзду і ще одні — очевидно, квартири навпроти. Запанувала тиша.

Бородань ще раз озирнувся на труп господаря, сховав пістолет, тихо прочинив двері, оглянув порожній під’їзд і вийшов із помешкання.

Молодий чоловік з борідкою, у джинсах та шкірянці не був кілером-профі, проте ніхто з нечисельних пасажирів тролейбуса, придивившись до його худого і, здавалося, змарнілого обличчя, не помітив би навіть сліду хвилювання. За вікном пропливали будинки, проходили люди. Він їх не помічав. На одній із зупинок чоловік підвівся і вийшов у натовп. Проходячи повз урну для сміття, він непомітним рухом опустив туди зім’ятий папірець. Як для папірця він виявився на диво важким і, розштовхавши інші, з вигляду схожі на нього, впав на дно урни. У ньому були загорнуті ключі від квартири з трупом. Кілер загальмував. Рука його зробила зусилля, зминаючи в кишені щось тверде. Небагато людей викидають до урни закордонні паспорти із квитками до Сполучених Штатів, проте той, хто це зробив, не був схильний замислюватися над нестандартністю свого вчинку.

Безлад, напевно, був властивий цьому помешканню. Повісивши на вішалці при вході куртку, він пройшов до кімнати. Вийняв з кобури під пахвою пістолет і, відкрутивши глушник, кинув його на диван, туди ж полетів пакет з доларами. Сам він упав у крісло, поклав пістолет на коліна і заплющив очі. За вікном проїжджали машини, іноді долинали якісь голоси. Він не спав. Не було тієї властивої сну повної розслабленості м’язів, характерного ритму дихання. До того ж у якийсь момент його рука, що тримала зброю, напружилась, ворухнулась, але потім розслабилася і застигла.

Просидівши так майже годину, він розплющив очі. Поклавши пістолет на стіл, заходив по квартирі. На полиці шафи стояла пластмасова коробочка. Думаючи про щось своє, він механічно взяв її до рук, покрутив і, не відкриваючи, поклав на місце. У того, хто кілька годин тому холоднокровно, наче запрограмований робот, натискав на спуск, забираючи людське життя, тремтіли пальці, обличчя було бліде, а на скронях проступили крапельки поту.

Він увійшов до ванної кімнати і відкрутив на повну кран з теплою водою, набираючи ванну, а сам, скинувши одяг, надовго застиг перед дзеркалом. Можливо, він і сам намагався відшукати на власному обличчі сліди бодай якогось хвилювання або невпевненості? Судячи з усього, це йому не вдалося.

Ванна набралася майже повна, і він занурився у теплу воду. Стоячи перед дзеркалом, бородань устиг змерзнути, від чого бліда шкіра його жилавого тіла вкрилася сиротами і почала тремтіти. Тепер його обличчя висловлювало задоволення, та насолодитися ефектом він собі не дав. Рішуче розплющив очі, взяв із полиці на стіні пачку лез для гоління і витяг одне. Розглядаючи, потримав міцно затиснутим у пальцях. Лезо було імпортне — блискуче та гостре, а очі цієї людини дивилися на нього так, наче за мить воно мало перетяти вени на обох зап’ястях.

Та замість цього він заклав лезо у станок, намастив обличчя милом і почав голитися.

II. Мент

Він дізнався про це, коли робочий день уже добігав кінця. Чотири дні тому скінчилася відпустка, яку майор Олексій Кобища чесно відгуляв. Це була дивовижа, враховуючи комісію з міністерства. Він чув про неї і побоювався, що його відкличуть, але про нього наче забули. Четвертий день підряд Кобища займався суто канцелярськими справами. Та о п’ятнадцятій тридцять його викликав начальник: півгодини тому в одній із квартир у районі Старого мосту було виявлено труп. Оперативна група з експертами вже виїхала на місце.

Майор Кобища належав до тих ментів, фах яких не кидався в очі, особливо поза службою. Це був доволі веселий та безпосередній чоловік, а спілкування з ним цілком могло переконати, що його мізки, крім тієї звивини, що від кашкета, мають ще декілька. А в тих, хто добре знав як самого Олексія, так і рід його занять, складалося враження, що жорсткі службові інструкції та регулярне спілкування з усіляким непотребом не дуже позначаються на його вдачі. Сам же начальник кримінального відділу завжди тверезо оцінював власні плюси та мінуси і був переконаний, що підлеглі люблять його за здоровий глузд, безпосереднє начальство цінує за тямущість, а вище недолюблює за наявність власної думки. Загалом це відповідало дійсності.

Труп напівлежав під стіною, зіпертий на неї плечима. Голова похилилася на праве плече. Очі розплющені. На вигляд років шістдесят. Невисокий, лисий, з черевцем. Світлий плащ та костюм під ним, черевики. Вхідний отвір кулі з плямою засохлої крові — на животі. Навколо на підлозі розкидані гроші — здебільшого п’ятдесяти- та двадцятигривневі купюри. Поруч відірваний плінтус і широка щілина у пустотілій стіні при самій підлозі. Напіввідкрита шухляда комода з білизною. Стара обшарпана шкіряна тека на підлозі. Ну, і ще запах. Запах у кімнаті, м’яко кажучи, залишав бажати кращого.

У квартирі вже кипіла робота. Працювали експерти, складалися протоколи, велася фото- і відеозйомка. На місці був і помпрокурора, з яким після відпустки бачилися вперше. Вікна помешкання були відчинені, інакше тут можна було збожеволіти.

Майор Кобища не мав звички, прибувши, одразу втручатися в роботу експертів. Він працював з цими людьми не перший рік і реально оцінював їхню кваліфікацію та досвід у таких справах, тому і вважав, що своїми вказівками може лише зашкодити. Уже за кілька годин вони почнуть «вливати свіжу кров» у організм слідства. Він мовчки оглядав місце події, аналізувати, намагаючись витягти по гарячих слідах максимум інформації. Технічний же бік справи залишався за тими, кого тут вистачало. Тому починав розслідування майор Кобища зазвичай, покладаючись лише на власний досвід та інтуїцію. Щоправда, запах, який стояв у цьому помешканні, переконував, що «гарячих» слідів тут бути не може. І все-таки…

Двері квартири були замкнені, ніяких слідів злому. Тіло знайшли лише тоді, коли сморід почав пробиватися на майданчик. Мешканці під’їзду, встановивши його джерело і згадавши, що не бачили господаря помешкання вже кілька днів, викликали дільничного.

Отже, двері відчинили ключем. Швидше за все, це зробив сам господар, оскільки і зараз був у верхньому одязі. Напевно, він щойно увійшов до квартири. Убивця або зайшов разом із ним, або чекав на нього всередині. Не виключено, що господар знав убивцю, тому впустив його до квартири. Ключів від квартири поки що не знайдено. Їх забрав убивця, оскільки сам господар з кулею в животі замкнути двері не міг. Розкидані по підлозі поруч із трупом гроші наводять на мотив убивства. У квартирі відносний порядок. Що це означає? Що господар сам виказав схованку, в якій зберігав гроші? Можливо. Або ж убивця її знав. Але чому гроші тут?

Дві тисячі триста гривень. Не густо. Або розраховувалося на більше, або ж основну частину грошей забрали. Майор ретельно оглянув схованку. Туди могло влізти більше. Щілина у пустотілій стіні з гіпсокартону була вирізана, безперечно, давно: верхній її край обшарпався, особливо посередині. Схоже, туди не раз щось запихали й витягали. З лакованого плінтуса, який валявся поруч, а свого часу закривав схованку, вже знімали відбитки пальців. Хто його віддер? Сам господар чи невідомий після скоєння вбивства?

Власником помешкання був Ромазан Володимир Павлович, шістдесятитрирічний пенсіонер, самотній, у недалекому минулому працівник соцзабезу — дрібний чиновник. Він проживав у цій квартирі понад тридцять п’ять років. Одружений не був, дітей не мав. Кобища ще раз ковзнув поглядом по трупу. Зношений старого покрою плащ, костюм ще з «кращих часів», така сама тека. Він знав цю категорію людей. Такі навіть влітку ходять у капелюсі. До речі, де він?

— Шляпа де? — запитав він капітана Можейка, що складав протокол.

— А, шляпа? Так он вона, у коридорі, на підлозі валяється. Там і знайшли.

— Валялася чи, може, хтось скинув?

— Валялася! — заприсягся той в один голос із дільничним. — Там навіть ніхто не ходив! Та ви самі загляньте!

Капелюх справді валявся на підлозі в самому кутку коридору. Кімната, в якій знайдено труп, розташована під прямим кутом до коридору. Чому капелюх валявся там?

Телефон на тумбочці в коридорі задзвонив несподівано. Дзвінок виявився настільки різким та гучним, що всі мимоволі відклали роботу. Капітан Можейко, який якраз поруч писав протокол, обернувся і зняв трубку.

— Алло! Так… Яку Свєту? Одну секунду, зараз я запитаю… — Він зволікав навмисне, знаючи, що дзвінок уже відслідковується.

Кобища оглянув ще раз усе навколо трупа, подумавши, що добре було б якомога швидше звідси забратися і не нюхати цього смороду. Такої ж думки був, либонь, і помпрокурора, оскільки вже з хвилину м’яв у пальцях витягнуту сигарету, роздаючи останні вказівки.

Під стіною, навпроти тієї, де помер громадянин Ромазан, стояло фортепіано з відкинутою кришкою. Чому інструмент відкритий? Отже, хтось нещодавно на ньому грав. Цікаво, чи часто це робив господар? За скільки часу до вбивства його відкрили? Кому закортіло на ньому зіграти — загиблому перед смертю чи вбивці перед пострілом? А може, у ньому шукали ще якоїсь схованки?

— Андрію Опанасовичу! — неголосно покликав експерта майор. — Попрацюй добре з цим інструментом. Лади? А я вийду звідси на п’ять хвилин, бо зараз вчадію.

Той лише кивнув на знак згоди.

Усе виглядало просто і водночас складно. Відповіді на чисельні запитання наче напрошувалися самі, та спробуй відгадай, чи не підсунув убивця ці підказки? Кобища витяг із пачки сигарету й запалив, навмисно випускаючи дим через ніс, та запах із квартири, здавалося, міцно застряг там, неохоче відступаючи під натиском диму, який зараз здавався майорові особливо ароматним.

Справа, хоч у ній, на перший погляд, не було нічого особливого, чомусь бентежила, а інтуїція підказувала, що воно, оте «особливе», ще з’явиться. Насамперед ситуація з грошима. Дві тисячі триста гривень, розкидані по підлозі поблизу трупа та схованки. Це щось означало, якщо, звичайно, сам убивця не жбурнув їх тут навмисне з метою заплутати слідство. Мовляв, убивство скоєно не заради грошей. Тоді він виніс із квартири набагато більше. Набагато.

Віддертий плінтус і відкрита шухляда комода — це друге. Навряд чи розкидані по підлозі гроші могли зберігатися в пустотілій стіні. Спробуй повитягай їх звідти по одній банкноті! Ні, скоріш за все, їх витягли з шухляди. А от зі схованки — те, цінність чого не йшла ні в яке порівняння з ними. Принаймні саме таке припущення здавалося логічним.

Далі тека. Стара шкіряна тека з кількома квитанціями та чистими аркушами паперу. Вона лежала розстібнута. Отже, ймовірно, туди заглядали, а можливо, забрали щось і звідти. Що?

Думаючи про це, майор Олексій Кобища жадібно докурював сигарету. Як не прикро, а доведеться ще раз гарненько оглянути квартиру, аби чогось не пропустити. Чогось дуже важливого.

«Свіжу кров» йому почали «вливати» вже за кілька годин по тому, як труп винесли з квартири. Відповідальним за опитування свідків був його заступник капітан Можейко, якому завжди вдавалося знайти щось цікаве. Так сталося і цього разу. Похилого віку жінка, яка проживала у квартирі навпроти, чотири-п’ять днів тому чула у під’їзді, наче хтось добивався до сусідньої квартири. Вона наважилася визирнути. Це виявився молодий чоловік, худий і високий. Коли жінка прочинила двері, він саме товк у сусідські кулаком. Побачивши жінку, запитав, де сусід. Вона відказала, що не знає, і пригрозила міліцією, якщо той не припинить гупати. Як не старалася, згадати коли це було, а також докладніше описати незнайомця жінка не могла. Більше ніхто з мешканців під’їзду не бачив поблизу будинку нікого підозрілого, не чув звуків, схожих на постріли. Дехто припускав, що звук цей міг загубитися серед інших, оскільки щодня у дворі діти лупили м’ячем у глуху стіну будинку. От і все.

Убитий, як виявилося, вів тихий спосіб життя самотнього пенсіонера, хіба що іноді конфліктував із батьками дітлахів, які порушували тишу під його вікнами та у під’їзді, але до цього всі звикли. Його регулярно раз або двічі на день бачили у дворі, коли він виходив до магазину чи на прогулянку до скверу. Словом, нічого особливого за незначним винятком.

Ніхто з мешканців будинку близько з загиблим не контактував і не бував у його квартирі. Кілька разів одному чи двом — ними виявилися батьки порушників тиші — довелося говорити з ним у передпокої Ромазанового житла. Ніхто не знав, що в господаря було дороге старе фортепіано. І вже зовсім дивним для всіх звучало запитання, чи не чули вони з квартири кілька днів тому фортепіанної музики.

Володимир Павлович мав задишку — це знали всі, тому кватирка залишалася відчиненою завжди, навіть узимку. Звуків музики звідти не долинало ніколи. Сусіди-пенсіонери могли на пальцях перелічити квартири, де живуть діти, які навчаються музики, і розказати, на яких інструментах вони грають та в які години. Помешкання загиблого до таких місць не належало.

Друге «вливання» вже пізно ввечері зробив судмедексперт Георгій Зав’ялов. Він телефонував, щойно розпрощавшись із експертом Андрієм Приходьком, і висловлене ним припущення можна було вважати думкою обох. Смерть громадянина Ромазана Володимира Павловича настала орієнтовно чотири дні тому від вогнепального поранення в живіт, яке спричинило розрив однієї з гілок черевного відділу аорти і внутрішньочеревну кровотечу. Кулю, знайдену в тілі, було випущено з пістолета тридцять восьмого калібру. За попередніми даними, пістолет був обладнаний глушником. Це питання зараз вивчали балістики.

Наближалася ніч, і за інших обставин Кобища обов’язково б пожалкував, що не має змоги вийти на балкон, запалити сигарету й подумати. Зараз такого жалю не було, і це пояснювалося недавнім виходом з відпустки — ще не змучений, свіжий, не забитий нарадами, головним болем та вказівками згори. Балкон буде післязавтра. І тоді все розкладеться по поличках, з’являться перші висновки. А поки що він запалив у дворі цього чимось симпатичного старого будинку. Схожого на той, у якому минуло його власне дитинство, нехай навіть в іншому місті. Справа поступово починала затягувати. Вбивство справді виглядало нестандартно, нові цікаві обставини відкривалися одна за одною.

Новий день приніс чергові відкриття. Після наради в начальника Зав’ялов та Приходько завалили слідчого подробицями. Першим почав експерт.

Постріл дійсно було зроблено з пістолета, обладнаного глушником, про що свідчили сліди абразиву на кулі. Сама куля приплюснулася від удару до поперекового хребця загиблого, проте це не завадило встановити зброю. «Беретта» тридцять восьмого калібру. Кобища при цьому повідомленні лише зітхнув і здивовано похитав головою. Стріляли з відстані двох — двох із половиною метрів. У момент пострілу дуло пістолета було на одному рівні з вхідним отвором, тобто вбивця не піднімав зброю, а стріляв з нижнього положення, практично не цілячись.

Потік «приємної» інформації продовжив дактилоскопіст Костянтин Павлюк. Виявилося, що, крім кулі в череві жертви, невідомий не залишив у квартирі практично жодних слідів. Усі відбитки пальців, знайдені в помешканні вбитого, належали виключно йому самому — всі до одного.

Деякі з купюр, розкиданих по підлозі, були зовсім нові. На одній із них знайдено відбиток великого пальця господаря і часточки поту, який зараз ідентифікували із загиблим. Те саме стосувалося і теки.

— Що з фортепіано? — запитав Кобища.

Довелося знову підключитися Андрієві Приходьку.

— На зовнішніх поверхнях інструмента, як і на його клавішах, приблизно однаковий шар пилюки. Грубший шар із наявністю в основному дрібнодисперсних компонентів під кришкою лише на тих місцях, які знаходяться поблизу щілин. Причому той дрібний пил вкритий зверху грубодисперсним — таким самим, як і на зовнішніх поверхнях та меблях. Це дозволяє зробити висновок, що інструмент довго не відкривали, але витирали ззовні регулярно. А відкрили кришку приблизно днів чотири тому. Верхньої кришки, там, де доступ до струн, взагалі ніхто не чіпав. Відбитки пальців обох рук загиблого знайдено на кришці інструмента лише в двох місцях. Павлюк он виправить мене, якщо не так.

Дактилоскопіст лише кивнув на знак цілковитої згоди.

— Так от, на кришці один раз зафіксувалися відбитки пальців обох рук загиблого. На клавішах «мі» та «фа» четвертої октави відбитки другого та третього пальців його ж. Інших відбитків немає. Отже, загиблий незадовго до смерті відкрив кришку фортепіано обома руками і єдиний раз торкнувся клавішів пальцями лівої руки.

Кобища мовчав, запустивши пальці однієї руки у волосся, й напружено перетравлював інформацію. А експерт вів далі:

— Капелюх загиблого, знайдений у кінці коридору, далеко від місця загибелі, зім’ятий і забруднений ґрунтом. Часточки аналогічного ґрунту було знайдено на сидінні стільця, що стояв перед трупом. Серед елементів ґрунту з капелюха загиблого та стільця знайдено такі, що відсутні на черевиках загиблого. Вбивця міг наступити на капелюха або відфутболити його черевиком. На жаль, відбитки підошви на сидінні стільця розрізнити не вдалося. Ну, що ще? Хіба те, що тіло після вбивства не рухали з місця. Так? Ти згоден, док?

Судмедексперт Георгій Зав’ялов знизав плечима і промовив:

— Можливо.

На ньому і зупинився тепер запитливий погляд слідчого.

— Ну, що я можу додати? — замислився той. — Результати розтину в протоколі. Усе прочитаєте. На словах хотів би зауважити, що смерть настала не одразу, точніше, не миттєво. Діаметр ураженої кровоносної судини, кількість крові в черевній порожнині, характер патологічних змін в інших органах дозволяють із упевненістю судити про те, що потерпілий залишався жити після пострілу близько десяти — п’ятнадцяти… ну, скажімо так, до двадцяти хвилин. Інакше кажучи, протягом цього відрізку часу наростала крововтрата, яка і призвела до смерті. Ніяких слідів боротьби на трупі не виявлено. Ніяких інших ушкоджень, окрім дірки в животі і надламаної та надірваної нігтьової пластинки третього пальця правої кисті. Надрив свіжий, очевидно, потерпілий відривав плінтус від підлоги пальцями. Там же не було інструментів?

— Не було, — підтвердив капітан Можейко.

— А на плінтусі — слідів гострих предметів, — додав головний експерт Приходько.

Зав’ялов обвів поглядом присутніх і продовжив:

— Ну, хворів там він на ішемічну хворобу серця, атеросклероз, хронічний бронхіт і все таке… Гадаю, це не суттєво. На момент смерті алкоголю в крові загиблого не виявлено.

— Що зі свідками? — Кобища запитливо глянув на капітана.

— Практично нічого нового, — зітхнув Можейко. — Фоторобот хлопця, який товк у двері загиблого чотири дні тому, склали. Наскільки схожий… — він знизав плечима, — з нею важко говорити. Ну, каже, що схожий. Поки що ніхто не впізнав.

— Усім сусідам, родичам, співробітникам колишнім… — давав настанови Кобища.

— Зрозуміло, Івановичу. Сьогодні буде зроблено.

Найцікавіше почалося по обіді. Акурат о другій в управлінні з’явився капітан Можейко, який з наскоку виклав ряд досить дивних фактів. Загиблий громадянин Ромазан ніколи не грав на своєму фортепіано з однієї простої причини — він цього не вмів. Він, як виявилося, не вмів грати на жодному інструменті, взагалі не мав ніякої музичної освіти. Це стало відомо зі свідчень нечисленних родичів, що мешкали в місті. Рідна тітка Ромазана, яка, незважаючи на свої сімдесят із гаком, була при здоровому глузді, показала, що загиблий ні в дитинстві, ні в більш пізній період свого життя не цікавився музикою і не виявляв потягу до навчання. І вона, й інші родичі стверджували, що бували в загиблого надзвичайно рідко і завжди пам’ятали старе фортепіано, що стояло в кутку його кімнати.

Кобища слухав зацікавлено і не перебивав.

Встановивши факт «немузичності" загиблого, капітан привіз до квартири настройщика з місцевої консерваторії як експерта. Той безапеляційно заявив, що інструмент — мало не антикварна річ і коштує нині шалені гроші. Майстер зауважив, що інструмент зовсім розстроєний і грати на ньому практично неможливо.

Можейко переможно глянув на шефа, і той відразу зрозумів, що капітан кудись хилить. Він бачив, що колегу буквально розпирає від гордощів за розкопані факти, і з нетерпінням чекав найголовнішого.

— Так от, Івановичу, після того, як цей спец з консерваторії завалив тій шарманці таку круту ціну, я здивувався. До дідька, питається, мужикові, який у нотах ні бельмеса, в хаті такий інструмент? Музей. Антикваріат. Є такі схиблені. Хоча житло його, погодьтеся, на музей не зовсім схоже. І все ж таки… Бачили, там на одній стіні картина якась висіла, на полиці ваза така цікава, ще якась фігня…

Кобища кивнув, мовляв, продовжуй…

— Ваза та, як виявилося, також антикваріат і також коштує чимало. Одним словом, я позгрібав усе підозріле і відправив на експертизу. Попередні дані позитивні. Акт оформляється. Ага, картина! Єдина у цілому помешканні картина — це оригінал! Господи… як же ж його… Ну, російський відомий художник, ще до революції… Ну, дідько з ним, в акті все прочитаєте. Так от, Івановичу, до чого я це все… Ви подумайте, якщо дві з половиною тисячі по підлозі розкидані, якщо справжній Шишкін і «Петроф» у квартирі залишалися, то що?

— Ну, «Петроф», припустимо, жодний грабіжник не виніс би при всьому бажанні… — похмуро зауважив Кобища. — То що ж?

— Заговорився… — знітився Можейко. — Піаніно дійсно не винесеш. Але там і без нього вистачає. Прийде акт, самі побачите. Я хотів сказати одне: якщо оте все там полишали, не говорячи вже про дві з половиною тисячі гривень, які валялися на підлозі, значить, винесли таке, що решта порівняно з ним — дрібниці, копійки.

Капітан відкинувся на спинку стільця і зосереджено забарабанив пальцями по столі.

— Слухайте далі, — миттєво похопився він. — Я знову рвонув по тих родичах. А вони ні сном ні духом ні про який антикваріат. Кажуть, жив тихо, скромно, нічим таким не захоплювався. Та й звідки? Зарплата — сто двадцять карбованців на місяць, дрібний чиновник… Фігня виходить…

Виходило справді казна-що. Ніхто з близьких загиблого не знав про цінності у його квартирі. Водночас хтось про них таки дізнався. Вдерся, застрелив господаря і… залишив усе на місцях. Або майже все.

Гарно чи погано, але щось таки вимальовувалося. Застрелили людину, квартира якої, як виявилося, мала потаємні схованки і дорогий антикваріат. Якої ще причини потрібно, якого мотиву? Вбивця міг бути ким завгодно, лише не схибленим маніяком.

— Що з фотороботом хлопця, який товк у двері?

— Очевидно, нічого нового, — відповів Можейко. — Я на Сердюка переклав. Якби хто впізнав, він би зателефонував.

Майор запалив і простяг сигарети колезі, витягаючи зі столу попільничку.

— Значить так, — сказав він. — Будемо розробляти версію вбивства з метою пограбування. Якщо ти правий, Ромазана замочили з однією метою: знайти те, що забрали. Про наявність цінностей у помешканні не знав ніхто, крім убивці. Якщо б він знав, де шукати оте, поки що нам невідоме, то, мови нема, не йшов би на мокруху. Він заліз би до квартири і взяв, коли господаря не було. Те, що він натрапив на загиблого випадково, гадаючи, що його нема вдома, я також відкидаю.

Капітан лише кивнув на знак згоди.

— Далі. Серед цінностей, які ти там познаходив, були великі за розмірами речі. Січеш, куди я хилю? Щоб забрати, припустимо, піаніно, можна було сміливо вломлюватися за відсутності господаря й бути впевненим, що знайдеш. Картину також можна було знайти і не йти на мокре… Гадаю, те, що його цікавило, знайти самому важко, навіть дуже важко. Отже, всадивши жертві кулю в живіт, злочинець витяг відомості про схованку, забрав те, що хотів, і зник, замкнувши за собою двері. Коли цінність опинилася у нього в руках, Ромазан уже міг бути мертвий, і добивати його просто не довелося. Можливо, навіть імовірніше, загиблий виказав схованку до пострілу, і його вбили все-таки, щоб не впізнав потім. Відносно того, що він забрав… Ну, де воно було, гадаю, ми зараз не знайдемо. Не обов’язково у тій схованці під плінтусом, хоча й цілком можливо.

Кобища глянув на помічника і запитав:

— Ідеї є які-небудь?

— Ідеї — ваша парафія, — скромно зауважив той. — Наше виконання.

Це була його стандартна фраза на той випадок, коли ідей не було ніяких.

— Гаразд, — сказав Кобища. — Тоді розкручуй антикваріат. Більше зараз однаково нема за що зачепитися. Хіба що якась із експертиз ще щось підкине. Так що крути цей напрямок. Що це за речі, чи не фігурують у якомусь криміналі й таке інше. Ну, ти сам знаєш. Паралельно з цим промацай добре організацію, де працював загиблий. Адже остаточно він вийшов на пенсію лише півроку тому.

Покрутися там, опитай його колег, особливо тих, із ким він довго працював. Попрацюй ще з родичами та сусідами, вже конкретно у цьому напрямку. Маєш у своєму розпорядженні Величка і Сердюка. Сподіваюся, випрошу ще когось нам на підмогу. Сам також підключуся.

Можейко, не прощаючись, залишив кабінет, а майор увімкнув електрочайник і замислився. Справа була складна, проте рухалася. От тільки куди?

Пістолет системи «Беретта» з глушником — це виглядало професійно. Невідомий знав те, чого не знав ніхто, точно вийшов на ціль і швидко досяг мети, заволодівши чимось надзвичайно цінним. Це також свідчило про те, що діяв профі. Те, що він досяг свого, не викликало сумнівів. Якби до настання смерті господаря помешкання він не отримав того, що шукав, у квартирі все було б перекинуто догори дном. Ні, він таки домігся свого, інакше бути не могло.

Але інші факти свідчили про зворотне. Убивця не покинув зброю. Це не те що одним махом перекреслювало припущення щодо його професіоналізму, але викликало сумніви. Чому? Мав ще раз скористатися? Або… Кудись, точніше, комусь підкинути? Тоді невдовзі про це стане відомо. Дав би Бог… А якщо ні? Тоді це дилетант. А звідки в дилетанта «Беретта» з глушником? Такого слідчий не пам’ятав за всю свою багаторічну практику.

Нарешті, зрозумівши, що час уже зробити перерву, він зібрався і поїхав у район Старого мосту, аби ще раз оглянути квартиру на першому поверсі. Там, у помешканні загиблого, могло залишитися щось дрібне і на перший погляд не суттєве.

III. Детектив

Це місце вважалося одним із найкращих у всьому місті. По правий бік вулиці відразу за огорожею починалася базарна площа. Навпроти — платна автостоянка. На стоянку їх не пускали, зате по правий бік біля тротуару завжди паркувалася купа машин, чиї власники йшли базарувати. Вони так само платили за паркування, але до їхніх машин був доступ.

Ціла команда хлопчаків із пластмасовими відрами та губками чергувала тут від рання до смеркання. Щойно припарковувалася нова машина, на водія відразу ж насідали представники малолітньої команди з пропозиціями помити машину.

Старенький білий вольво припаркувався на вільному місці. Збирач платні з лейблом на безрукавці відійшов від машини, але водій не пішов на базар, так і залишився сидіти у кабіні авто, лише трохи прочинив дверцята — день стояв спекотний.

— Помити машину? — без будь-якого вступу та особливої надії запитав хлопчик, підійшовши під саме вікно.

— Скільки?

— Дві гривні.

— Мий! — дозволив водій.

Хлопець прожогом побіг по відро та напарника. Вони натхненно терли губками, час від часу вмочаючи їх у відра з водою, миючи кожен свій бік машини.

— І скільки ти так можеш заробити? — запитав власник авто.

— Коли скільки…

Напевно, це була комерційна таємниця.

— Ну, хоч десятку за день маєш?

— Часом буває…

— Ну, це не гроші, щоб у таку спеку карячитися…

Водій вольво до чогось хилив.

— Якщо хочеш дійсно заробити, пропоную роботу, навіть легшу, ніж ця. І не тільки для тебе, а для всієї команди.

Хлопець глянув недовірливо.

— Ви ще за цю не заплатили.

Незнайомець дістав із кишені і простяг йому десять гривень.

— Здачі не потрібно, — сказав він. — Якщо хочете говорити про роботу, позбирай усіх. Скільки вас є?

Він біг до інших так, що ті подумали, що сталося щось страшне. Вони перекинулися кількома словами, і вся команда зібралася біля недомитого білого авто.

— Завдання таке, — сказав водій. — Тут недалеко в центрі міста в одному будинку помер чоловік. Завтра зранку його ховатимуть. На похорон прийдуть люди. Ваше завдання прослідкувати, хто з них куди поїде після похорону. Кожен із вас вибирає собі одного і слідкує за ним. Тільки коли він або вона прийде додому, ви записуєте адресу і повертаєтеся сюди. Тут ми зустрічаємося. Зараз я вам дам по п’ятнадцять гривень. Після виконання роботи кожен отримає по двадцять. Один із вас, той, хто знайде потрібну адресу, отримає приз — п’ятдесят гривень. Ну що, беретеся за роботу?

Хлопчаки стояли і нерішуче мовчали. Напевно, вони залюбки взялися б, але похорон і кладовище — не найприємніші речі — стримували їх.

— Ну, як хочете, — зауважив водій вольво, — кажіть, так чи ні. Якщо ні, то я поїду інших шукати.

Хлопці тихо пошепотілися, і один, найстарший з вигляду, спитав:

— А нащо це вам?

— Я веду приватне розслідування. Мені платять родичі померлого, я плачу вам, оскільки без вашої допомоги не впораюся.

— А ви що — приватний детектив? — знову запитав найстарший.

— Можна сказати й так.

— А покажіть документ!

Водій тільки засміявся.

— Ну я ж не питаю у вас документ, який дозволяє вам мити тут машини! Хлопці, ви або згодні, або відмовляєтеся, тоді я їду звідси, бо не маю часу.

Вони перезирнулися і згодились, пообіцявши привести ще й інших членів свого «підприємства». Зустріч було призначено біля головного входу на кладовище.

Наступного дня біля центральних воріт кладовища можна було побачити групу школярів з вихователем. Діти тримали в руках по кілька жовтих квіток.

Білого вольво старої моделі поруч не було. Проте його водій, стоячи серед хлопців, про щось розмовляв з ними.

— Отже, зробимо так, — повчав він. — Будете слідкувати за тими, які діставатимуться до центру. Тільки не гомоніть, спокійно, щоб на вас нг звертали уваги. Зараз почнеться. Якщо хтось сяде тут на таксі, то за ними поїду я сам. Той, хто за ними повинен слідкувати, поїде зі мною.

— Я маю велосипед, гоночний! — несподівано заявив найстарший. — Я на ньому приїхав. По вулицях за будь-якою машиною встигаю!

— Нехай буде, — погодився детектив. — Розумно.

— Але… — хлопець був не промах, — це вийде дорожче.

— Нехай, — знову погодився той. — Зустрічаємося на вашій автостоянці.

«Вихователь» залишив дітей і підійшов до продавців квітів, що розташувалися просто на тротуарі, ближче до гурту людей, який його так цікавив. Ставши до них обличчям і вибираючи квіти, він намагався роздивитися і запам’ятати кожного. Купивши невеликий букетик, він знову повернувся до хлопців.

До центральних воріт над’їхав зеленкуватий ПАЗик із чорною смугою вздовж борту. На ньому і привезли з моргу судмедекспертизи тіло загиблого Ромазана Володимира Павловича.

IV. Мент (продовження)

Він знав, що цей день буде клопітним. Відбувши нараду в начальника, майор Олексій Кобища поїхар на кладовище. Цю ділянку роботи він вирішив не довіряти нікому, хоч особливих надій на неї не покладав. З собою він покликав лейтенанта Величка, який досі постійно працював з Можейком і знав у обличчя сусідів, родичів та співробітників загиблого. Саме він зараз і пояснював шефові, хто є хто в невеличкій групі людей, що зібралися перед центральними ворітьми в очікуванні процесії.

Хоча, власне, людей тут вистачало: кілька інших груп, купа дітей… Схоже, ховати сьогодні збиралися не тільки Ромазана, який поплатився життям за власні скарби, назбирані невідомо як. Цей факт щойно було остаточно доведено. Володимир Павлович Ромазан все життя був дрібним службовцем на мізерній зарплатні, не маючи ніякого спадку від батьків — працівників освіти, вихідців з пролетаріату, ніколи легально не цікавився антикваріатом і не мав стороннього доходу, про який було б комусь відомо, однак являв собою цілковиту загадку. Пояснити, звідки в його квартирі взялися такі цінності, важче, ніж довести біном Ньютона. Думки про це плюс немилосердне сонце весь час відволікали майора від розглядання тих, хто прийшов провести колишнього власника загадкового скарбу в останню путь. Вони достояли до закінчення церемонії, але нічого такого, що допомогло б зрушити справу, не почули й не побачили.

Та по обіді все-таки прорвало. Від всюдисущого Можейка надійшло сенсаційне повідомлення: він вийшов на слід кілера.

Вскочивши у «Ниву», майор з лейтенантом помчали галасливими вулицями в напрямку того самого горезвісного будинку в районі Старого мосту. Капітан Можейко при всій своїй любові до зовнішніх ефектів кидати подібні слова на вітер собі не дозволяв. Якщо він повідомляв, що вийшов на кілера, то йшлося справді про того, чий арешт, не виключено, вінчав би всю цю катавасію, або принаймні сам капітан на той момент так щиро вважав.

Двері на другому поверсі відчинила молода ще жінка, невисока на зріст. На її обличчі позначилась стурбованість. Без єдиного слова вона відступила, пропускаючи їх усіх. У кімнаті на дивані сиділо двоє хлопців років десяти. Схоже, вони також були трохи злякані.

— Ну, розказуйте, хлопці, — запросив Можейко. — Все те саме, що й мені годину тому. Це наш слідчий, він хороший дядько, не бійтеся. Ну, вперед! Ти говори, в тебе ліпше виходить.

Жінка, яка стояла в дверях, важко зітхнула, а хлопець нерішуче почав:

— Ну, ми гралися в хованки. Ми з Олегом любимо ховатися у тому під’їзді за ліфтом. Ну, ми заскочили туди, за ліфт, дивимося, а там сидить він і спить. Напевно, п’яний. На нас навіть не глянув. Ми злякалися — якийсь незнайомий дядько, ще й п’яний, і зразу втекли нагору…

Розповідь скінчилася.

Кобища запитливо глянув на капітана.

— А чому ти вирішив, що він п’яний? — запитав той хлопця.

— Так перед ним пляшка від горілки стояла! — в один голос вигукнули обоє.

— А як він виглядав?

— У старій шкіряній коричневій куртці, джинси і білі поношені кросівки. Волосся довге, нечесане, не дуже темне і не дуже світле. Худий такий….

Можейко підвівся. За ним слідчий з лейтенантом. Жінка зачинила за слідчими двері, не приховуючи невдоволення і не відповідаючи на вибачення. Капітан миттю збіг униз і пірнув у сусідній під’їзд. Колегам тільки й залишалося, що йти за ним.

— Ось тут. — Він показав за шахту ліфта. — Ось тут він сидів.

— Ну то й що? — невдоволено промовив Кобища. — Звідки ти взяв, що це був кілер?

— Те, про що розповідають хлопці, сталося сім днів тому і, згідно з висновками експертів про час загибелі Ромазана, могло відбуватися того самого дня.

— Ну то й що? — повторив Кобища, майже не приховуючи роздратування.

— Це великий будинок, і тут є прибиральниця. Її так зване службове приміщення знаходиться через два під’їзди, в підвалі. Там вона тримає мітли, лопату і все таке.

Роздратування у погляді шефа наростало, а Можейко вів далі:

— Так от, справа в тім, що вона складає там і пляшки, які випивають і залишають на місці такі, як той алкаш, а потім, як трохи набереться, то здає. На наше щастя, відтоді їх набралося ще недостатньо, тому вона й не здавала. Якщо бути точним, то пляшок у коморі було дев’ять. На ту вона вказала відразу, заявила без сумнівів, що це саме вона, від горілки.

— Ну? — не витримав Кобища.

— Усі пляшки вже побували на дактилоскопії. На всіх є відбитки прибиральниці, адже вона їх збирала. На восьми, крім тієї; є ще чиїсь відбитки. А на тій пляшці більше нема нічиїх відбитків! Пляшка протерта. Прибиральниця її не протирала. Просто взяла і занесла до комори. Протер той, хто залишив її ось тут. Ви бачили де-небудь алкаша, який п’є в чужому під’їзді, а потім витирає пляшку? Це був кілер. Він сидів і виглядав жертву, дивлячись крізь сітку ліфтової шахти, адже це зручно. Пляшка використовувалася для прикриття, на випадок, якщо хтось туди зазирне, як, припустимо, оті хлопці. Він дочекався, поки Ромазан з’явиться у під’їзді і відчинить двері, потім, приставивши йому дуло, увійшов разом із ним, а далі я знаю те, що й ви.

Слідчий у душі погодився, що погляд капітана Можейка дійсно має підстави бути переможним. Він ткнув його в плече і сказав:

— Мабуть, ти правий, але ще треба поміркувати…

— Міркувати — ваша прерогатива, — не змигнувши оком відповів той. — Ми — лише виконавці… — І хитро підморгнув Величкові.

Більше цього дня не трапилося нічого. Нічого такого, про що слід було б пам’ятати наступного. Хіба що от…

Ідучи додому, вже заходячи до під’їзду, майор Олексій Кобища відчув, що називається, шостим чуттям, наче за ним хтось стежить. Та поруч не було майже нікого. Нікого вартого його уваги.

V. Детектив (продовження)

Цей будинок виявився зручним для спостереження. Навпроти був невеличкий сквер, навіть просто алея, вздовж якої стояли лавки і росли липи. Ранок видався похмурий. Тягло неприємним холодним вітерцем. Чоловік у сірому плащі зіщулився на одній з лавок. Піднятий комір, руки у кишенях… Здавалося, він влаштувався тут надовго.

Двері під’їзду відчинилися, і з них буквально викотилась якась дівчина, тягнучи за собою здоровенну сумку на коліщатках. Стягнувши поклажу зі сходів, вона посунула тротуаром.

Той, хто сидів на лавці під липами, здавалося, не звернув на дівчину уваги. І лише коли вона зникла за рогом будинку, чоловік у плащі підвівся і неквапно пішов у тому ж напрямку. Майже весь час він дивився під ноги, лише іноді підводячи голову і кидаючи погляди навколо. Обидві руки незнайомець тримав у кишенях. І тільки уважно придивившись, можна було помітити, що ліва рука сидить у кишені плаща глибше, а права — так, наче щось там тримає.

Пора була рання, і людей на вулиці траплялося небагато. Вони лише починали свій день, сповнений турбот, поступово все більше збираючись на автобусних зупинках та пожвавлюючи рух на тротуарах.

На дівчині була тепла стьобана болоньєва куртка, досить стара, спортивні штани, кросівки. Незважаючи на літо, на голові легка трикотажна шапочка. Відставивши руку назад, вона вперто тягла за собою сумку-візок, долаючи шлях, знайомий їй до автоматизму. Виглядала вона доволі повною, а куртка взагалі робила її схожою на колобок.

Чоловік у плащі перейшов на другий бік вулиці і зупинився на автобусній зупинці. Це був район Нового мосту. Сам міст перекинувся через річку недалеко попереду, а метрів за триста починалися базарні квартали.

За високою металевою огорожею розміщувалися торгові ряди з металевими фарбованими кіосками. Вони вважалися найдорожчими. Дами за їхніми прилавками, густо, але делікатно нафарбовані, виглядали сексуально. Вони пили пахучу каву й палили «Сент-Моріс». Чоловіки — поголені, акуратно, добротно та модно одягнуті, пахли дорогими парфумами й палили «Мальборо». Речі на цих прилавках лежали гарні, блискучі, в красивих упаковках.

Навколо цієї частини базару утворювалася інша, набагато більша. Ятки тут були старі й обшарпані, продавці — втомлені, а то й виснажені. Від дам не тягло ніякою сексуальністю. Вони їли біляші та чебуреки і пили каву з пластмасових стаканчиків. Ціни тут були лояльніші, зате й товар убогіший. Ряди цієї частини ринку викочувалися просто на прилеглі вулиці. І вже там розміщувалася третя категорія комерсантів: здебільшого нещасні на вигляд пенсіонери та пенсіонерки, які тулилися просто вздовж тротуару й викладали на табуретки або просто на розстелені на асфальті поліетилен чи газети свій нехитрий товар: недоноски або домашнє начиння, звісно, не нове. Час від часу їх розганяла міліція, але наступного ж дня після рейду всі вони незмінно виявлялися на старих місцях.

З року в рік уся ця ринкова ієрархія розросталася і потребувала все більшої площі. Багата серцевина будувала добротні ятки вже за огорожею, поступово захоплюючи нові території, витісняючи середняків на вулиці та площу, а базарний люмпен розтікався по цілому району. Складалося враження, що базар намірився поглинути все місто, одночасно обернувши «у свою віру» все його населення.

Червона куртка нарешті нерішуче зупинилася на вулиці поблизу ринкової площі. Поправивши шапку на лобі, дівчина розкрила блискавку сумки і, діставши невеличкий розкладний столик, почала викладати на ньому шнурки до черевиків, труси, шкарпетки і ще якийсь текстиль.

Він зрозумів, що чекати доведеться довго. Нарід гомонів і шастав туди-сюди. Дехто ковзав поглядом по імпровізованому прилавку, але ніхто не збирався не те що купувати, а навіть просто цікавитися розкладеними на ньому товарами. А дівчина сиділа з таким виразом, ніби знала наперед, що саме так і повинно бути. За годину лише одна жінка перекинула на її столі кілька майок, а якийсь пенсіонер купив пару шнурків. І все.

Чоловік у плащі підійшов до її столу і, глянувши на неї, почав перебирати труси. Дівчина продовжувала сидіти, думаючи, очевидно, про своє, бачачи лише руки покупця. А той порпався на прилавку, продовжуючи розглядати хазяйку. Напевно, ситуація затяглася, тому що дівчина підвела очі і промовила:

— Мужчина, ви будете щось купляти? Ну чого їх перебирати? Труси, як труси. Нормальні труси, дешеві…

Покупець у плащі чомусь не знайшов, що сказати.

— Що там, щось не так? — допитувалася вона.

— Якісь тонкуваті… — невпевнено похитав він головою.

— Як це, тонкуваті?! Мужчина, ну це ж не куфайки, а труси!

Аргумент вбивав наповал.

— Ну, добре, давайте штук п’ять, — сказав він.

Дівчина здивовано викотила очі. Руки її швидко забігали, вишукуючи потрібний товар.

Він заплатив і відійшов. Голос цієї пані виявився приємнішим, аніж можна було очікувати, та й за словом до кишені вона не лізла. І погляд чорних очей з-під пухнастих вій здався щирим і довірливим (щоправда, думка, що вона простувата, молода і недосвідчена, все-таки залишилася). Та, власне, яке це мало значення? Гарна чи негарна, гладка чи худа… Щодо цієї жінки у нього були зовсім інші плани.

А за півгодини біля її столика зупинилися двоє. Зазвичай хлопці цього типу не цікавляться як таким товаром, так і подібними жінками. Але ці стояли довго. Він пройшов поруч, щоб стати тепер з іншого боку і спостерігати звідти.

— … шо, мозги заіржавіли? — долетів до нього уривок фрази.

Це сказав один із молодиків.

— Ти шо, сучко, не догнала? Ми тобі пояснимо. До кінця дня — п’ятдесят зелених. Ти звідси сьогодні по своїх трусах рачки лізтимеш…

Двоє кремезних хлопців стояли так близько до неї, що майже повністю закривали її від оточуючих. Непомітний рух руки одного — і кілька речей полетіли зі столу просто їй в обличчя. Вона відсахнулася. А молодики розвернулися і зникли в натовпі.

Вона сиділа бліда й перелякана. Шапка насувалася на очі, і дівчина змушена була постійно поправляти її. Хтось підійшов до неї і щось запитав, але їй було вже не до того. Через півгодини вона раптом почала скидати товар до сумки — усе жужмом. Стіл уже туди ледве вліз. Насилу закривши блискавку, вона схопила сумку за ручку і потягла через натовп.

Маршрут не змінився — через Новий міст і до центру. Вулиця була майже безлюдна, лише машини снували проїзною частиною. Одна з них загальмувала поруч із дівчиною. Це виявилися ті самі двоє з ринку. Вона приречено чекала їхнього наближення. Бугаїсько взявся за ручку її візка-валізи і потягнув до себе. Але дівчина продовжувала міцно її тримати. Ривок, похитнувши все її тіло, примусив розтиснути руку, і сумка опинилася в нього. Піднявши її, він рушив до перил мосту, під яким текла річка.

— Мужики, одну секунду!

Вони разом обернулися. Нахаба у плащі був уже поруч і намагався надати виразу свого обличчя якомога більше доброзичливості.

— Мужики, не треба. Відійдімо на секунду! — І він зробив запрошуючий жест рукою.

— Ти звідки взявся, мудак? — з погрозою в голосі прогарчав той, що тримав сумку, кидаючи її і відходячи.

— Ти шо, не знаєш, шо тихше сидиш — довше живеш?

Чоловік приблизно одного з ними зросту, але худший, все-таки не збирався сваритися, примирливо жестикулюючи однією рукою. Другу він вперто тримав у кишені плаща.

— Мужики, я вас прошу, ну вона дійсно більше не буде. Ми заплатимо штраф, і більше ви її не побачите. Ну, хочеться вам кидати у воду цей мотлох? Шкода річки. Штраф просто зараз — і все. Га?

Круті хлопці перезирнулися.

— Стольник давай, — сказав один.

Вони так і стояли за два кроки від нього. Напевно, якась інтуїція стримувала цих молодиків від подальшого роздування скандалу.

Продовжуючи тримати праву руку в кишені, чоловік простягнув їм гроші лівою. Той, що стояв ближче, хапнув їх, а другий промовив:

— Значить так, мужик, ми тебе намалювали. Поняв? Не попадайся більше.

Обидва розвернулися і, сівши в машину, рвонули з місця.

Дівчина стояла на тому самому місці і не знала, що робити далі. Усі емоції від пережитого були написані на її обличчі. Погляд блукав, а пухнасті вії все частіше кліпали. Здавалося, вона от-от розплачеться.

Чоловік у плащі підійшов до валізи і, піднявши її за ручку, підвіз до неї. Перше, що кинулося їй у вічі, — його серйозний погляд, густі брови і худорляве обличчя.

— Ну ось, все обійшлося, — сказав він. — Якщо нам по дорозі, то я трохи вас проведу.

— Дякую, — коротко сказала вона, опускаючи очі долу і беручись за ручку валізи.

— Я допоможу вам, — сказав незнайомець і рушив уперед.

Відпустивши ручку, вона мовчки пішла поруч.

— Це що, місцевий рекет? — запитав незнайомець.

У нього виявилася цікава манера говорити, вимовляючи кожне слово наче окремо.

— А ви хто? — відповіла вона запитанням на запитання.

— Я? Та я, чесно кажучи, просто стороння особа. А ви що, мене не пам’ятаєте?

Вона мовчки похитала головою.

— А кому ви годину тому тлумачили, що труси — це не куфайка?

На її обличчі з’явився вираз здивування. Вона виявилася якоюсь напрочуд сором’язливою і неконтактною особою: йшла поруч і мовчала.

— Ти що, живеш з цього? — запитав незнайомець.

— Так.

— Треба розуміти, вони тебе звідти вигнали.

Вона кивнула.

— І що тепер робитимеш?

— Піду на інший ринок, — відповіла вона.

— У вас тут що, є ще ринки?

— Є ще два, правда, до них далеко добиратися. А ви що, не звідси?

— На щастя, ні, — сказав незнайомець. — Це не місто, а діра. Швидше б звідси забратися…

— А що ви тут робите?

— Як вам сказати? Загалом, пишу. Пишу книгу. Події відбуваються у місті на кшталт вашого. Ось я і приїхав, щоб краще виходило.

— І що, виходить? — запитала вона.

— Та нічого не виходить. У готелі постійно гамір, побутові проблеми докучають, словом, зосередитись не вдається. Ось так. А тебе як звати?

— Наталя. А вас?

— Мене — Борис, — сказав незнайомець.

— А по батькові?

— Ну, я ще не такий старий, щоб ще й по батькові… Мені лише тридцять два… А тобі?

— Двадцять один.

— Ого… А на вигляд дитина…

Його здивування звучало природно, і вона знову почервоніла.

— Вибач, звичайно, — сказав незнайомець, — я можу часом бовкнути щось таке. Слухай, Наталю, а давай я запропоную тобі роботу? Мені потрібен свого роду прес-секретар, якщо можна так сказати. Га? Ну, не на постійно, звичайно, а поки я тут. Тобі зараз немає що робити. Ти взагалі десь вчишся, ні?

Вона похитала головою.

— Ну то давай! Скільки ти на трусах заробиш? Я тобі дам нормальну зарплатню. Приходиш до мене зранку і цілий день — принеси-подай. Збігати в магазин, прибрати, відправити пошту, щось з’ясувати… Замучила ця рутина, немає коли працювати. З місяць перепочинеш від комерції, заодно місцевий рекет про тебе забуде.

Він таки розговорив її. Наталя не знала свого батька, а після смерті матері, яка хворіла на серце, єдиним близьким її родичем залишився дядько, та й він помер кілька днів тому. Власне, новий знайомий це знав, як і її адресу.

— Боже, жахливе місто, — промовив він, похитавши головою. — Ну то… Слухай, Наталю… То давай ми взагалі укладемо взаємовигідну угоду. Бери мене на квартиру. А щодо прес-секретаря також усе залишається в силі. Я серйозно! Мені буде набагато зручніше. Готель уже остогид! Сподіваюся, в тебе дві кімнати?

Дівчина невпевнено кивнула.

— Прекрасно! Я цілий день працюватиму, мене не займати. Приготуєш поїсти. Та мені тебе сам Бог послав. Ну то як?

Вона виглядала зовсім спантеличеною і не знала, що відповісти. Наче сніг на голову… Вона не схильна була думати, що хтось може робити для неї добро так просто, з доброго дива. І все-таки цей чоловік мимоволі викликав у неї симпатію як зовнішністю, так і манерами. Все-таки він врятував її…

— А…

— Справді! — перебив її він. — Стосовно такого всякого можеш не переживати — повір, ти не на мій смак. Та й зараз мені взагалі не до жінок. Алкоголю не вживаю, не палю, словом, побачиш — зі мною ніяких проблем. То як?

Поруч була липова алея. Наталя зупинилася біля під’їзду.

— Що, тут? — ніби й гадки не мав, де вона живе, запитав той, кого тепер належало кликати Борисом.

Вона кивнула.

— Яка квартира?

— Тридцять восьма, третій поверх.

— Ну що ж, буду увечері. Піду, розберуся з готелем і позбираю речі.

Сірий плащ зник за рогом сусіднього будинку.

VI. Квартирант

Вона прибирала швидко і натхненно. Забулася навіть та неприємна пригода, при згадці про яку на очі незмінно наверталися сльози. Зараз думки були зайняті зовсім іншим. Він не був схожий на тих, з ким досі доводилося мати справу і з першого погляду викликав симпатію. Але дивне відчуття! Щоразу, відклавши віник, дівчина сідала й задумувалася, чи не обернеться ця авантюра якоюсь новою халепою.

Незнайомець у плащі, який назвався Борисом і мав звичку постійно тримати руки а кишенях, насправді виявився не надто спостережливим. Затерта стьобана червона куртка давно висіла в коридорі на вішалці, а її власниця, яка діловито та швидко снувала туди-сюди, тепер аж ніяк не виглядала повною. Її ноги, щоправда, від шиї не починалися, проте були на місці і взуті у м’які домашні капці, підшиті хутром, виглядали доволі симпатично, не потребуючи для самоствердження високих модельних підборів.

Тут, у тісному квартирному просторі, звільнившись від велетенської сумки, познімавши з себе енну кількість спортивних штанів, маленька чорноока господиня випромінювала якусь спокійну впевненість та енергію. Увімкнувши світло у коридорі, вона стояла перед дзеркалом, закріплюючи волосся ззаду у вузол, коли пролунав дзвінок. Впевненість її миттєво зникла. Пальці зарухалися швидше, але шпилька не заколювалася. Обличчя у дзеркалі відразу стало зосередженим, а губи щось промовили.

Він стояв посеред майданчика. Спортивна сумка через плече, плащ з піднятим коміром застібнутий на всі ґудзики. Права рука в кишені. Спокійний погляд. Він усе-таки прийшов.

— Привіт.

Вона лише пробурмотіла щось незв’язне у відповідь на вітання, знову ніяковіючи. Ступивши кілька кроків по стареньких килимках, похитавши рукою стіл, він сів у крісло біля журнального столика, не скидаючи плаща. Наталя так і залишилася стояти, склавши руки перед собою, розглядаючи килимки (очевидно, хвилюватися при першій-ліпшій нагоді було особливістю її характеру).

Квартира була стара і занедбана. Стіни та стеля давно не бачили ремонту, меблі також не найсучасніші і не в найкращому стані. Хоча зараз у межах можливого був наведений неабиякий порядок.

— То що, наша угода набирає чинності? — запитав той, кого її язик вперто не повертався називати просто Борисом.

Дівчина знизала плечима. Очевидно, цей жест належало розуміти як згоду.

— Тоді сідайте, пані прес-секретар.

Повагавшись якусь мить, вона ступила крок і сіла у вільне крісло з другого боку журнального столика. Гість поліз до внутрішньої кишені і вийняв гроші.

— Сто доларів за місяць уперед за житло. Триста гривень — ваша зарплатня, як домовлялися. Дві сотні на продукти. Все гаразд?

Дівчина ніяково кивнула, не наважуючись взяти складені трьома окремими купками гроші. Тоді він посунув їх до неї і сказав:

— Я б хотів перевдягнутися й сідати за роботу. І ще одне — якось забув зразу це обумовити, але, гадаю, ви зрозумієте мене. Сподіваюсь, у вас не надто часто бувають всілякі галасливі компанії — подруги, хлопці… Я непогано плачу, давайте вважати, що дотримання тиші — це також ваша робота. Тим паче це максимум на місяць…

Вона знову кивнула і, взявши гроші, тихо вислизнула з кімнати, але майже відразу постукала у двері.

— Пробачте, а… ну, коли вам готувати їсти?

— Коли собі готуватимете, тоді й мені.

Двері так і не відчинилися.

Він скинув плащ, дістав із сумки шкіряну кобуру, надягнув її і вставив туди пістолет, відкрутивши глушник. Легка парусинова куртка із застібнутою до грудей блискавкою сховала зброю, а глушник опинився в кишені. Обійшовши кімнату і ковзнувши поглядом по шафах та стінах, він дістав із сумки грубу пачку чистого паперу й кинув на стіл, після чого впав у крісло і заплющив очі.

Падали сутінки. На склі тьмяно поблискували краплі дощу. Чути було, як по той бік лютують пориви мокрого вітру. Годину з гаком цей «письменник» провів напівлежачи майже нерухомо, так і не написавши жодного рядка. У двері кімнати знову постукали. Здавалося, він спав.

— Борисе! Пробачте, готова вечеря.

Говорити через двері їй було легше.

На столі стояла тарілка з бутербродами, одна чашка з ложкою і печиво. Сівши за стіл, дивний квартирант, який полюбляв ходити вдома у верхньому одязі, взяв бутерброд.

— Ви що п’єте, каву чи чай? — запитала вона.

— Каву, міцну.

— У мене взагалі-то не дуже добра кава. Може, сьогодні зроблю чай?

— Добре. А самі ви що, вже вечеряли?

— Я поки що не хочу. Я взагалі не вечеряю, тільки чай п’ю.

— Фігуру бережете…

Вона і далі в його присутності здебільшого вивчала підлогу.

— Давайте разом, якщо не заперечуєте, а я розповім вам про свої плани на завтра.

Вона кивнула й дістала другу чашку, зиркнувши крадькома на свого гостя, який цього не помітив. Цей несподіваний квартирант дійсно був зайнятий власними думками та проблемами. Цікаво, про що він пише? При погляді зблизька чоловіки чомусь завжди викликали в неї антипатію. Це стосувалося навіть тих кількох, з якими довелося познайомитися зовсім близько. А цей… Худорляве чисто поголене обличчя, густі брови приховують погляд навіть тоді, коли він дивиться на неї, щось говорячи.

— Завтра потрібно буде піти на пошту і відправити листа. Далі. Пробіжитеся по газетних кіосках і позбираєте які тільки є місцеві газети — і свіжі, і старі, що полишалися…

Наталя слухала мовчки і готувала чай. Безумовно, цей Борис викликав у неї симпатію. Можливо, навіть тим, що не виявляв до неї жодного інтересу. Разом з тим у його ставленні відчувалася повага і порядність.

Чай лився у чашку, розповсюджуючи по кухні ароматну пару. Погляд квартиранта відірвався від столу і поплив по стінах, зупинився на кухонній шафі, навіть удостоїв своєї уваги абажур лампи і опалювальний радіатор. Переходячи зі стіни на стіну, він, можливо, й ковзнув по господині помешкання, але це був лише свого роду транзит. Вона його погляду на собі не відчула. Мабуть, саме тому, ставлячи чашки на стіл, вперше нормально подивилася на свого гостя і прорекла найдовшу за весь час їхнього знайомства фразу:

— Будь ласка, пийте чай. Чай дуже гарний. А ще скажіть мені, що ви звикли їсти, що завтра готувати?

Решта вечері пройшла мовчки. Її гість подякував і, взявши з собою недопиту чашку, зник у своїй кімнаті. Вона так і залишилася сидіти за столом, згадуючи перипетії сьогоднішнього дня і все більше схиляючись до того, що його все-таки належить занести до свого активу.

А за зачиненими дверима сусідньої кімнати не збиралися створювати ніякі літературні шедеври. Її новий тимчасовий господар без інтересу перекинув залишену для нього постільну білизну. Потім дістав з кишені сумки маленьку пластмасову коробочку. На його долоні опинилися дві таблетки — одна кругла, інша довгаста. Покатавши їх на руці, він узяв обидві до рота і, підійшовши до шафи, на полиці якої стояла чашка, допив свій чай.

Постеливши постіль і поклавши зброю під подушку, він роздягнувся й ліг. Наче здивовано рипнув диван, не звичний до важкого чоловічого тіла. Запанувала тиша.

VII. Мент (продовження)

Це був його перший прокол у цій вкрай нестандартній та заплутаній справі, чи не єдиній такій за всю його практику. Невдача. Помилка. Як не назви… Вночі невідомі вломились до Ромазанової квартири. Про це зранку повідомив дільничний, у чиєму підпорядкуванні знаходився будинок. Викликавши терміново машину, Кобища, плюючись від душі, поїхав у район Старого мосту.

У помешканні все було поставлено з ніг на голову. Відкриті шухляди, перекинута білизна, відсунуті шафи, повідривані плінтуси. Крісла та матраци розпороті, а з вазонів висипана земля. Від цієї картини ставало дибки волосся.

Усі три вікна квартири були завішані щільною чорною тканиною, приколотою до рам кнопками. Її так і залишили, коли справу було завершено. Отже, пошуки велися вночі при вімкненому світлі. Жоден предмет не стояв на своєму місці. Лазили навіть до світильників, про що свідчив відірваний на одному з них плафон. Розламаний настінний годинник, усі книжки, витягнуті з полиць, валялися, скинуті на купу, наче їх збиралися підпалювати. Кобища голосно вилаявся і, сплюнувши на підлогу, сів на розпанаханий диван.

Ще півгодини — і тут закрутиться все спочатку — дактилоскопісти, інші експерти, помпрокурора… Він відкинувся головою на спинку дивана. Щойно їх круто «кинув» зухвалий злочинець або швидше злочинці. Навряд чи таке могла б зробити за ніч одна людина. В опечатаній квартирі, де проживав убитий, у квартирі, напханій дорогим антикваріатом, у квартирі, з якої в день убивства винесли щось таке, порівняно з чим цей антикваріат був нічого не вартий, несподівано почали шукати ще щось, напевно, ще більш важливе.

Майор міцно вхопився за цю ідею. Тиждень тому тут, скоріше за все, працював найманець. Ромазана замовили. Незважаючи на таємничість господаря, хтось усе-таки знав про скарби, сховані у квартирі, включаючи і те, найцінніше. Він і найняв оцього кілера та грабіжника у шкірянці, дилетанта, який не схотів останньої миті позбутися використаної зброї. Раптом Кобища знайшов пояснення цьому фактові. Це мав бути якийсь спритний та зухвалий парубійко, який, не виключено, виконував таке замовлення вперше. Він міг і не знати реальної вартості того, про що йшлося, і працював просто за платню. Тому останньої миті пошкодував гарної цяцьки з глушником, трохи заплутавши слідство цим нестандартним ходом. Тому, можливо, й помилився, винісши з помешкання не те, що потрібно. Жага будь-що отримати приз примусила того, хто все це задумав, повторити спробу. Напевно, вони мали підстави сподіватися, що мета їхніх пошуків після зусиль міліції та експертів залишилася там, де й була.

Кобища уважно оглядав кімнати і не знаходив нічого неторканого. Те саме робилося й у ванній. Вміст комірчин було вивернуто геть, усе валялося купами в коридорі та кімнатах. Вони, либонь, ніяк не могли знайти того, чого так прагли. Якби мети пошуків було досягнуто раніше, бодай щось залишилося б у відносному порядку. Бодай щось! Не могли ж вони знайти цю таємничу річ в останній момент, скажімо, в останній трилітровій банці з сухофруктами або старому розбитому програвачі. Отже, пошуки виявились безрезультатними… Чорт забирай, тоді воно десь тут! Або ще десь, там, де хитрий громадянин Ромазан додумався його заховати. І його шукатимуть далі.

Ще вчора Можейко закінчив обхід усіляких ломбардів, комісійних магазинів, приватних колекціонерів. Ніхто з людей, які мали відношення до обігу антикварних цінностей, ніколи в очі не бачив ніякого Ромазана. Усі вони дивилися на фото гладкуватого лисого бюрократа і знизували плечима. Ніхто з родичів, які в різний час бували в квартирі вбитого, не могли впевнено вказати, коли з’являлися там цінності, які їм показували. Вони ніколи не звертали на такі дрібниці уваги. Де брав загиблий цей рідкісний крам, залишалося таємницею.

Експерти, протовклись півдня в помешканні Ромазана, але не повідомили нічого цікавого. Дактилоскопіст також не здивував, не знайшовши жодного відбитка пальців. Цього слід було сподіватися.

Ще раз вилаявшись і сплюнувши, Кобища у супроводі Можейка залишив квартиру. Але дорогою до управління його настрій зазнав відчутних змін. Прокол — він завжди прокол. Попри це справа, яку вони розслідують, прогресує. А це означає, що будуть нові події, а отже, існуватиме можливість вчепитися за них, як за ту нитку, на другому кінці якої — її величність істина.

VIII. Квартирант (продовження)

Вона йшла вулицею спокійно і неквапно. Легка куртка, застібнута під саму шию, простоволоса, незважаючи на неприємний вітер. Волосся зібране у той самий вільний вузол, який, щоправда, тепер прикрашала оригінальна заколка. Наталя не любила його розпускати, майже ніколи не робила цього, принаймні Борисові такого бачити не доводилося. При своїй, як з’ясувалося, делікатній статурі вона полюбляла доволі масивне взуття, яке її аж ніяк не псувало. Погода змін на краще не обіцяла, тому вона прихопила з собою парасольку. Силует у джинсах з маленькою сумочкою на боці розмірено і навіть елегантно погойдувався в такт ходьбі, зменшуючись з кожним кроком.

Годинник показував десяту. Пачка білого паперу на столі виглядала дивно і незвично. Він не розраховував потрапити сюди так швидко та легко. Що ж, удача продовжувала виявляти неабияку лояльність, ніби намагаючись компенсувати все, що прогледіла досі.

Борис розстібнув куртку і пройшовся по квартирі. Починати належало з кухні. Зараз маленька господиня помешкання мала бути десь на шляху до пошти. Відправка листа займе близько півгодини. Нехай годину — краєзнавчий музей. Ще годину-дві бібліотека… А якщо вона несподівано схоче повернутися?

Згадалася розмова за сніданком.

— Я можу зробити собі каву і бутерброд, якщо зголоднію? — запитав він.

— Звичайно, — відповіла Наталя. — Ось чашки, цукор, посуд…

Вона показувала йому, де що лежить, і пропонувала почуватися зручно. Звикнувши до квартиранта, дівчина навіть невимушено посміхнулася під час сніданку, обговорюючи роботу, яку належало зробити у місті.

Власні руки в тонких рукавичках виглядали доволі незвично. Взявшись за ручку кухонної шафи, Борис відчув щось неприємне. Не лише гнітюче відчуття порпання у чужій білизні. Щось схоже на провину перед цією маленькою та беззахисною жінкою.

Робота йшла методично. Він виймав одну за одною чашки, зазирав усередину і ставив на місце. В одній чашці, надщербленій, з тріщиною, лежало кілька квитанцій. Він уважно вивчив кожну. Полицю за полицею його руки та очі обмацували поступово, не залишаючи жодного виступу. На столі весь цей час стояла чашка з насипаною кавою, а біля неї ложка. На плиті грівся чайник, буцімто він збирався пити каву.

У нижніх відділеннях шафи були каструлі, усі старі, поміж ними інше кухонне причандалля. Знайшовши мішечок з крупою, Борис поставив на плиту каструлю з водою, наче збирався варити кашу. Крупу довелося пересипати в суху каструлю, а потім назад, у мішечок і зав’язати його, як і раніше. Перебравши все всередині шафи, він обережно відсунув її та оглянув ззаду, обмацав знизу. Якби господиня помешкання несподівано повернулася, довелося б миттєво розсипати крупу і змітати її, відсунувши шафу. Якби тижнів зо два тому над ним не взяли гору емоції, він, безперечно, вів би зараз пошуки більш цілеспрямовано.

До повернення Наталі залишалася орієнтовно година, і робота на кухні добігала кінця. Головне не поспішати. Кваплячись, можна пропустити щось таке на перший погляд незначне, а насправді… Якщо це станеться, повернути втрачений час навряд чи вдасться. Зваривши нарешті каву, він повернувся до своєї кімнати і ліг. Перед очима крутилися кухонні шафи, банки, каструлі, павутиння у глухих закутках… Можливо, потрібно було натиснути на спуск трохи пізніше. А ще краще — раніше. На кілька хвилин. Тоді далі все було б легко і просто.

Хвилин десять він щось обмірковував. Потім нерішуче підвівся і підійшов до телефону. Зняв трубку, потер нею лоба і поклав на апарат. Повернувся до кімнати і знову ліг на канапу.

Від раптового стукоту в двері кімнати Борис здригнувся. Напевно, він на якусь мить відключився. Рука сама смикнулася за вилогу куртки.

— Хто?

— Це я. Вже прийшла… Можна ввійти?

Він підхопився на дивані, сідаючи і поправляючи подушку. Наталя була в куртці, проте туфлі вже змінилися на традиційні капці з хутром, і уявивши, як, мабуть, комфортно в них її маленьким ніжкам, він відчув приємність. У руках кілька книжок. Якби не вони, то руки її, як завжди, були б складені перед собою.

Вона заговорила з очевидним задоволенням, скромно посміхаючись та схиляючи голову набік.

— Так! Усе, що ви замовляли, зроблено. Лист відправила. Потім була в музеї. Мені дали трьох письменників, як ви казали, більш-менш відомих. Коржаков, Павлентій і Чекаленко. Тоді я пішла до бібліотеки…

Вона виразним жестом поклала книжки на журнальний столик і, щосили намагаючись не посміхнутися, начепила маску зосередженості. Так і сиділа мовчки, чекаючи його зауважень.

— Де б я ще знайшов такого прес-секретаря? — вголос міркував Борис, старанно приховуючи, що йому байдужісінько до всіх Павлентіїв або Чекаленків.

— Що змогла… — це була маленька посмішка від душі.

— Дякую, — сказав Борис. — Відпочивайте.

— А хто тоді готуватиме їсти?

— Дійсно…

Наталя зникла непомітно, наче й не було. Він нічого не повинен був забути там на кухні. Все стояло на своїх місцях. Усе до дрібниць. Принаймні підступний квартирант на це сподівався.

За годину вона постукала і запросила на обід. На кухні на столі знову стояла лише одна тарілка. Нехитрі страви були прикрашені невміло, але з душею. Навіть хліб її маленькі пальчики не просто поклали на тарілку, а виклали — кожну скибку окремо.

Щодня вони зранку снідали, причому Наталя тільки пила чай, після чого йшла виконувати його доручення. Вона ходила по різноманітних бюро, товариствах, спілках і вишукувала інформацію, яку тільки могла вигадати його вибаглива фантазія. Якщо ж винахідливість «письменника» терпіла кризу, то їй доводилося відсилати з центрального відділення зв’язку рекомендовані листи, щось на кшталт: «Шановний Євгене Степановичу! У зв’язку з творчою кризою та бідністю довідкових матеріалів не можу вам надіслати першу частину рукопису. Вимагаю двотижневої відстрочки, оскільки позитивні тенденції вже позначилися. З повагою, Борис». Листи відсилалися на вигадану адресу в самій столиці, й знайти адресата не мали навіть найменшого шансу.

За кілька днів були повністю обстежені кухня, ванна і коридор. Власну кімнату квартирант поступово оглядав вечорами, не пропускаючи найменшого закутка, подовгу вивчаючи кожну витягнуту на світ Божий річ, не отримуючи при цьому, судячи з виразу його обличчя, ніякого морального задоволення.

Наталя й надалі відмовлялася обідати разом, роблячи це окремо у своїй кімнаті та після нього. Зате вечеряли вони вже вдвох, п’ючи на кухні незмінний цейлонський чай. Думаючи про своє, Борис мимоволі відпочивав у такі моменти, відчуваючи, як за спокійною бесідою і в приємному товаристві перестає іти обертом голова від постійних безплідних пошуків.

Господиня помешкання, здавалося, повністю звикла до присутності квартиранта і поводилася тепер цілком невимушено. Коли вона щось розповідала, на її симпатичному личку проступали всі емоції та переживання. Приховати вона не вміла нічого.

Борис дивився на її фігурку із зав’язаним фартушком і, відсунувши на мить власні думки, невідомо з ким погоджувався, що вона, безперечно, заслуговує на кращу долю, ніж бути базарним «м’ясом». У такі моменти всередині знову починало ворушитися вкрай неприємне відчуття провини, яке виникало завжди, коли брався перекидати старі речі у таких самих старих меблях. Хай би він робив це комусь іншому, не їй. Шкода, що доля розпорядилася так.

Запах гарного чаю стояв на кухні й цього вечора, а в маленької господині, схоже, був непоганий настрій. Вона розповідала, як у товаристві охорони пам’яток їй трапився тупий і до того ж упертий дядько, який наполегливо пропонував їй влитися до його товариства.

— П’ять гривень вступних і річних членських внесків пишу до незапланованих витрат, пане письменнику!

— Прийнято. — Борис не зміг стримати усмішку. — Слухай, а ти давно сама тут живеш?

Дивно, іноді йому зручно було запросто звертатися до неї на «ти», а іншим разом він автоматично починав «викати».

— Давно. — Тінь суму на мить торкнулася її обличчя. — Вже третій рік.

— А хто були твої батьки?

— Батька й не було, принаймні я не пам’ятаю. Спочатку були казки про те, що він поїхав десь працювати, зовсім як у кіно, а потім… — Вона махнула рукою. — Усе надзвичайно банально. А мама три роки тому померла. Інфаркт. От і все.

— А родичі хоч близькі є?

— Тут немає, так, далекі. Дядько рідний був, я казала. Помер два тижні тому. Грабіжники напали на квартиру і застрелили.

— Співчуваю. — Борис опустив очі. — Напевно, допомагав тобі?

— А… Допомагав… Залишав іноді пару гривень. А все більше моралі читав. Прийде, сяде і читає…

— Може, було за що?

Вона глянула на нього несподівано майже вороже і випалила:

— Проституцією принаймні не займалася. І притонів для наркоманів не влаштовувала… Ви, напевно, про це подумали…

Він здригнувся від цих різких слів, які не в’язалися з її лагідним образом, що мимоволі склався у нього.

— Пробач, — трохи знітився Борис. — Я не хотів сказати нічого поганого, тим більше образити тебе. Якби знав, що тебе це так зачепить, взагалі б нічого не питав… Просто мені здалося, що ти не дуже його любила.

— А за що його було любити? Занудний такий… Прийде, сяде і теревенить. Своїх дітей треба було заводити і їм читати нотації. А мені вісімнадцять давно минуло. І вже три роки сама собі раду даю…

— І часто приходив? — Ці розпитування знову викликали в Бориса вже знайоме неприємне відчуття, його аж занудило. Він відрізав кружальце лимона й опустив у чашку з чаєм.

— А щотижня. Пенсіонерові нудно вдома сидіти. Я вже була вивчила, як він дзвонить, і кілька разів не відчиняла, буцімто мене вдома немає. То він раз так причепився, що мусила відчинити. Все мене рвався контролювати, щоб я бува не стала на слизьке…

— Ну, гаразд, — сказав Борис. — Я якось непомітно зачепив твоє особисте життя….

— Яке там особисте життя? — Наталя сумно похитала головою. — Базар та квартира. Як з базару приповзеш, уже ніякого особистого життя не хочеш. Влітку ноги понабрякають — ледве дочекаєшся, щоб їх задерти. А взимку постоїш день, а потім тиждень кашляєш та молоко з медом п’єш… Звідти жене міліція, а звідси… Ну, такі, як ви бачили. Ось таке особисте життя…

Вона вмовкла, та знову похопилася, наче зібралася щось сказати, але передумала.

— Ну, кажи… — нудота від чаю з лимоном відступила, і Борис вирішив дослухати, щоб не лишалося недомовок.

— А… А ви що, дали їм гроші? Я бачила…

— Пусте.

— Скільки?

— Не забивай дурним голову, — Борис не корчив із себе шляхетного лицаря, говорив стримано і спокійно.

— Ні, я хочу знати, будь ласка.

— Яке це має значення? Не так багато.

— Я мушу знати, — наполягала вона. — Скажіть, ну я вас прошу…

— Сто доларів, — здався Борис. — Ну, так вони просили. А я не хотів скандалу.

Наталя сиділа ще якусь мить, наче усвідомлюючи сказане, а потім вийшла з кухні. За хвилину повернулася й поклала на стіл гроші, які він першого ж дня дав їй за житло.

— Не влаштовуй вистав, — попросив Борис.

— Я не хочу бути винною, — промовила вона, дивлячись убік.

— Дякую за комплімент, — образився Борис. — Зазвичай не хочуть бути винними людині, від якої не знають, чого сподіватися.

— А звідки я знаю, чого сподіватися від вас?

Це було сказано доволі грубо. Вона миттєво пожалкувала, проте слово вже було мовлене.

— Я піду, — Борис підвівся, — бо зараз нарвуся на якусь образу. Не хотілося б сваритися, адже все йде так непогано…

— Вибачте, — підхопилася Наталя. — Я також не хотіла, чесне слово. Просто це дуже багато… Ну, ви мусите мене зрозуміти, я…

— Послухай, — перебив він. — Для мене це не сума, правда. Не варто через неї сваритися і псувати одне одному настрій. Я тебе прошу…

— Ну, не знаю, для мене це багато… — але було видно, що вона ладна поступитися.

— От і добре, — Борис говорив примирливо. — Давай до цієї теми не повертатися. Ти мені нічого не винна. Більше того, якщо мені все вдасться, то, навпаки, буду винен я тобі.

— Ви що, такий крутий письменник? — запитання звучало щиро, навіть якось по-дитячому наївно.

— Де там, — натхненно брехав Борис. — Просто хобі. Щоб не просаджувати по шинках багатий спадок, мандрую і пишу.

Він підвівся, подякувавши за вечерю, і пішов до кімнати.

— А…

Він був уже в коридорі, але загальмував і обернувся.

— А якби ви не мали при собі стільки грошей, що було б?

— Гадаю, я б упорався. — Це аж ніяк не була бравада, адже Борис не глянув на неї, відповів неуважно, думаючи вже про своє.

На відміну від господині цього помешкання він не вмів відчувати спиною поглядів протилежної статі.

Двері за ним тихо зачинилися.

Наступного ранку, який розпочався для Наталі у звичному ритмі, в кімнаті квартиранта довго не було ознак життя. Сніданок давно чекав, а він чомусь не поспішав виходити до кухні. Її робочий день було розписано заздалегідь, і вона вже збиралася йти виконувати доручення «столичного писаки», який, схоже, вчора запрацювався, тому й бачив о такій пізній годині свій десятий сон. Нарешті дівчина наважилася постукати у двері.

— Прошу…

Квартирант сидів на канапі, підперши голову руками. Вдягнутий.

— Доброго ранку… — трохи здивовано привіталася вона. — Я думала, може, ви ще спите. Ви сьогодні не снідаєте?

— Я пізніше, — якось «не так» подивившись на неї, промовив Борис. — Вибач, мушу подумати.

Коли вхідні двері за нею зачинилися і клацнув замок, Борис повільно підвівся і вийшов у коридор. Зняв трубку телефону, присів просто на підлогу й набрав номер. На останній цифрі палець зірвався з диска, і номер довелося набирати ще раз. Нарешті пішов виклик.

— Слухаю! — енергійний, дещо сухуватий чоловічий голос. Діловий та спокійний.

— Доброго дня Назаре Григоровичу? Ви?

— Я. Впізнаю. Доброго дня. Давно тебе не було чути. Чим похвалишся?

— Хвалитися не маю чим. — Борис сперся спиною на стіну і притулив до неї потилицю. — Неважнецькі справи. Кепські. Схоже, треба зливати воду.

— Ну, ти, як завжди, перебільшуєш! — обурився співрозмовник на тому кінці. — І це вже не вперше. Розкисаєш при найменших проблемах! Я колись казав тобі, що з таким настроєм…

— Не знаю, — тихо промовив Борис. — Може, й так… Але зараз без вас точно не впораюся…

— Оце вже інша розмова. Я приїду. Ти де, вдома?

— Ні, — відповів Борис. — Пушкіна, дев’ять. Під’їзд праворуч від арки. Квартира на третьому поверсі, також праворуч.

Він поклав трубку і пройшов на кухню. Присів, байдуже глянув на їжу. Потім відчинив дверцята шафи, де два дні тому перевернув геть усе, і застиг перед ними. Нарешті пролунав дзвінок у двері.

Портретної схожості з чоловіком, який прийшов, у нього не було. Адже навряд чи слід вважати схожими двох людей тільки на тій підставі, що вони приблизно однакові на зріст, обидва темноволосі та худорляві. Тим паче гість виглядав старшим за Бориса. Проте, чимось вони були схожі. Чимось таким, що важко було б зрозуміти сторонній людині, кинувши погляд на двох чоловіків, які застигли по різні боки отвору дверей, наче у дзеркальному відображенні.

— Здрастуй, Віталію, — промовив гість, переступаючи поріг.

Вона впоралася швидко. Залишалася ще купа часу, щоб пробігтися по магазинах і купити щось на обід. Ще зранку Наталя уявляла собі, як неквапно та з задоволенням робитиме це. Щоправда, квартирант трохи зіпсував їй настрій. Він не вийшов привітатися і відмовився від сніданку. Навіть чаю не схотів пити. Взагалі виглядав він сьогодні дивно. Якимось надзвичайно змученим. Напевно, десь до п’ятої сидів і псував папір. Як тут не прокинутися з хворою головою? Дивак. Якби в неї був багатий спадок, вона б не вигадувала собі неординарних захоплень, що заважають спати.

Дівчина увійшла до нового гастроному і почала роздивлятися вітрини. Вчора він попросив її не економити на їжі, а купувати те, що зручніше та швидше готувати. Сьогодні вона так і зробить. Тим більше він натякав, що справи просуваються, і є привід зробити такий собі святковий стіл. Споглядання вітрин приносило задоволення, адже вона не просто дивиться на щось недоступне, вона може зараз собі дозволити купити щось на свій вибір. Витративши на цю екскурсію понад годину, надивившись на дорогущу червону рибу, Наталя вирішила задовольнитися крабовими паличками, майонезом, голландським сиром та мультифруктовим соком. Доповнивши цей набір банкою консервованої кукурудзи в сусідньому відділі, вона розраховувала приготувати одну не надто складну страву, яка мала б справити враження на її змученого квартиранта.

Добігала п’ята година, але додому вона не поспішала. Нехай її шановний роботодавець трохи довше побуде голодним. Наступного разу знатиме, як гиркати на неї спросоння.

Прощаючись, вони, як і при зустрічі, знову стояли на порозі квартири. Тільки тепер двері ще були зачинені, й гість у замшевому піджаку і з шкіряним кейсом узявся за ручку.

— Я радий, Віталію, — сказав він, — що ти зрозумів. Сподіваюся на це. Інакше надалі нам з тобою буде дуже складно.

— Скільки там лишилося цього «надалі»… — махнув рукою Борис, — прорвемося…

— Скільки б не лишилося, — продовжував повчати той, — якщо взявся за справу і наважився на щось, треба робити її послідовно і до кінця. Тим паче коли ставка — життя. І знаючи, що ти здатний на це. Повір мені, здатний. Якби я не бачив цього, то ніколи б не наважився… Ну, ти розумієш. Я ніколи ні для кого не робив таких винятків. Тільки для тебе. Тепер у тебе немає права відступати.

— Дякую, Назаре Григоровичу, — відказав Борис. — Я дійсно вам дуже вдячний.

— Тримайся, — підняв руку у прощальному жесті той. — Зустрінемося за два тижні. Якщо виникнуть якісь непередбачені проблеми — ти знаєш, де мене знайти.

Він зник за порогом, двері зачинилися. Повернувшись до кімнати, Борис прибрав усе, що залишилося після його перебування, старанно замотав у папір і викинув у сміття. Потім перевірив, чи все гаразд на кухні та у ванній, адже гість побував і тут. Результати його задовольнили, і він, уже в дещо іншому настрої, опустився на канапу.

Коли Наталя переступила поріг квартири, у віконне скло вдарили перші краплі дощу. Вітер закрутив на подвір’ї ще не прибиту пилюку.

— Вчасно ти… — Борис вийшов їй назустріч.

— Ага, ще трішки — й змокла б, — погодилася вона. — Бігла від самого театру.

Він кивнув, беручи в неї сумку. Рука наче сама простяглася, коли Наталя скидала куртку, щоб повісити її на вішалку. Торкання було ненавмисним, несподіваним і дуже короткочасним, але те, що Борис устиг відчути, здивувало його. А вона, здавалося, нічого не помітила.

— У вас вигляд змучений, — стурбовано сказала Наталя, коли вони зібралися їсти. — Я б навіть сказала, нездоровий. Не можна стільки працювати. Потрібно трохи берегти себе. А ви — день і ніч…

— Це що, так помітно?

— А ви як думали? Звісно, помітно. Не варто так робити, тим паче у вашому становищі.

— У моєму становищі? Гм… — Тепер Борис відключився від власних думок і якось недовірливо глянув на неї. — А яке воно, моє становище? Що ти маєш на увазі?

У погляді Наталі на мить промайнула якась нерішучість, очевидно, пов’язана з відчуттям, що вона лізе не в свої справи, але, наважившись, дівчина відповіла:

— А таке. Раз ви отримали багатий спадок, то зовсім не обов’язково працювати до виснаження. Навпаки. От якби вам доводилося заробляти на прожиття, щоб не вмерти з голоду, — тоді інша річ.

— Цікава точка зору. — Борис помішав ложечкою присунуту йому каву і запитав: — Отож потрібно лягти й лежати?

— Зовсім ні. Потрібно жити, отримуючи задоволення, а не страждати… всякими важкими ідеями. Якби я не мала фінансових проблем, то так би й робила.

— Ресторан, театр, дискотека, — продовжив він її думку, — атракціони, турпоїздки…

— Звісно! — погодилася вона. — Життя ж одне. Мені он тільки двадцять один, а я й то розумію, що промайне — і бувайте здорові… А ви не цінуєте.

— Отже, сенс життя у розвагах, — підвів резюме Борис.

— Ну, можна навіть і так сказати.

— Гм… Взагалі розповсюджена точка зору, особливо серед молоді.

— А ви не згодні, — чи то запитала, чи то ствердила вона.

— Звісно, ні. Розумієш, людина не може адекватно підходити до питання сенсу життя у, так би мовити, спокійному повсякденні. Щоб вирішити цю проблему для себе, потрібне якесь зрушення… Свого роду екстремальна ситуація. Тільки тоді людина здатна замислитись над цим питанням.

Наталя подивилася на нього серйозно і підсунула одразу дві тарілки.

— Їжте, будь ласка. Не пийте саму каву, бо вас і так вітром носить. А ви, значить, були в такій екстремальній ситуації?

— Був, — без екзальтації промовив Борис.

— Розкажіть, прошу.

— Нічого цікавого. — Він знизав плечима. — Тим паче це… словом, дуже особисте.

— А… ну, пробачте. А я, між іншим, також була в екстремальній ситуації. Зовсім недавно.

— Це коли? — здивувався він.

— Коли ви мене врятували. А так би була ще екстремальніша.

Він мимоволі розсміявся.

— Це не враховується. Це так — дрібна пригода. Знаєш що, — Борис поспішив перевести розмову на інше, — напевно, твоя правда. Завтра я нічого не робитиму. Спатиму цілий день.

Вона подивилася на нього з недовірою і взяла з тарілки бутерброд.

А в наступні півгодини Борис із задоволенням відчув, як зникає головний біль і змінюється на краще настрій. А дівчина навпроти, яка зрештою таки спромоглася віддатися власному апетитові, і далі безтурботно теревенила, хоч зміст сказаного губився для нього десь на півдорозі. Він просто слухав її мову і спостерігав за мімікою приємного обличчя, дивуючись незвичайній дії цих ліків на свою перевантажену баластом голову.

— На добраніч, — побажав Борис. — Не підхоплюйся завтра так рано. Відпочивай.

— А як же галерея? Ви ж казали…

А йому справді схотілося, щоб завтра вона довше полежала у теплому ліжку, нікуди не поспішаючи, ні про що не турбуючись. Схотілося просто чогось доброго, приємного для неї. Чого — він не знав сам.

Маленька господиня пішла, а тема, зачеплена нею, залишилася. Так, він дійсно мав повне право вважати ситуацію, в якій опинився, екстремальною. Екстремальнішу годі уявити. Але саме цієї миті, на власний подив, він зумів побачити в ній один плюс. Думка промайнула, коли дивився дівчині у спину, і принесла навіть якесь заспокоєння.

«Добре, що мені зараз не до цього».

Коробочка з написом «Триган» стояла на полиці шафи за книжками. Витяг із неї дві таблетки — круглу та довгасту, звичним рухом покачав їх на долоні й відправив до рота.

Вітер продовжував кидати незвичну для цієї пори року холодну моросінь на темні вікна двох кімнат квартири на третьому поверсі будинку з аркою. В одній з них, щойно розпрощавшись із хвилюючими думками, що взялися невідомо звідки, дихаючи в подушку, вже тихо спала молода симпатична жінка. Ледь чутно поцокував годинник на поличці. Що рахував він? Останні дні, години чи хвилини перед чимось важливим чи навіть фатальним? А може, просто відлічував хвилини її молодого життя, якого, здавалося, он ще стільки попереду?

У другій кімнаті під такою самою подушкою лежав пістолет системи «Беретта» тридцять восьмого калібру з повним боєкомплектом. Голова, що спиралася на цю подушку, хоч і паморочилася, прощатися з хвилюючими думками не збиралась. Людина, якій поки що належала ця голова, точно знала, що робитиме завтра зранку, коли симпатична жінка з сусідньої кімнати, вийшовши з арки будинку, зникне за не по-літньому застиглими деревами липової алеї.

IX. Мент (продовження)

Справа дійсно зависла. Що не день Кобища ясніше це усвідомлював. По гарячих слідах кавалерійським наскоком вона не пішла. «Свіжа кров», яку ще донедавна регулярно вливали йому всі можливі експертизи, скінчилася й не принесла особливої користі. Ніхто не впізнав за фотороботом хлопця, який добивався до господаря помешкання в день його вбивства. Розумні думки вичерпалися. Помічники, які на початку, захоплені нестандартною справою, буквально рили землю, тепер просто на очах втрачали наснагу та ініціативність. Згори тисли. Нових подій, яких він очікував і за які можна було зачепитися у пошуках отієї єдино вірної нитки, також не було.

І все-таки Кобища не хотів вірити, що у справі настав саме той момент, коли зрушити її з мертвої точки може лише випадковість, на яку не, варто серйозно розраховувати, і продовжував уперто копирсатися в ній.

І ось одного дня, ближче до обіду, все-таки сталося те, чого всім так бракувало. Телефон дзвонив довго й наполегливо, а він біг коридором, наче відчуваючи, що це і є той самий його величність щасливий випадок. Дзвонив майор Татарчук із кримінальної міліції у справах неповнолітніх.

— Привіт, старий!

— Привіт, якщо не жартуєш.

— Пляшку маєш?

— Ну… взагалі-то при собі нема… А що?

— Ну, тоді не приходь. Прийшов би з пляшкою, то щось би тобі запрезентував, а ти хочеш, щоб таке та задарма… Справу про вбивство у Старомостівському районі ти ведеш?

— Я…

— І що, глухо? — співчуття було глузливе.

Кобища тільки зітхнув, стримуючи роздратування.

— Ну, дідько з тобою, приходь.

Звісно, річ була не в пляшці, але Кобищу несподівано опанувала якась одержимість, породжена передчуттям удачі. Від цього схотілося допекти давнього свого товариша і схохмити у відповідь. Кобища кинув трубку, вискочив з кабінету і мало не побіг на протилежний кінець коридору, добре знаючи, у кого в загашнику завжди є пляшка горілки, а то й не одна. Вискочивши назад у коридор, на ходу запихаючи пляшку за пояс штанів, він помчав, перестрибуючи через дві сходинки, на два поверхи нижче. Зайшов без стуку і мовчки, не звертаючи уваги на присутніх, з розгону вкарбував пляшку в стіл. І вирячився на майора Татарчука. Крім нього, в кабінеті була тільки одна людина — кучерявий блідий підліток років дванадцяти-тринадцяти. Він сидів на стільці посеред кабінету й залякано витріщався навколо. Очі його запухли від сліз, а пальці нервово сіпали ґудзики на куртці.

Татарчук спокійно взяв пляшку, діловито, ніби так і треба, прочитав етикетку і поставив горілку до шафи.

— Ну от, так би й зразу… — сказав він. — А то носишся, весь у справах, важливі діла розслідуєш, убивства, так би мовити… Ні щоб до старого товариша завітати… Хоча нічого дивного — ми тут скромні трудівники, зірок з неба не хапаємо, дрібні крадіжки… Рутина!

Кобища мовчки набирав люті.

— Ось, наприклад, Владислав… — Татарчук підійшов до хлопчини і майже лагідно поторсав його за кучері. — Владислав, так? Дрібний малолітній злодій. Вирішив розпочати свою кримінальну кар’єру, витягаючи з машин магнітофони, бо гроші, зароблені миттям машин, його перестали задовольняти. Не пощастило…

Обличчя Татарчука висловлювало справжній розпач.

— Ну нічого. — Він знову приголубив хлопця, від чого той зіщулився, губи знову затремтіли. — Вийдеш, спробуєш іще раз чи два — навчишся. І в колонії тебе за три роки трохи підучать. Усе буде гаразд, не бійся… А він, взагалі, не такий собі простий, як спершу здається, оцей зломщик машин Владислав, — це вже адресувалося Кобищі. — Уяви собі, він навіть запропонував мені угоду! І ти знаєш яку? Вмерти можна! Ану давай, Владиславе, далі сам! Ну? Сміливіше! — І майор всівся просто на стіл навпроти хлопця, поруч із Кобищею.

Кучерявий підліток посовався на стільці, разів зо два шморгнув носом, а потім з доброго дива заголосив, показуючи пальцем на Кобищу:

— А ось він! Це ж він і був! Товаришу майор, я вам скажу, хто за вами стежив, а ви скажіть йому, щоб мене випустили! Я більше не буду! Чесне слово! Не буду-у-у! Я вам усе розкажу, а ви пустіть мене, будь ласка-а-а!

Підліток по-справжньому заридав. Кобища підійшов до нього і, сівши поруч на стілець, обійняв однією рукою за плечі.

— Владислав, так? — заговорив він. — Слухай, Владиславе, заспокойся, ти ж мужчина! Ніхто тебе нікуди садовити не буде. Якщо розповіси щось варте уваги, я перший про це подбаю. Даю слово. Говори. Що, за мною хтось стежив?

Той, схлипуючи, кивнув.

— І хто ж?

— Я…

Кобища здивовано витріщив очі.

— Навіщо?

— М-мені один дядько сказав… — Хлопець досі схлипував.

— Що за дядько, хто такий?

— Н-не з-знаю…

— Як не знаєш, ти ж обіцяв розказати про нього!

Хлопець висякався в рукав і почав:

— Ми мили машини на стоянці біля базару, а він підійшов до Санька та Сєрьоги і сказав, щоб ми всі йшли слідкувати за якимось похороном. Там було багато людей, і ми стежили, хто куди після того розійдеться. Він казав, що детектив із якогось агентства, і дав усім по п’ятнадцять гривень, а потім казав, що, коли ми зберемося знову, дасть ще по двадцять. А тому, хто виграє, взагалі буде приз — п’ятдесят гривень…

— Це коли твого ховали, — пояснив Татарчук. — Я вже з’ясував.

— А як він виглядав? — запитав Кобища.

— Ну, молодший за вас, такий самий на зріст, худий…

— З бородою?

— Ні, без бороди…

— А волосся довге?

— Ні, не дуже…

— А ще що-небудь? Якісь прикмети? Бородавки, родимі плями, шрами? Ну?

— Не знаю… У плащі довгому, штанях…

— А скільки вас було?

— Нас? Десь так тринадцять… А може, чотирнадцять!

— І що, дав вам гроші?

— Дав… — Хлопець опустив очі в підлогу.

— І приз дав?

— Дав… Він ще був на машині, стара біла вольво, роздовбана така…

— Номер знаєш? — Кобища затамував подих.

Пацан заперечно похитав головою.

Майор згадав це дивне відчуття, яке переслідувало його, коли він заходив до власного під’їзду. Навіть озирнувся. Заприсягнутися, що бачив тоді саме цього хлопця, він не міг, але якийсь і справді товкся неподалік.

— Стоп! — майор наче щось згадав. — А як же ти за мною стежив? Ми ж на машині з похорону поїхали!

— А в мене в-велосипед… Г-гоночний…

Майор помовчав, розмірковуючи, а потім, наче схаменувшись, запитав:

— Сподіваюся, приз отримав не ти?

— Нє…

— От і добре… — Кобища нервово заходив по кабінету, думаючи про своє.

— А хто ж отримав приз?

— Вітька Черкес.

— Черкес — це кликуха?

— Иги…

— Так… Пацана я забираю. — Кобища був увесь червоний, очі його бігали, руки відтягували кишені штанів.

— Ох-ох-ох… Він забирає… Він забирає пацана, через пару годин забере ще й кілера, а нам що? — Татарчук зробив ображений вираз обличчя. — Нам що лишиться?

— Пляшка горілки, — відрізав Кобища. — І моє чесне слово прийти її випити, якщо… Владиславе! Припиняй рюмсати. За мною!

За десять хвилин кримінальний відділ було поставлено на вуха. Складалося враження, що навколо все літає, хоча всі якраз навпаки, сиділи за столом, навколо якого літав той, хто був тут найголовнішим.

— Значить так — Кобища карбував кожне слово. — Я, Можейко і Сердюк беремо групу і їдемо з оцим отроком брати його друга Вітьку Черкеса, в миру Черкашина. Разом із ним їдемо за вказаною ним адресою, де мешкає поки що невідома нам людина, за яку останній отримав від худого чоловіка у плащі на вольво приз розміром п’ятдесят гривень. Далі діятимемо за обставинами. Величко тим часом збирає решту хлопців — мийників машин і намагається встановити номер машини. У разі успіху встановлює через ДАІ її власника і зв’язується з нами. Ніякої самодіяльності! Гляди мені… У разі неможливості встановити через хлопців номер машини Величко встановлює, за ким іще велося стеження. А відвідувати їх будемо разом, маючи під боком групу захоплення. Усім зрозуміло? Ще раз питаю, хто чого не зрозумів? Запитання?

Тиша.

— Вперед.

Вітька Черкес виявився маленьким чорнявим і доволі симпатичним хлопцем. Побачивши свого друга та «колегу» в такій компанії, він буквально втратив мову. Коли Кобища в двох словах спробував пояснити мету їхнього візиту, втратили мову батьки. Минула, напевно, ціла година, поки з малого вдалося нарешті витягти, що стежив він за невисокою молодою жінкою у джинсах та світлій куртці, не те щоб вродливою, але симпатичною, яка привела його у район Старого мосту. Насилу завантаживши юного шпигуна разом із батьками в мікроавтобус, уся команда рушила в напрямку центру міста.

Відтепер Кобища був практично впевнений, що вони мають справу з дилетантом. Зухвалим, але дилетантом і, швидше за все, одинаком. Було очевидно, що із загибеллю Ромазана інтерес убивці чи вбивць до його квартири та особи не зник. Навпаки, він збільшився. Можливо, той, хто натис на спусковий гачок «Беретти», згодом жалкував про поквапливість такого вчинку. Ця поквапливість коштувала купи зайвої роботи, яка, судячи з усього, й досі не мала успіху. Тільки дилетант міг діяти так нестандартно, поспішно й невиважено. Тільки одинак, позбавлений сторонньої допомоги, міг назбирати дітей і використати їх для такої мети, засвітившись з усіх боків. Він дав приз тому, хто знайшов потрібну йому людину. Більше того, він прийшов після всього на зустріч із цими підлітками, незважаючи на небезпеку викриття та арешту. А що коли це зроблено навмисно? Коли цей приз навмисне відданий не тому хлопцеві саме з метою заплутати його можливих переслідувачів?

Ну, тоді це віртуозний… дилетант. Від цього переконання Кобища не міг відмовитися.

— Тут! — вказав пальцем на арку Вітька Черкес, який уже повірив, що в нього не відберуть дорогий, зароблений власною працею приз.

Малий був упевнений. Він знав також і поверх — третій. Знав і двері квартири — з майданчика праворуч. Йому не страшно було йти за невеличкою симпатичною дівчиною, тому і простежив її до самих дверей, за якими вона зникла.

Нічим не примітний мікроавтобус поїхав далі, висадивши біля будинку трьох нічим не примітних людей, які неквапно увійшли в двері під’їзду. А от далі…

Далі нечисленні перехожі були шоковані небуденною картиною: до будинку над’їхала крита вантажівка, з якої повискакували люди у камуфляжі та бронежилетах, з чорними масками на обличчях, озброєні автоматами. Не встигли перехожі позакривати роти, як більшість із них зникла у під’їзді будинку. Двоє залишилися на дверях.

На майданчику було тихо. Здавалося, ніхто навіть не дихає. Сердюк, приставивши вухо до дверей, прислухався, потім повернувся до інших і заперечно похитав головою, мовляв, тиша. Кобища кивнув. Рука Сердюка потяглася була до кнопки дзвінка, але потім він легенько торкнув ручку дверей, перевіряючи про всяк випадок. Тихо рипнувши, двері відчинилися.

Тінню майнули люди у масках та камуфляжах. Кобища, продовжуючи тримати руки в кишенях, переступив через поріг і пройшов кілька кроків коридором. Усі скупчилися за поворотом, біля дверей до однієї з кімнат. Кремезні фігури у бронежилетах втислися в стіни, пропускаючи його. Той, хто мав повноваження вирішувати тут усе, розгублено застиг на порозі кімнати.

— Твою ж мать…

Слова, що злетіли з його вуст, почули лише ті, хто стояв поруч.

X. Квартирант (продовження)

Ранок виявився на диво привітним. Борис довго лежав з розплющеними очима і дивився на ці сонячні дива. Він не любив і не дозволяв собі цього робити, але сьогодні… Важко було собі відмовити. Погляд сам приліпився до стіни, на якій відбилися сонячні промені.

Їхній робочий день починався тепер щоразу пізніше. Це задля неї. За місяць, а можливо, й раніше, знову почне тягати сумки по базарах, тоді буде не до сну. У Наталці тепер важко було впізнати ту безформну, байдужу до всього дівчину в несвіжому одязі. Напевно, тому щонайменше двічі на день вона з’являлася у його думках — увечері, коли потрібно було відійти від усього важкого, щоб прийшов сон, і зранку, от як зараз, коли належало зібратися з духом, щоб зануритися в те саме важке.

На годиннику доходила дев’ята. Зараз Наталя встане і почне готувати сніданок. І він не відмовить собі в тому, щоб кілька разів крадькома подивитися на неї. А потім вигадає для неї якусь нову справу і залишиться у квартирі сам.

Пузатий товкся тут часто, судячи з її розповідей, щотижня, а може, й частіше. Виховував. Ну, звичайно, це їй так здається. Насправді, якщо всі його припущення та розрахунки вірні, ця гидота використовувала квартиру родички як схованку. Схованку для чогось дуже важливого.

Ідея спала на думку вчора пізно ввечері. Він щось мав брати або щось робити тут регулярно. Тому і не давав спокою своїй легковажній родичці. Іноді навіть підкидав якісь грошенята, вдаючи опікуна, інакше, не виключено, вона давно послала б його під три чорти. Навряд чи він робив це щоразу, подібно до Бориса, відправляючи її куди подалі. Це мало відбуватися за її присутності, але так, що вона нічого не підозрювала. Яким чином?

Це щось просте до геніальності. І робитися мало швидко. Припустимо, попросив її зробити чай, а сам заліз рукою за шафу, витяг і поклав до кишені. Щось на зразок цього. І все-таки подібний спосіб мав свої вади. Вона могла увійти, могла роздратуватися від його проповідей і не схотіти робити чай… Врешті-решт, постійні прохання про одне й те саме могли викликати її підозру. А от якщо…

Туалет. Туалет підходив якнайкраще. Коли схотів — вийшов, і все. Там узяв і поклав на місце. Саме там слід шукати. Ідея так захопила його, що Борис хотів був іти туди просто вночі, благо це також не повинно викликати підозри господині помешкання. Але він стримався. Тепер він це зробить. Скільки часу потрібно, щоб прискіпливо обстежити маленьку кімнатку півтора на два, де немає ніяких меблів?

Можливо, все скінчиться саме сьогодні. І що тоді? Він просто тихо зникне звідси? Від цієї думки знову виникло неприємне відчуття. Ні, він цього не зробить. Хай там що, він обов’язково попрощається з нею по-людськи, подякує за співробітництво та допомогу, за смачну їжу і гарне ставлення, за все те, чого йому страшенно бракувало останнім часом. Тільки так. І зробить для неї на прощання щось приємне і потрібне. Впевненість, що це буде приємно і йому, якось підбадьорила Бориса і додала натхнення.

Сніданок давно був готовий, чайник чекав тільки дотиків маленьких та спритних пальців.

— Доброго ранку! — Наталя привітно посміхнулася. — Що сьогодні вигадає для мене мій роботодавець?

— Та нічого такого…. — Він знизав плечима. — Гадаю, сьогодні буде халява. Невеличке доручення, а потім… Можливо, сьогодні влаштуємо святковий обід. Але для цього тобі доведеться виявити ініціативу.

— А що, з’явився якийсь привід? — з інтересом запитала вона. — Ви закінчуєте роботу?

— Ну, закінчую не закінчую, а на певні результати вже розраховую.

Окріп полився у заварний чайник. Наталя накрила його покришкою і зверху, як завжди, — грубим чистим рушником. Пальчики притискали рушник, закутуючи чайник, а сама вона притулилася стегнами до столу. Та за мить Наталя здригнулася від несподіванки. Погляд, той самий, який вона вміла відчути спиною, торкався її. Обережно, не зухвало, наче питав дозволу.

Хвиля запаморочення буквально накрила його в коридорі, коли Борис відкривав двері туалету. Його навіть хитнуло так, що довелося зупинитися. У голові гуло. Він таки ввійшов, зачинивши за собою двері, притулився лобом до стіни і заплющив очі. Відразу стало млосно. Затремтіли ноги. Зараз…

Цього разу це тривало довго. Довелося навіть присісти на підлогу. Кволість поволі відступала, але голова крутилася. Чорт! Сьогодні тільки бракувало поганого самопочуття, якраз коли він сподівався на успішне завершення справи. Більше того, відчував, що розв’язка настане саме сьогодні.

Борис розплющив очі. Гладкі стіни. Унітаз із бачком, кілька труб. Вентиляційна решітка. Лампочка під стелею. Все! Роботи тут менш ніж на годину. Достатньо буде вислати її по газети, продукти, ну, і ще якісь дрібниці. Трохи оговтавшись, Борис підвівся і пішов до ванної — голитися.

Усе сталося зненацька. Цей звук він почув навіть крізь зачинені двері ванної. Торкання металу до замка… Вхідні двері відчинилися, і хтось пройшов коридором. Скоріше навіть пройшли. Стислося у страшному передчутті серце. Отже, це відбудеться просто зараз…

Пістолет миттєво опинився в його руці, і він опустився на край ванни. У кімнаті почувся зойк, навіть крик. Її крик. Потім якийсь рух, борсання і удар. Це був звук удару. А далі Борис почув глухі голоси упереміш із її голосом, якимось зміненим. А сам він застиг на краю ванни. Куртка валялась на підлозі. Непевним рухом він підняв її і витяг із кишені глушник. Він чув голоси з кімнати, чув, що вони казали. Здавалося, саме від почутого остаточно змінилося його самопочуття, минулося тремтіння пальців. Тепер вони спокійно і неквапно нагвинчували глушник на ствол.

Він потяг засув на дверях. Тихо й непомітно. Чи риплять двері ванної? Раніше він не звертав на такі речі уваги. Швидким рухом Борис відчинив їх рівно настільки, щоб пройшло його тіло. Якщо вони й рипіли, то зараз не встигли цього зробити.

— Ну, кажи, сучко, де? Згадуй! Даю дві хвилини. Не згадаєш, доведеться освіжити тобі пам’ять. Зрозуміла? Я тобі вуха й носа повідрізую! І взагалі все, шо стирчить! Де?

Вона часто дихала, і з кожним подихом із грудей виривався якийсь дивний звук — не крик, просто звук. Це був своєрідний шок від переляку. Вони це зрозуміли. Тому пролунав гучний ляскіт. Напевно, від удару долонею по щоці. Так вони намагалися вивести її з цього стану.

Борис обережно, маленькими кроками ступав уздовж стіни до дверей її кімнати, які були прочинені. Ляснуло ще раз.

— Ну? — Їй розжовували кожне слово. — Де дискети або компакт? Або ще щось? Де твій довбаний дядько Ромазан їх тримав? Уже півтори хвилини минуло, суко безвуха. Та вже й безноса…

— Я не знаю!!! — нарешті видихнула вона.

Наталчин голос змінився до неможливого.

— Я не знаю нічого, він мені нічого не давав…

Цієї миті Борис опинився біля дверей і зазирнув до кімнати. Вона сиділа, втиснута у стілець. Один із них ззаду тримав дівчину за волосся, нахиливши її голову назад і заломивши одну руку за спину. Другий стояв над нею, тримаючи лезо ножа біля шиї.

— Ну!!!

Вона закричала. Той, із ножем, схилився ще ближче до неї. Лезо вже втискалося у шкіру.

Обидва були захоплені процедурою допиту і не могли бачити, що робиться позаду. А ось вона… На смерть перелякана, боковим зором Наталя таки побачила картину, яка примусила її на мить забути про ніж біля свого горла. Безмежний подив у її очах примусив і бандита з ножем глянути в той самий бік.

Подив передався і йому, тільки в нього це почуття миттєво змінилося жахом. Він був у курсі подій і все зрозумів, коли побачив незнайомця з кобурою через плече і маленьку чорну дірочку глушника. Лезо ножа на якусь мить відліпилося від шиї дівчини.

Свинцева хвиля вдарила йому в груди, кинула тіло до стіни. Змахнувши руками, він гупнувся спиною на шафу. Рот його роззявився, хапаючи повітря, і тоді з глушника плюнуло ще раз. У те саме місце. Підігнувши коліна, він сповз на килимок.

Другий відчув небезпеку, коли його спільник кудись обернувся. Тримаючи жертву за волосся, він ще не бачив того, хто з’явився у дверях, але вже почув цей страшний звук. Коли ствол у руках незнайомця повернувся в його бік, він зблід і заціпенів.

— До стіни обличчям, — сказав незнайомець, — і руки за голову.

Той виконав миттєво.

— На коліна.

Незнайомець опустився, мало не втративши рівновагу і схопившись руками за стіну. Голос почав у нього прорізуватися відразу. Це було щось знайоме. Віднедавна Борис добре знав, як звучать благання про помилування.

— Стули пельку, — сказав він.

Наказ було виконано миттєво.

— Скільки вас?

— Тільки двоє…

— Якщо хтось зайде, застрелю одразу.

— Двоє нас, більше нікого немає! Не стріляй! Я робитиму все, що скажеш…

— Цить, — повторив Борис. — Що ви шукаєте?

— Дискети, — скоромовкою, затинаючись, заговорив той, хто стояв на колінах. — Дискети або компакт-диск для комп’ютера. Або сам комп’ютер…

— Що там? — запитав Борис. — На тих дискетах?

— Не знаю!!! Віриш — не знаю, сука буду… Замовлення таке. Знайти і принести.

— Хто замовив?

— Монгол.

— Що за Монгол? Хто такий?

— Ну, ти даєш, корешок, Монгола не знаєш? — Він навіть почав обертатися, але вчасно схаменувся. — Ну… Монгол — це авторитет, бос, одним словом. Злодій у законі!

— А на кого працює?

— Ні на кого! Сам на себе. Я ж кажу, це авторитет!

— А що його пов’язувало з Ромазаном?

— Не знаю, ну клянуся, не знаю! Ми хто такі? Нам замовили — і все, виконуй.

— А чого вас направили саме сюди?

— Ну, не знаю! Корешок, віриш, ми такого не можемо знати! Сказали — ми йдемо й не питаємо!

Наталя зіщулилася на стільці, втиснувшись у його спинку і притуливши долоню до шиї, якої щойно торкався ніж бандита.

— Коли ви повинні повернутися?

— Як знайдемо…

— Ще раз питаю, за вами ніхто не повинен прийти?

— Нє, правду кажу! Ну…

— Тихо! — зупинив його Борис.

Але той перебив його.

— Слухай, корешок, ти не вбивай мене. Я все второпав, ти крутий мужик. Я… слухай, я давно вже збираюся… ну, просто задовбав уже Монгол, це ж не людина. Я давно шукаю, як його підставити, але шо я можу? Я буду робить на тебе. От сука буду! Я все взнаю, я толковий мужик… Він усе знає, Монгол, про дискети… Там якісь круті діла, дуже круті! Ну… матір’ю клянуся! Пусти, давай домовимося. Я все взнаю, а потом стрінемося…

— Стрінемося, — повторив Борис. — Там усі стрінемося…

Після цих слів він почав автоматично повертатися, одночасно набираючи в груди повітря, ніби передчуваючи, що за мить зробити це буде надзвичайно важко. Наталя затулила вуха і обличчя руками так, наче цей біль мав простромити саме її, а не того, хто стояв на колінах. Глушник двічі плюнув йому в груди.

Вона так і сиділа, не наважуючись розтулити вуха і кудись подивитись. Борис спробував узяти її за руку, але дівчина смикнулася і ще глибше втиснулась у стілець. Тепер вона знала, здогадувалася, хто він такий. Першої миті він якось розгубився. Потім кинувся до вхідних дверей і спробував їх зачинити. Замок виявився виведеним з ладу — нічого не виходило. Причинивши двері і загородивши їх стільцем, щоб було чути, коли вони відчинятимуться, Борис повернувся до кімнати. Наталя досі сиділа в тому самому положенні. Вона бачила два тіла, які зайняли практично всю підлогу невеличкої кімнати, кров, що цівкою текла з-під одного з них. Дівчина дивилася на нього зацьковано і якось безнадійно. Про що думала вона цієї миті?

— Ви вб’єте мене? — вона запитала це тим самим наче не своїм голосом, майже скрикнула.

— Ти з глузду з’їхала? Навіщо мені тебе вбивати?

— А навіщо ви вбили мого дядька? Це ж ви його вбили? Ви?

Наталя говорила уривчасто, на грані крику, часто дихаючи, дивлячись йому просто в очі.

— Я тобі потім розповім, — сказав Борис, спокійно дивлячись на неї. — Повір, у мене були для цього всі підстави.

— Які підстави? Які такі підстави?!

Борис відчував, що зараз у неї, завжди спокійної, може початися істерика. Було від чого!

— Ми не маємо часу говорити на цю тему. Зараз тут можуть з’явитися такі ж, як оці. — Він показав пістолетом на трупи. — Нам потрібно звідси чимшвидше забиратися. Але спочатку я повинен знайти те, за чим прийшов. Ти дійсно не знаєш, де дискети, про які вони питали?

— Не знаю я ніяких дискет! Не може тут бути ніяких дискет!

— Ну добре…

Вона нарешті усвідомила, що в кімнаті поруч із нею лежать два мертвих тіла, підхопилася зі стільця і вибігла за ним у коридор, де й стала, притулившись до стіни.

Борис зайшов у туалет і зробив перше, що спало на думку: став на унітаз, ухопив і смикнув вентиляційну решітку, яка подалася навдивовижу легко. Там зяяла порожнеча. Запхавши руку, він мацнув по стінках вентиляційної шафи і відчув, як щось гостре дряпнуло по долоні. Це виявився цвях, забитий між цеглинами зсередини. Обмацавши його голівку, він знайшов нитку, на якій щось звисало донизу. Це виявився невеличкий поліетиленовий пакет із пачкою дискет.

Позаду почувся рух. Дівчина прослизнула до дверей, де й зіщулилася під його поглядом, не знаючи, чого чекати. В одній руці квартирант тримав пакетик з дискетами, в другій — пістолет з глушником. На ній уже була куртка й туфлі.

— І куди ти? — запитав Борис, ховаючи пістолет за пояс штанів. — Куди ти втечеш? Вони тебе знайдуть і зроблять те, що обіцяли.

Вона стояла, притиснувши долоні до рота, і дивилася на нього.

Надягнувши і застібнувши куртку, Борис миттєво склав свою сумку і поставив у коридорі біля неї. Ще раз обдивився кімнату, вийшов і сказав:

— Як хочеш. Принаймні біля мене ти матимеш змогу на якийсь час сховатися, і вони тебе не знайдуть. А потім… Ну, словом, потім я матиму змогу подбати про тебе. Вирішуй зараз, бо треба звідси зникати.

Наталчині очі просто випромінювали переляк та відчай.

— Що зі мною буде? — тремтячим голосом крізь сльози запитала вона.

— З тобою все буде гаразд.

— А як я сюди повернуся потім?

— Сюди вже не повернешся, — сказав Борис. — 3 якоїсь причини за цю пачку вони півміста здатні перерізати, не те що одне зелене дівча, в якого від переляку зовсім відмовили мізки! Все! Забудь, що ти тут жила. Візьми документи і гайда!

— Вони там… У верхній шухляді серванта…

Довелося повернутися до кімнати. Два тіла лежали на підлозі у неприродних позах. Дві гільзи кинулися в очі відразу, оскільки виразно блищали на збитій темній доріжці. Борис забрав усі чотири, знайшовши дві інші під столом та кріслом. Потім витяг із верхньої шухляди коробку з документами, але не вийшов відразу після цього, а нерішуче потягся рукою до вази зі штучними квітами.

Він не міг з упевненістю сказати, навіщо зробив це. Напевно, тому, що за цими двома повинен був прийти хтось такий… словом, людина, якимось чином пов’язана з тим, чим займався за життя нездорового вигляду лисий пузатий пенсіонер із будинку з ліфтом допотопної конструкції. Тому і дозволив собі кілер затриматися біля трупів своїх жертв ще на одну хвилину. Навряд чи він спромігся б на таку витівку, знаючи, хто з’явиться тут насправді і тим більше так швидко.

Потім, забравши з коробки документи, Борис ухопив сумку і, на мить прислухавшись, відставив стілець, відчинив двері й простяг руку дівчині.

— А ви точно мене не вб’єте? — Наталя все ще говорила голосно й уривчасто, але тепер це вже був її голос.

Луна розкотилася по сходовому майданчику, так, що, здавалося, це мали почути в усіх квартирах одразу.

— Припини, — попросив Борис, дивлячись їй у вічі. — Припини істерику і замовкни.

Вона не подала йому руки, а прослизнула поруч і швидко, зашпортуючись, пішла сходами вниз. Йому залишилося лише причинити за собою двері.

XI. Мент (продовження)

Вони лежали на застеленій старим килимком підлозі, займаючи майже всю її площу. Здорові хлопці. Один у легкій короткій шкіряній куртці, другий у сорочці, поверх якої була вдягнута шкіряна жилетка. Один — зігнувшись, обличчям униз, другий — навпаки, розпроставшись, дивився у стелю скляними очима. Перший лежав повністю на килимі, другий — грудьми на голому паркеті. З-під нього натекла невеличка калюжка крові. Поруч, частково прикритий полою його куртки, валявся ніж із блискучим викидним лезом. Акурат між ними посеред кімнати на килимі стояв стілець. Ось і все. Хоча ні, ще одне. На стіні кімнати, вкритій подекуди вже обшарпаними рожевими шпалерами, кров’ю було недбало виведено: «Тут був хакер».

На підлозі під цією ж стіною валялася штучна квітка, очевидно, висмикнута з вази, в якій залишилося кілька таких самих. Квітка також була рожева, в тон зі шпалерами, з маленьким пуп’янком, вимащеним кров’ю. Виглядало так, наче цим пуп’янком і зроблено загадковий зловісний напис.

Вони мовчки стояли і розглядали застиглий кадр фінальної сцени вистави, яка розігралася у цьому помешканні кілька годин, а може, й хвилин тому. У квартирі, за розшук якої Вітька Черкес отримав від невідомого приз п’ятдесят гривень. Здоровані в камуфляжах та бронежилетах тихо сопли у свої чорні маски, скоріш за все, не замислюючись над суттю того, що тут відбулося. Троє у цивільному також мовчали, спостерігаючи цю картину, але обличчя їхні не були позбавлені емоцій. Вони спізнилися.

Усе закрутилося знову. Хлопці у бронежилетах, обстеживши під’їзд, горище та підвал будинку, забралися, а натомість у маленькій квартирі з’явилися нові люди. Вони тихо та діловито робили свою роботу, не заважаючи одне одному, а між ними безперестанку курсував майор Олексій Кобища, зовсім вибитий із колії таким поворотом подій, проте зосереджений та зовні спокійний.

Квартира належала двадцятиоднорічній Наталії Миколаївні Косовській, не працюючій, одинокій. Тій самій дівчині, яку вистежив на похороні загиблого три тижні тому Ромазана юний мийник машин та за сумісництвом шпигун Вітько Черкес і яка доводилася загиблому племінницею. З нею, як і з усіма іншими родичами вбитого, свого часу спілкувався капітан Можейко. Зараз сама господиня у помешканні була відсутня і перебувала невідомо де.

Свідками знову зайнявся капітан, здібності якого у подібній роботі Кобища оцінював найвище. Усі мешканці під’їзду миттєво були підняті на ноги, і в них уже збирали свідчення. Сьогодні Наталії Косовської не бачив ніхто. Вчора кілька людей зустрічалися з нею випадково на вулиці та в під’їзді близько шістнадцятої, коли вона поверталася невідомо звідки з маленькою сумочкою та поліетиленовим пакетом, у якому несла щось схоже на книжки. Вдягнута була у світлу легку куртку та туфлі. Звуків, схожих на постріли, з квартири не чув ніхто. Ось і все.

Мешканці будинку не мали з нею особливих стосунків, але всі без винятку регулярно бували на міському ринку, тому й знали, чим вона заробляє на життя. Усі сусіди по під’їзду свідчили, що регулярно бачили її зранку та в обідній час, коли вона вирушала на ринок і поверталася звідти з однією й тією ж великою сумкою на коліщатках. Сусіди по сходовому майданчику розповідали, що жила вона відносно тихо, у квартирі не було ніяких збіговиськ, і ніхто з них не міг пригадати особу чоловічої статі, яка б постійно навідувалася до неї принаймні останнім часом. За винятком недавно загиблого громадянина Ромазана, який, як вони знали, доводився їй родичем. Скупо і нецікаво. Хоча одне спостереження викликало в капітана певний інтерес. Кілька мешканців під’їзду зауважили, що впродовж останнього тижня або щось близько того Наталя не ходила з традиційною сумкою на коліщатках. Довелося провести цільове опитування інших сусідів по під’їзду. Жоден із них не пригадував, щоб бачив її протягом останніх семи-десяти днів із сумкою по дорозі на базар або на самому базарі.

Цікаві результати дав і обшук її помешкання. У взутті не міг зорієнтуватися ніхто. А от світлої куртки, в якій періодично бачили її сусіди, не було ніде. Кудись поділися і документи дівчини. Можливо, вона зараз займається якимись своїми справами і от-от повернеться, не підозрюючи про картину, яку їй доведеться побачити у власному помешканні? Кобища хотів, щоб це було саме так, але відчував, що надій на такий варіант небагато.

Але найціннішу знахідку було зроблено в туалеті квартири. Встановивши її факт, Кобища ще раз повторив ті самі два слова, які зірвалися з його язика, коли вперше переступив поріг горезвісної кімнати. На підлозі туалету валялася вентиляційна решітка, витягнута з отвору в стіні під самою стелею. Ставши на унітаз, майор закотив рукав і обережно обмацав стінки вентиляційної шафи. На віддалі, яка дорівнювала довжині передпліччя, у ближню стінку був забитий цвях. З нього звисала донизу обірвана капронова нитка. Те, що, напевно, ще кілька годин тому висіло на ній, за що, цілком імовірно, застрелили Ромазана, перевернули його опечатану після вбивства квартиру, вчинили побоїще у цій, зникло безслідно. Що саме це було, їм тепер залишалося здогадуватися до нескінченності.

Як тут не вилаятися… От тепер низка подій могла скінчитися. На цій обірваній нитці. Каламбур якийсь… Нитку обірвали, а за те, що лишилося, можна було витягти хіба що іржавий цвях зі стіни.

Трупи поклали на ноші й повезли на експертизу. Ніяких документів при них не знайшли. Один, той, що в куртці, мав застромлений за ремінь штанів пістолет ТТ з повним боєкомплектом та запасну обойму в кишені куртки. У другого в кишені лежав газовий револьвер з коротким стволом, заряджений нервово-паралітичними патронами, і ніж, такий самий, як і той, що лежав на підлозі. Обидва мали в кишенях по кількасот доларів і стільки ж гривень. Обидва отримали по два постріли в груди. Кулі, що обірвали їхні життя, і зараз знаходилися там.

Дактилоскопісти зняли відбитки, звідки тільки було можливо, й поїхали розбиратися. Весь народ поступово розійшовся, і в помешканні залишилися Кобища, Можейко і Сердюк, якщо не рахувати молоденького сержанта з чергової бригади, який терся у дверях, не знаючи, куди себе подіти.

— Ну що, сищики? — Кобища нарешті дозволив собі сісти. — Які будуть міркування?

Якби Можейко зараз сказав своє традиційне: «Ну, міркування — це ваша…», сталося б, напевно, щось страшне. Разом з тим уникати ініціативи в подібних випадках було, здавалося, якоюсь його вадою або звичкою. Тому, наче зібравшись із думками, склавши пальці в замок і хруснувши ними, він зосереджено промовив:

— Гадаю, міркування можна буде висловлювати лише після однієї з експертиз, результату якої усі тут присутні чекають з найбільшим нетерпінням. Без неї зараз можна тільки ворожити на кавовій гущі. Зав’ялов обіцяв упоратися за двадцять хвилин. Приходько — за півгодини. Півгодини на дорогу та всілякі приготування. Нехай мізки відпочинуть, а там наляжемо… Так, патроне?

— Наляжемо… — скривившись, невесело повторив Кобища і витяг із пачки сигарету. — Зараз працюємо у квартирі. Ти далі труси свідків. Сьогодні ніхто не спатиме. І завтра. Схоже, у нас тут пішло-поїхало…

Опери перезирнулися. Цю фразу начальник відділу промовляв лише у тих випадках, коли виникало побоювання, що ситуація виходить з-під контролю.

Телефон у кишені майора задзвонив через сорок п’ять хвилин. Це був Приходько.

У кімнаті стояла тиша. За три хвилини Кобища поклав мобільний до кишені й сказав:

— Тридцять восьмий калібр, та сама «Беретта». Каже, що ніби знову з глушником тієї ж системи. А враховуючи попередній висновок судмедекспертизи, стріляли за годину до нашої появи… Твою ж мать…

Картина складалася весела. Виходило, діяв той самий нахабний дилетант, який пришив Ромазана. Він постійно був на півкроку попереду них, при цьому працював розкуто, нехтуючи або просто не знаючи елементарних правил. Що й казати, якщо справа вже дійшла до дешевих ефектів на зразок послань, написаних кров’ю жертв на стінах, залишених невідомо для кого! Схиблений романтик. Або, навпаки, віртуоз, який майстерно заплутує слідство.

— Ну що ж, — заговорив нарешті майор, — от ви й дочекалися. Це хотіли почути?

Обидва кивнули у відповідь, а Можейко додав:

— Я знав, що це той самий. Просто відчував, що це він. Якщо хочете, в мене на нього якийсь нюх з’явився…

Кобища тільки несхвально зиркнув на свого помічника, а той продовжив:

— Гадаю, скоріш за все, тут відбулася їхня розбірка. Вони таки знайшли те, що шукали, і про це свідчить витягнута решітка та обірвана нитка. Після того як цінність опинилася в їхніх руках, він їх просто прибрав.

— Схоже на те, — підтримав його і Сердюк, — знайшли, пішли до кімнати, і він їх…

— А яку роль відіграє ніж, знайдений на підлозі, — втрутився начальник, — і що робила при цьому молода комерсантка Наталія Миколаївна Косовська, якщо взагалі була тут присутня?

Ті двоє замовкли.

— Гадаю, все відбулося трохи не так, — продовжував Кобища. — Імовірніше, він застрелив своїх спільників не після отримання знахідки, а до того. Можливо, в нього були підстави сподіватися, що швидко знайде місце схованки. Безперечно, Ромазан, який часто бував у своєї родички, заховав це тут. Тепер, думаю, у цьому немає жодного сумніву. Той, хто здійснив напад на його квартиру, не знайшов там того, що потрібно, або знайшов не те. Коли це з’ясувалося, на квартиру налетіли вдруге, вже опечатану. Безперечно, цього разу він був не сам. Один таке за ніч не зробить. Та й хтось повинен стояти на шухері, інакше ризик надто великий. Отже, вдруге працювала команда. Не знайшли знову нічого. Тоді й почали шерстити Ромазанових родичів. Гадаю, хтось один там думає за всіх. Можливо, це той наш бородатий. А може, й ні. Те, що стріляє один і той самий пістолет, не означає, що тисне на спуск одна й та сама людина. Але менше з тим. Той, хто в них думає і приймає рішення, гадаю, відразу встановив, що з Ромазанової квартири після вбивства було взято не те, що потрібно, бо вже за два дні на цвинтарі він розгорнув пошуки родичів із встановленням місць їхнього проживання. Можливо, за якимось критерієм він одразу встановив, що схованка знаходиться саме тут, у Наталії Косовської, адже хлопець, який знайшов цю адресу, отримав приз, а потім почав він також саме звідси. Щоправда, є одне «але». Вони чомусь довго чекали, а тоді спочатку налетіли на опечатану квартиру і лише потім заявилися сюди, взявши в помешканні Наталії Косовської те, що так довго шукали, додам, знову-таки за нашими припущеннями. Гадаю, саме таке загальне уявлення складається на даний момент…

— Можливо, були в них якісь вагомі підстави вважати, що Ромазан тримав це все-таки у власній квартирі? — вголос подумав Можейко.

— Можливо, — погодився майор. — А от далі ми знову спостерігаємо доволі дивні речі. Не конче зрозуміла для мене сцена розправи. Ці двоє вочевидь не чекали такого повороту. Вбивця мав тримати пістолет у руці. Витягти пістолет звідки б не було і зробити чотири постріли — на це потрібен час. А вони також не діти. Принаймні другий повинен був спробувати також вихопити зброю. А диви — обидва виявилися беззахисними, наче ягнятка. Ну, ніж у руці того, що в куртці, я не рахую. Гадаю, це не був самозахист. Загиблий дістав ніж для чогось іншого. Можливо, ним знову збиралися потрошити подушки або дивани. Безглуздо, погодьтеся, хапатися за ніж, коли за поясом пістолет. Ніж, звичайно, повинен належати загиблому в куртці, оскільки такий самий у другого в кишені. Ви згодні?

Обидва кивнули, а Кобища вів далі:

— Пістолет мав бути у нього в руці, причому це не викликало підозри тих двох. Це ще один доказ того, що вбивство сталося ще до відкриття схованки у вентиляційній шафі. Якби знахідка вже була в них, навряд чи ті двоє спокійно б дивилися на зброю в руках третього. Так от, чому ж він витяг пістолет? Гадаю, збирався полякати Наталію Миколаївну, як перед тим її дядечка. А коли вона все виклала, почав палити по своїх спільниках, аби потім з ними не ділитися.

— Де тоді дівчина? — відрубав Можейко.

Кобища тільки скривився.

— Варіантів купа. Забрав як заручницю, забрав, бо знову не був упевнений, що взяв те, що потрібно, і так далі. А можливо, її все-таки не було тут при цьому. А може, коли він почав стріляти, дівчина зірвалася й побігла, а зараз десь переховується, налякана до смерті. Га? Уявіть собі — він знає, що ті також озброєні. Якщо він уже почав їх дірявити, то мусив скінчити це, інакше хтось із них вихопив би зброю і також вистрелив. А вона прожогом, фіть — і все. Ну, не встиг просто!

— Не впевнений… — зауважив Можейко, — що так могло статися. Уявіть собі — з квартири вислизнула людина, яка бачила вбивство і вбивцю! Вона втікає геть і, не виключено, істерично кричить або ж, навпаки, швидко залітає до таксофона і повідомляє куди слід. Може таке бути? Може. Він, уявляючи це, займається збиранням гільз, потім виготовленням пензлика з квітки і написанням послань на стінах. А можливо, ще й схованка розкривалася після тих пострілів, а не до них. Він би не копирсався там так спокійно. Вона нікуди не втекла, а мусить бути десь із ним.

Все сказане Можейком виглядало доволі правдиво. Майор лише мовчки почухав потилицю.

Мобільний знову запищав.

— Чим далі в ліс, тим більше дров, — сказав Кобища помічникам, які дивились на нього, поїдаючи очима. — Це Павлюк. Відбитки пальців на ножі дійсно того, у куртці. А от далі… Одним словом, на лезі сліди крові, причому група її не співпадає з групою жодного з них.

— Отже, він все-таки штрикнув його ножем! — вигукнув Сердюк. — А ви кажете…

— Не знаю, не знаю… — Кобища не звернув уваги на цей емоційний вигук. — Його чи кого іншого. Можливо, ножем погрожували саме Наталії Косовській, намагаючись витягти з неї таємницю. І щойно вона її виказала, отой наш невідомий, третій, почав стріляти. Потім, якщо приймати логіку Можейка, він дійсно забрав її з собою.

Раптом Сердюк гигикнув, зробивши дурну гримасу.

— Мала пришила «дєда» з пістолета з глушником, а потім тих двох, своїх спільників і зараз збирається з капіталом летіти на Багами…

— Коли ми розкриємо справу і питимемо горілку, я сам буду так хохмити, — сказав Кобища, — а поки що рано. Отже, третій, той, хто це скоїв, знову не лишив ні зброї, ані гільз, більше того, спромігся на ідіотський напис. Варіантів два. Напис зроблено для когось із певною метою, тобто він має сенс. І другий — написано для того, щоб заплутати слідство, завдати нам зайвої роботи. Які є думки?

— Хакер — комп’ютерний злодій, — розмірковував уголос Сердюк. — Той, хто сидить удома за комп’ютером і через інтернет зламує банківські рахунки по всьому світу.

— До антикваріату не має жодного відношення, — знизав плечима Можейко.

— Ну гаразд, — сам собі зауважив Кобища, — може, це його прізвисько, кликуха така… Лишимо поки що так.

Мобільний знову дав про себе знати. Повторно дзвонив Павлюк.

— Слухай, — захоплено кричав дактилоскопіст, — тут доволі цікава картина складається. Чуєш мене?

— Чую, чую… — пробуркотів Кобища. — Тут із самого початку картина така цікава, що далі вже нікуди…

— Так от, — правив своєї той, — у квартирі не знайдено жодного відбитка тих двох, застрелених, лише відбитки одного з них на ножі, того, що в куртці. А всі відбитки, зняті у квартирі, таке враження, що належать… словом, малій кількості людей. Троє-четверо осіб. Це, звичайно, попередній висновок, ти ж розумієш, скільки часу потрібно… Але здається, що так. Одні відбитки, напевно, належать господині помешкання — маленькі, очевидячки жіночі. Вони кругом, окрім однієї кімнати — другої, там, де не було трупів. Там немає — уяви собі — жодного її відбитка. Там є інші, напевно, чоловічі. Вони ж зустрічаються в окремих місцях по квартирі. Зараз ми займаємося ідентифікацією, щоб встановити, хто є хто. Наприклад, на кранах у ванній та кухні, в туалеті, на ручці вхідних дверей, на півлітровій банці знайшли однакові відбитки. У кімнаті, де трупи, лише кілька відбитків на серванті. А взагалі їх мало. Схоже, їх господар мало бував у квартирі або дбав про те, щоб їх не залишати. Окрім цих двох, є ще відбитки. Намагаємося зараз встановити, скільком людям вони належать. Отака от попередня картина. Але тут ще працювати й працювати.

— А на решітці? — запитав Кобища. — Що на ній?

— На вентиляційній решітці взагалі немає відбитків. Ой, брешу! На ній відбитки пальців покійного Ромазана. Очевидно, її просто сколупнули чимось таким… Поки що такі справи.

— Чортзна-що, — підсумував Кобища. — Він що, нишпорив у тій другій кімнаті в той час, як двоє інших її допитували? Чого тоді там немає відбитків Наталії Косовської? Вона що, ніколи там не бувала? Ні, він бував у квартирі раніше! Його ж відбитки скрізь! Стоп…

— Шеф, він жив там! — перебив Можейко. — Він жив там! Він проживав у тій кімнаті, де купа його відбитків, а вона туди не заходила, ось і все! А він, у свою чергу, не заходив до її кімнати! Шеф, картина складається. Він вичислив її після похорону і жив у неї як квартирант, переслідуючи, очевидно, свою мету. Коли вдерлися ті двоє, він міг сховатися, а потім постріляв їх, забрав вміст схованки, дівчину й пішов. Ось!

— Ну-ну… — Кобища замислився. — Як у американському детективі. А тепер будуть утікати, а ми їх ловитимемо. Потім у них виникне палке та пристрасне кохання, а потім…

— Що потім? — не витримав Сердюк.

— Потім, за законами жанру, ми повинні наколошматити купу машин і вертольотів, ганяючись за ними, а вони — всіх нас постріляти…

— Сплюньте, патроне, — сказав Можейко, — ваш гумор ще більш недоречний, аніж Сердюків…

— Не хвилюйся, — поблажливо сказав Кобища. — Ми не в Америці. Хоча раціональне зерно в твоїх припущеннях, безперечно, є. Напрошується висновок про можливе існування якоїсь третьої сили. Так, так… Уявіть собі: поки він розважався тут із пані Косовською, вони розгромили опечатану квартиру, нічого там не знайшли і якимось чином вийшли на цю. Але тут ще більша невдача — виконавці позбулися життя. Хтось зовсім інший… А можливо, все-таки зв’язок між ними і нашим кілером існує… Безперечно, безперечно, з мертвої точки ми зрушили. Будемо розробляти ці дві версії. Тепер експерти нам, сподіваюся, ще підкинуть дещо суттєве. Адже тут усе робилося «на алярм», навіть дверей не зачинили, слідів має бути чимало. От тільки чому його тут ніхто не бачив? Можливо, він лише раз прийшов і раз пішов — уже з нею. Міг і не потрапити нікому на очі… Так… Ану ходімо туди!

І вони знову ввійшли до кімнати, в якій, за їхнім припущенням, міг мешкати невідомий квартирант. Кімнату давно вже оглянули, пофотографували, склали відповідний протокол. Тільки це робилося ще до виявлення нових фактів. Тому ці троє з неабияким інтересом взялися до її повторного огляду.

На столі біля вікна відразу кидалася в очі груба пачка білого паперу. Вона лежала наче навмисне так, щоб відразу впадати в око. Упаковка роздерта. З неї брали папір, але зовсім небагато. Навколо — порядок і жодних чоловічих речей. Абсолютно. На журнальному столику купа книжок та газет. Усі газети місцеві. Обласні видання. Усі книжки взято протягом останнього тижня в обласній та міській бібліотеках. Вони ще встановлять, хто і коли їх брав. У дивані сховано постіль. Чиста постіль дбайливо складена. Хоча складали вже їхні експерти.

Можейко сягнув рукою на полицю шафи і дістав пластмасову коробочку з ліками.

— Що це? — запитав майор.

— Та ось, ліки знайшли.

— Відбитки зняли?

— Зняли, я був тут. Якийсь триган.

— Забери з собою, — звелів Кобища, дістав мобільний і набрав номер.

— Алло! Зав’ялова мені, Кобища на зв’язку… Слухай, а що це за ліки? Тут знайшли якісь таблетки — триган називаються. Ти не знаєш?

— Що? — Можейко запитливо дивився на шефа.

— Знеболювальне, — махнув рукою Кобища, — щось на зразок анальгіну, тільки експортує Індія, і каже, що трохи сильніший. Наркотичної дії не має. Продається без рецептів. Фігня.

— Ну, якби я робив по трупу на тиждень, в мене також голова боліла б, — зауважив Сердюк.

Кобища промовчав. Можейко з Сердюком уже бачили, що в шефовій голові складається план подальших дій, тому й мовчали, не бажаючи перешкоджати цьому процесові. Перешкодив Величко, який з’явився несподівано і не приніс ніяких добрих новин. Лейтенантові вдалося знайти всіх хлопців мийної команди і з кожним переговорити. Номера білого вольво ніхто не записав і не запам’ятав. Напевно, небувалі для них гроші повідбивали в підлітків глузд, хитрість та настороженість. Хоча цілком можливо, що й номер розшукуваної машини виявився б липовим. З допомогою обласного ДАІ встановили кількість зареєстрованих в області таких авто, і зараз оперативники займалися встановленням їх власників. Об’єктами пошуків виявилися всі відомі членам слідчої групи родичі громадянина Ромазана. Усі хлопці приблизно однаково описували «приватного детектива» — худий, середнього зросту, з темним волоссям, поголений, з густими бровами, у плащі, брюках та туфлях. Жодних особливих прикмет.

Майор, заплющивши очі, намагався пригадати картину, що на якусь мить промайнула перед ним на кладовищі, коли вони очікували початку процесії: купа дітей — хлопців — біля високої огорожі. З ними був вихователь. Кобища ще тоді подумав, що, напевно, помер хтось із учителів якоїсь школи або загинула дитина. Того й зібралися діти з квітами біля центральних воріт кладовища. А це були хлопці з автостоянки. І з ними він. Кілер. Той, кого вони зараз шукають. На відстані кількох кроків… От чорт… Яке невезіння у цій справі з самого її початку! Геть у всьому! Підведи він тоді очі і зараз міг би знати кілера в обличчя. Не поталанило.

— Ну, гаразд, — нарешті промовив Кобища. — Хоча, що ж тут доброго? Я, відверто кажучи, дуже розраховував на вольво. Хтозна, чи вдасться щось у цьому напрямку. Машина може бути не наша, може бути оформлена за дорученням, в угоні й так далі… Навряд чи він так сміливо демонстрував би її. Гаразд. Вікторе, — він глянув на Можейка, — ти продовжуєш тут, у будинку. Береш на допомогу дільничного і все спочатку. Шерстиш усіх підряд сусідів, цілеспрямовано працюєш на нашого кілера. Борю, — погляд його переключився на Сердюка, — ти берешся за подруг Наталії Косовської. Шукай їх, де хочеш, і труси, як хочеш. Усе про неї. Гляди, й знайдемо щось цінне. Сергію, тобі відповідальний шмат роботи. На чомусь вони звідси поїхали. Собака ніякого сліду не взяв. Лише за ріг будинку, та й то кінолог не може поручитися… Вони мусили на чомусь поїхати. Працюй з таксистами, кондукторами, з ким хочеш. Це робота широка й не на один день. Випрошу тобі когось на допомогу. Усі троє — тісний контакт зі мною з найменших дрібниць. Я працюю з експертами. Завтра посиплються висновки експертиз… Ми візьмемо цього гімняного кілера. Побачите! Усе до цього йде. Він сам собі яму копає. Тільки максимум охайності та без хлоп’ячих вибриків, я вас прошу. Славу однаково на всіх ділитимемо. Ось так. Запитання? — І майор підвівся, насилу розгинаючи коліна.

XII. Хакер

Магазин розташувався на першому поверсі дев’ятиповерхового будинку за шикарними скляними вітринами, оздобленими декоративною решіткою. У кожному з трьох відділів — свій продавець. Усі вони — молоді хлопці у випрасуваних костюмах з краватками. Ще один сидів за столиком, що стояв окремо.

Блискучі двері магазину відчинилися, і туди ввійшов середнього зросту худорлявий молодий чоловік у плащі, гладко поголений. Була десята година ранку. Переважна більшість людей, які потрапляли сюди, не розкидалася часом. Вони йшли у якийсь конкретний відділ, швидко купували потрібне й виходили. Цей нерішуче завмер посередині, не знаючи, куди підійти.

Молодик, який сидів за окремим столиком, відразу підвівся і підійшов до потенційного клієнта.

— Доброго дня. Слухаю вас. Можу чимось допомогти? — це було сказано ввічливо і водночас підкреслено сухо.

— Так, — відповів клієнт. — Хотів би купити якийсь комп’ютер.

Молодик здивовано звів брови. Очевидно, його слух різонуло слово «якийсь».

— Який комп’ютер ви б хотіли?

— А які у вас є?

Молодик поблажливо посміхнувся.

— Ну, вибір у нас доволі широкий. — Він підвів відвідувача до одного з відділів. — Є «Пентіум», ось сотий, двохсотий, ось взагалі потужна машина, вінчестер на двісті гігабайт, найсучасніший сідіром…

— А який ви порадите?

Той знову посміхнувся.

— А ви скажіть, для чого він вам потрібен і яка сума у вашому розпорядженні. Що ви хочете — для офісу чи, може, щоб ваші діти гралися…

— Ви знаєте, я абсолютно не компетентний у всьому, що стосується комп’ютерів. Тому вам доведеться мені допомогти з цим. Я хочу навчитися на ньому працювати.

— Кгм… — молодик зам’явся. — Ну а сума? У нас є різні машини — і за триста-чотириста умовних одиниць, але це слабенькі, й за тисячу. Ось цей тягне на тисячу двісті… Ви взагалі маєте уявлення, що таке комп’ютер?

— Я ж казав, що не маю… — Він вийняв двадцятидоларову банкноту і простяг молодикові.

— Це за несанкціоновану допомогу при купівлі комп’ютера.

Вони опинилися вдвох у маленькій кімнатці, заставленій коробками. Тут на столі стояв розкиданий «його» комп’ютер. Молодик скинув піджак, розпустив вузол краватки і сів за стіл.

— Ти що, справді без поняття? — запитав по-простому.

Без напускного лоску він виглядав як цілком нормальний хлопець.

— Без найменшого, — відповів Борис.

— А на дідька воно тобі?

— Хакером вирішив стати.

Хлопець посміхнувся.

— Хакером і я не потягну, а в мене фізмат за плечима. Ну гаразд. Слухай сюди. Тебе як звати?

— Борис.

— Я — Олег. Почнемо?

Олег пояснював надзвичайно дохідливо. Борис тепер сидів на його місці і несміливо рухав мишку по килимку, відкриваючи то одне вікно, то інше.

— Нічого, звикнеш, — сказав Олег. — Кілька днів пограєшся, пристосуєшся, навчишся кнопкою клацати, почитаєш, дещо зрозумієш, руку наб’єш. «Віндовс» — це ж для зовсім тупих розроблено. А що буде незрозуміло — то ось…

Він дістав зі столу грубу книжку.

— Посібник для користування оцим самим «Віндовсом». Усе розжовано так, що навіть несмачно стає. Ну… Десять доларів, словом. Книжка дорога.

Борис дістав десятку і простягнув йому.

— Ну а якщо зовсім вже зашиєшся, то приходь…

— Слухай, — запитав Борис, — а як користуватися дискетами? Як прочитати інформацію, яка записана на них?

Олег пояснив.

— І що, всю її можна прочитати? Чи на дискеті може бути щось так заховано, що не знайдеш?

— Звичайно, всю. Ось дивись. — Він вставив якусь дискету. — Ось на екрані висвітилася вся інформація, яка є на цій дискеті. Це, так би мовити, схематично її «дерево», каталог. Ось усі назви його «гілок». Більше тут нема нічого. Інша справа, чи вдасться тобі до кінця простежити кожну з них… Якщо мати відповідні навички, то вдасться. Є, звичайно, всілякі фокуси, але… Не зможеш прочитати свою дискету, принось.

Вони запакували комп’ютер, і Олег допоміг винести ящики на вулицю, де завжди чергувало кілька таксі.

— Ну, бувай, — сказав він, подаючи руку. — Бажаю успіхів… х-хакер…

Він був змучений і виснажений. Голова йшла обертом від надлишку незнайомої інформації. Події останніх днів перетворилися на справжню круговерть. День пролетів у шаленому темпі, але приніс результати. Борис знайшов тимчасове житло. Після побоїща в Наталчиному помешканні вони провели ніч у його квартирі. Він не знав, що робить вона, але сам не склепив повік ані на хвилину. Логіка підказувала, що тут його знайти не повинні, адже ніхто не знав, хто він такий, а працював він, на власне переконання, чисто. Звичайно, якби Борис знав, що весь кримінальний відділ міського управління внутрішніх справ виловлює останніх із тринадцяти мийників машин у надії, що хтось із них записав або запам’ятав номер старого білого вольво, покинутого на невизначений час на подвір’ї приватного будинку його приятеля і колишнього компаньйона, він не був би таким самовпевненим. Та за будь-яких обставин Борис розумів, що залишатися у власній квартирі небезпечно. За одну ніч нічого не станеться, — все-таки вирішив він. Того дня вони не вечеряли і взагалі більше не розмовляли.

Зранку, весь вимучений, з головним болем, він зібрався йти. Вдягнувся, постукав до сусідньої кімнати.

— Так!

Він увійшов і сів на стілець. Напевно, Наталка так і просиділа ніч на його дивані вдягнута, вкривши ноги простирадлом. Кинула на нього швидкий погляд, відвернулася і запитала:

— А мені не можна виходити?

— Ну чому… — Він знітився і опустив очі. — Мені не хотілося б, щоб ти все розуміла неправильно. Але зараз говорити ніколи. Я повинен іти шукати інше житло. Поки що тут безпечно, але як буде далі — хтозна… Гадаю, за день я впораюся.

— А що буде далі? — вигукнула вона. — Що буде зі мною?!

— Гадаю, нічого поганого.

— Нічого поганого? Після того, як у моїй квартирі знайдуть двох убитих? Ви так гадаєте?

— Криком тепер нічого не вдієш, — відповів Борис. — У будь-якому разі ми повинні тепер загубитися у цьому величезному місті. На якийсь час. А коли я закінчу те, що почав, то подбаю про тебе.

— Як подбаєте? — Вона проковтнула сльози. — Так, як про мого дядька?

— Твій дядько був паскудою, вартою гіршого, — відповів Борис. — Тобі з мого боку нічого не загрожує. Навпаки, я, наскільки пам’ятаю, двічі тебе врятував.

— Щоб здобути те, що шукали… — Наталя й далі дивилася в стіну.

— Ну, зараз мені вже нема чого з тебе взяти. Міг би покинути там, біля тих двох.

— Чого ж не покинули?

— А що, треба було?

Вона промовчала.

— Просто в мене залишиться відчуття, що я тебе якимось чином скривдив. Мені б цього не хотілося. — Він зробив паузу, очевидно, з’ясовуючи дещо для себе самого. — Я звик до тебе за той місяць. Хай там як, а ти про мене піклувалася, і я також не хочу кидати тебе напризволяще. — Борис дістав з кишені куртки пачку дискет. — Поки оце їм потрібне, гадаю, тобі не буде спокою ніде. Так що закінчити з ними я мушу будь-що. Тут наші інтереси співпадають. А далі…

Дівчина мовчки дивилася у стіну.

— Ще одне. — Він підвівся, щоб іти, але знову повернувся до неї і замовк, чекаючи, поки вона підведе на нього очі. — Якщо, поки я ходитиму, ти вирішиш піти, припустимо, до міліції і на мене тут уже чекатимуть… — Він мимоволі ковтнув. — Словом, живим мене однаково не візьмуть. Якщо тебе влаштує такий варіант, то…

Він розвів руками.

Наталя дивилася на нього широко розплющеними очима. Переборюючи шум у голові, похитуючись, Борис вийшов.

Квартиру йому вдалося знайти швидко за оголошенням на тролейбусній зупинці. Здавав її чоловік приблизно його віку на ім’я Андрій. В одній кімнаті стояла старенька меблева стінка, диван та кілька стільців, у другій — лише обшарпаний стіл. Столик із двома табуретами виявився і на кухні. На вікнах висіли запилюжені штори. Це була тиха окраїна міста.

Коли він підходив до свого будинку, серце калатало так, що він чув його звук на власні вуха. Борис зійшов на четвертий поверх, відімкнув двері ключем і ввійшов. Там стояла тиша. Тримаючи пістолет у зігнутій руці, він обійшов кімнати. Його напівгостя-напівполонянка приречено сиділа на тому ж дивані. Пістолет ліг у кобуру під пахвою.

— Ходімо, — сказав Борис. — Таксі внизу чекає.

Склавши у дві великі валізи лише найнеобхідніші речі і замкнувши двері, вони залишили помешкання.

Першу ніч у новій квартирі він проспав наче вбитий, постеливши собі просто на підлозі в порожній кімнаті, тому зараз і почувався відносно бадьоро. Заскочивши на кухню, відломив шмат батона й випив кухоль молока. Потім повернувся до кімнати, застелив стіл простирадлом, розпакував ящики і склав комп’ютер. Апарат запустився так само просто, як і в магазині. Борис сів на стілець, принесений із «її» кімнати, й побіг курсором по табличках та написах. Сьогодні він вирішив не чіпати дискет, а набути хоча б елементарних навичок користування цією, як казав Олег, машиною. Інакше можна було просто заплутатися. Згадавши те, що пояснював Олег, він заходив у різні програми і виходив з них, читав, знайомився, зазирав до підручника і знову брався за мишку. А знайшовши кілька ігрових програм, навіть спробував грати, усвідомлюючи поступово, що горщики дійсно ліплять не святі.

Та за годину в очах замерехтіло, і справу довелося відкласти. Він пішов до ванної і довго вмивався, потім чистив зуби та голився. Це дало частковий ефект. Коли повернувся до кімнати, біля комп’ютера стояла тарілка з бутербродами. Поруч — чашка її улюбленого чаю.

Наталя сиділа на дивані, як зазвичай, підібгавши ноги, і не дивилася на нього. Якщо бути точним, вона не дивилася взагалі нікуди.

— Дякую за чай, — сказав Борис.

— Будь ласка… — тихо та відчужено мовила вона.

— Могла й не готувати, якщо так… — зауважив Борис.

— Ну чому? Ви ж мені життя врятували. Видерли з рук покидьків. Вже навіть вдруге. От тільки, якби не ви… Навряд чи мене взагалі довелося б від чогось рятувати. І ховати у якихось барлогах…

Дівчина говорила ледь чутно, але розпачливо, переповнена спогадами та емоціями.

— Ну, тут ти не права, — сказав Борис. — Подобається тобі чи ні, а на ці пригоди ти була приречена незалежно від моєї появи. Адже це твій родич влаштував таку небезпечну схованку у тебе в квартирі.

— І в чому ж небезпека цієї схованки?

— Настане час — дізнаєшся. А задля дурниць двоє головорізів не вдираються до квартир порядних громадян і не приставляють їм ножа до горла.

— Ви гірший головоріз, — несподівано ще тихіше промовила вона. — У вас пістолет. Ви застрелили тих двох, а перед цим ще й мого дядька. А може, й ще багато кого. Тепер я це розумію. Скажете, не так?

Під таким поглядом не було навіть найменшої можливості сказати «ні». Борис мовчки відвів очі.

— Це ви… — повторила вона. — Я відразу зрозуміла це. Зрозуміла ще тоді, коли побачила пістолет у ваших руках… Дивно, але саме цієї миті, хоч була насмерть перелякана, я зрозуміла, що ви з’явилися в мене не просто так, не випадково. Я відразу наче прозріла… Не знаю, що все це означає. Ви такий самий, як і вони. Ви вб’єте мене, щойно закінчите те, що замислили. Не знаю, що могло відбуватися навколо мого дурнуватого, але нещасного дядька, але ви мене вб’єте після всього…

— Сильно сказано, — зауважив Борис. — Для чого ж тоді ти мене підгодовуєш цими делікатесами?

— Віддаю борги, — сказала вона. — Адже це могло статися набагато раніше…

— A-а… ну, звичайно. Вважай, що я розчулений. Це гідна подяка.

— А що, може, ви хотіли б ще чогось? — Тепер її мова стала швидкою, а очі зустрілися з його поглядом. — Ну, сміливіше! Ви бажаєте ще чогось за порятунок дурненької дівчинки з базару? Чому ні? Тим паче що вона давно вже не дівчинка… І в неї все в нормі!

— Взагалі майже модель, — спробував посміхнутися Борис.

— А що, ні? — здавалося, образа за власну зовнішність перебила в ній усі почуття, що вирували досі. — Зріст сто шістдесят два, талія шістдесят чотири, окружність грудей сімдесят дев’ять… Не так уже й далеко від моделі.

— Не знаю… — розгубився Борис. — Я в цьому некомпетентний.

— Як некомпетентний? Ви хочете сказати, що вас не цікавлять жінки?

— Зараз мене не цікавить нічого, крім пачки дискет з твоєї квартири. Хоча з твоїми аргументами можна погодитися. Ти дійсно дуже симпатична і приваблива. А я дійсно не зроблю тобі нічого поганого. Тому й не хотілося б відчувати на собі отакі твої погляди, адже це неприємно. І несправедливо, повір. Коли я впораюся з цим, то відведу ще кілька днів на те, щоб влаштувати якось твоє життя, обіцяю тобі. А зараз ти мусиш тихенько пересидіти тут, поки вляжеться весь оцей бум. Розумієш?

Він повернувся і взявся за ручку дверей, збираючись виходити, але вийти не встиг. Мертву тишу, яка настала по його останніх словах, несподівано прорізав Наталчин рішучий голос, який менше за все здригнувся на останніх словах:

— То за що ви вбили мого дядька?

Борис повернувся і сів на диван поруч із нею, потім скрутив простирадло, яке валялося поруч, і поклав собі під голову.

— Вибач, я приляжу, — сказав він.

Вона посунулася ще глибше під стіну і не зводила з нього очей.

— Чому ви мовчите? Не можете сказати?

Її голос помітно тремтів. Лежати було приємніше, не так паморочилася голова і менше відчувалася кволість. Розповісти їй усе, як було насправді, він вирішив несподівано для себе. Виник якийсь миттєвий потяг, якому важко було опиратися. Вона щира і лагідна, тому зрозуміє, обов’язково зрозуміє. Він уявляв собі, як зміниться її обличчя, як зникнуть із нього недовіра, підозріливість, відчуженість, а натомість з’являться розуміння та співчуття… Саме те, чого він так гостро потребує. Варто лише почати. От тільки з чого почати, щоб розповідь вийшла зрозумілою і самому не заблукати у власних життєвих траєкторіях?

— Так уже сталося… — почав Борис.

І раптом він зрозумів одну річ. Це нагадувало зрив людини, перед якою лежить шприц з наркотиком. Після цього дійсно настане полегшення. Але це означатиме, що він зламався і не буде вже здатний ні на що. Він перетвориться на ганчірку, яку вона, оця, що сидить навпроти, буде дбайливо перекладати або викине як непотріб. Це буде його моральний кінець.

— Так уже сталося, — повторив він, підводячись. — Навряд чи варто пережовувати все знову.

Наталя дивилася на нього з німим протестом, тому він додав:

— Це була звичайна помста. Жорстока, але справедлива. Банальний принцип «око за око»…

— Що, мій нещасний дядько колись стріляв у вас із пістолета з глушником? — просто запитала вона.

— Ні, — відповів Борис. — На те, що робив він, я б не спромігся за браком здібностей. Тому змушений був опуститися до примітивного.

І він тихо зачинив за собою двері.

XIII. День народження

Екран комп’ютера світився синюватим тлом. Курсор застиг, забутий ним десь за межами екрана. Це була третя з восьми дискет, витягнутих із вентиляційної шахти. Вони не були пронумеровані. Зробив це сам Борис. Так, про всяк випадок. Розбиратися в дискетах виявилося напрочуд легко. Оця, припустимо, містила лише один файл. Відкривши його вперше, Борис не зміг приховати подиву. Файл складався з результатів усіх матчів чемпіонату СРСР з футболу 1982 року. Гола статистика. Біля кожного матчу вказувалася дата, місце його проведення, прізвища головного арбітра та гравців, які забивали голи. Просидівши день у читальному залі бібліотеки, працюючи з підшивками спортивних видань, Борис зміг перевірити достовірність цієї інформації. Все збігалося до дрібниць.

Щось подібне було і на семи інших. Одна являла собою старанно набраний уривок з «Войны и мира» Толстого. Очевидно, той, хто складав усе це, любив класику. Нею він заповнив інформаційний простір п’ятої дискети. Але це була вже поезія. Єсенін «Черный человек». Над обома уривками Борис просидів дві доби. Звіряв комп’ютерні тексти з оригіналами буквально по рядках, намагаючись знайти невідповідність із оригіналами й таким чином витягти бодай якусь зачіпку. Марно. Тексти були набрані бездоганно. Лише у Толстому механічно було пропущено літеру в одному слові.

Ще на двох дискетах були наукова стаття якогось В. Стефлюка про сучасне викладання слюсарної справи у трудовому вихованні учнів середніх шкіл та уривок з промови останнього генерального секретаря Горбачова на якомусь партійному форумі. Текст промови «чудотворця», якого ще пам’ятали, вдалося знайти. Він також відповідав до дрібниць своїй копії на дискеті. А от стаття на педагогічну тему… Борис навіть не уявляв, де її шукати. На завершення були версія одного з чисельних матчів Каспарова і Карпова, а також уривок із Біблії.

Нічого путнього не виходило. Не утворювався логічний ланцюжок. Не було жодних ідей стосовно того, що цінного можуть містити в собі старанно скопійовані уривки з різних текстів. Спробувавши маніпулювати з їх назвами, він отримав повну нісенітницю. Маніпулювати з прізвищами авторів взагалі було важко, тим паче, те, що містила остання дискета, взагалі не мало автора.

Борис гостро усвідомлював нестачу компетентності, щоб вирішити проблему самотужки. А секрет існував. Інакше б ці дискети не являли собою смертельної небезпеки для того, хто ними володіє. Можливо, у файлах був схований якийсь шифр або щось на зразок цього? Та щоб зрозуміти це, на заваді стояли не його скромні «хакерські» здібності а, можливо, просто незнання чогось, якихось обставин. Це був глухий кут.

Найпершою та найбільш надокучливою думкою було все-таки підключити справжнього досвідченого спеціаліста, такого, наприклад, як Олег. А це означало, що треба вводити його в курс справ. Ідея здавалася надзвичайно ризикованою, але час примушував на щось наважитися. На щось більш радикальне. Тільки так можна переконатися, що дискети «промацані» повністю, наскільки це можливо. Як зважитись…

Від цих вагань та роздумів знову паморочилася голова, а в очах мерехтіло ще більше. В такі моменти особливо гостро відчувалося, що виконати програму-максимум, яка народилася так несподівано, йому не вдасться і що варто задовольнитися тим, що він тепер вважав програмою-мінімум. Але вона давно була виконана, і це означало…

Думку перервали. Двері його кімнати були прочинені, і він побачив у широкій щілині її обличчя. Сьогодні воно не було знервованим. Просто сумним. Тільки після цього почувся стукіт.

— Ви сидите за цим від самого ранку, — сказала Наталя. — Так може і «дах» поїхати…

— Якщо досі не поїхав, то мені, гадаю, це не загрожує.

Борис повернувся і запитливо глянув на неї. Дівчина вочевидь хотіла щось сказати. Вона стояла у давно забутій позі з руками перед собою і, видно, хвилювалася.

— Ну, кажи, — заохотив Борис. — Я уважно слухаю. Що там?

Наталя роздумувала, чи варто, аж нарешті наважилася.

— Нічого, — сказала вона. — Просто в мене сьогодні день народження.

Борис не любив цього свята. Упродовж останніх років щоразу, коли надходила власна дата, він байдуже зауважував для себе, що не має особливого бажання відкоркувати пляшку для своїх нечисленних приятелів, скориставшись таким приводом. Тепер же згадка про те, що таке свято існує, взагалі була б для нього неприємною.

— Вибач, я не знав. Поздоровляю тебе… — Він зітхнув і додав: — Завтра я виберусь до міста і щось тобі подарую. Обов’язково.

Текст на екрані змінився традиційною заставкою, і Борис автоматично клацнув кнопкою мишки, щоб повернути зображення. Коли екран не був порожній, йому краще думалося. Позаду рипнули двері. Пішла. Слава Богу…

Нічого, крім жахливої втоми, він не відчув. Очі були ніби чужі, вставлені в його голову. Навряд чи усвідомлення того, що Наталка незадоволена, могло справити на нього якесь враження. Байдуже глянувши на її двері, він пройшов до ванної і довго вмивався. Потім розтер рушником обличчя і тільки тоді відчув страшенну кволість і тремтіння в руках та ногах. Він їв близько одинадцятої ранку, а зараз була вже десята вечора.

І раптом у голові сяйнуло. Ідея виглядала геніально. Йому навіть подих перехопило. Що як… Олег порівнював комп’ютер із книжкою, бібліотекою, документацією, але на більш сучасному рівні, не на папері. Ця аналогія і підказала ідею. Що як цього разу він поцілив у саме яблучко? Від писаного на папері завжди залишаються сліди. Натискання ручки, олівця. Навіть якщо потім стерти, однаково ці сліди залишаться. Просто не кожен зможе їх прочитати. Сліпий дід не зможе, це точно. Уважна людина з гострим зором має більше шансів. А яка-небудь графологічна експертиза обов’язково докопається, що було написано раніше на аркуші, де згодом з’явився новий текст.

Що як і тут той самий принцип? Що як на магнітних дисках також залишаються сліди від давно стертої інформації, а уривки з книжок нанесені на них лише для окозамилювання? Йому стало спекотно. Це була гарна ідея, але підтвердити чи спростувати свої підозри Борис не мав жодного шансу. Чи зміг би Олег? Але для цього знову ж таки потрібно його хоча б у щось втаємничити. Як бути?

Борис увімкнув світло на кухні й відчинив дверцята шафи. І… широко розплющив очі. Напевно, якби він раптом винайшов якесь комп’ютерне диво, то здивувався б не більше, ніж зараз. На нижній поличці стояла тарілка з бутербродами. Кожен із них являв собою мало не витвір мистецтва, як на глянцевій ілюстрації з кулінарної енциклопедії. Треба купу часу і неабияке бажання, щоб таке зробити. Поруч була тарілка з салатом, також прикрашеним зеленню та овочами. На верхній поличці стояв маленький торт, очевидно, домашній. Верх його був залитий шоколадною глазур’ю, яка місцями застигла, стікаючи по боках, а на ній, мабуть, навмисне асиметрично було викладено квітку невідомо з чого.

Борис швидко зачинив дверцята і сів на табурет. Оте знайоме неприємне відчуття знову з’явилося в нього, тільки тепер воно виявилося значно сильнішим, ніж тоді, коли за відсутності господині квартири він перетрушував її пожитки. Відчуття це на диво швидко витіснило інші проблеми. Щойно він образив її. Образив цю лагідну і приємну дівчину, яка так добре до нього ставилася. Можливо, навіть зробив боляче.

Зрозумівши, що саме собою це відчуття не минеться, Борис підійшов до її дверей і постукав. Відповіді не було. Обережно прочинивши двері, він увійшов і присів на стільчик. Наталя сиділа на дивані, як завжди, підібгавши ноги, на яких нижче колін невідомо звідки взялася маленька подряпина. Капці з хутром стояли біля дивана носками один до одного, наче зустрічалися.

— Вибач, — сказав Борис. — Я тут зовсім запрацювався. Твоя правда, так можна і з глузду з’їхати. Я бачив там твої витвори. Мені соромно.

Вона мовчки зиркнула на нього.

— Мені справді прикро, що я образив тебе. Адже ти старалася. Усе таке гарне й апетитне…

— То йдіть скуштуйте, — сказала вона. — Мені вже не хочеться.

Здавалося, Наталя просто дихає образою — справжньою, не вдаваною. Безперечно, для неї день народження був святом, можливо, навіть найбільшим, і вона сьогодні з цієї нагоди спробувала забути про всі неприємності, про всі лиха. Кілька хвилин тому він усе це звів нанівець.

Борис підійшов до дивана і присів так, щоб бачити її погляд. Наталка взяла простирадло і швидким рухом прикрила коліна.

— Ну вибач, будь ласка, — повторив він. — Я тепер щиро жалкую, їй-богу, буде несправедливо, якщо ці кулінарні дива зіпсуються. Я навіть не пам’ятаю, коли їв домашній торт. Чорт забирай, справді не пам’ятаю…

Вона запитливо глянула на нього, намагаючись визначити, чи щирі його вибачення, і, здається, визнала їх щирими.

— А ногу де подряпала? — запитав Борис.

— На кухні, де ж іще, — тихо промовила вона. — Злякалася, що корж згорить, і бігла…

— Коли ж ти все це пекла? Я навіть не бачив…

— А ви що, ще щось бачите, крім комп’ютера свого? Що казати, коли навіть… У туалет не виходили…

Він посміхнувся.

— Давай, збирай на стіл, а я по пляшку. Який день народження без шампанського? Чи ти щось інше любиш?

— Не треба, — на її личку з’явилося занепокоєння. — Вже дуже пізно. Не йдіть нікуди. Ми так просто…

Вона миттєво сперлася на його руку, і простирадло злетіло на підлогу. Борис накинув плащ, жартівливо-насуплено глянув на неї і вийшов за двері.

Магазин називався «Нічний діамант» і працював цілодобово. Наказавши водієві таксі чекати, Борис спустився у напівпідвальне приміщення. Яскраве світло, мерехтливі вітрини, вишукані товари. У невеличкому залі магазину товклися дві молоді пари, вибираючи, очевидно, якийсь подарунок. За прилавком стояла нафарбована фігурна пані в елегантній облягаючій сукні. Друга така сама красувалася просто посеред магазину. Обидві були чимось схожі на ляльок. У кутку тихо перемовлялися двоє охоронців у зелених костюмах та чорних беретах.

— Доброї ночі! Чим можемо бути вам корисними? Що бажаєте?

— Подарунок і пляшку шампанського.

— Будь ласка, прошу вас… — Продавщиця ледь помітно торкнулася рукава його плаща, запрошуючи до відділу. — Шампанське ось, на цій вітрині, прошу вибирати. Ось поруч інші алкогольні напої, можливо, ви ще щось виберете… А подарунок… Що б ви хотіли? Що саме?

— Шампанське ось це будь ласка… — Борис навмання тицьнув пальцем на батарею пляшок.

Друга лялька відразу зняла з вітрини пляшку і поставила перед ним.

— Прошу.

— А подарунок — прошу вас що-небудь придатне для дня народження.

Борис відчував, що не зможе витріщатися по цих вітринах і вишукувати парфуми чи, скажімо, якусь річ. Це виглядало б ніби лицемірством по відношенню до самого себе. І до неї. Саме зараз особливо відчувалося, що лицемірити перед цією дівчиною він би не зміг. Тим паче йому хотілося чимшвидше забратися к бісовій матері з цієї оази нетутешньої вишуканості. Крім того, він мав інший клопіт: як промацати дискети. Невже для цього теж потрібна своєрідна графологічна лабораторія? Але ж той, хто стер потрібну інформацію, натомість записавши абищо, розраховував сам видобути стерте, отже, теоретично це не так уже й складно. Потрібно лише зуміти.

— А що саме ви бажаєте? — Пані, що стояла поруч із ним, і далі допитувала: — Це подарунок жінці чи чоловікові?

— Жінці.

— Ну, тоді в нас є широкий вибір косметики, парфумів… Можливо, галантерея або…

— Будь-що, — перебив Борис. — Прошу вас, я дуже поспішаю. Мене задовольнить будь-яка річ, що могла б сподобатися жінці. На ваш розсуд.

Пані з магазину була здивована такими вимогами клієнта.

— Ну, все-таки… — завагалася вона. — Підкажіть мені, це для вашої дружини чи подруги, так?

— Ні. — Борисові починав уриватися терпець. — Для знайомої. Просто знайомої.

— Ну давайте я запропоную вам кілька парфумів, понюхайте, які вам сподобаються.

Коли він уявив, як зараз нюхатиме склянки з парфумами, йому мало не стало зле. Перед очима попливли різнокольорові кола, які «не струшувалися» головою, а до горла підкотила нудота.

— Ні, дякую, — буркнув Борис. — Давайте так, на ваш смак. Щось таке, нормальне.

— Ну а… А на яку суму ви хотіли б придбати подарунок?

— Байдуже.

Почувши це слово, вона глянула дивному клієнтові просто в очі з неприхованим подивом і, напевне, зрозуміла, що йому справді байдуже.

Обидва охоронці замовкли і відверто насмішкувато подивилися на непоказного клієнта з руками у кишенях зім’ятого плаща. Напевно, їхні обличчя набули б дещо іншого виразу, якби вони знали, що рука цієї людини, яку, судячи з усього, щось дратує, торкається в кишені холодного металу пістолета з глушником.

— Ну… — фігурна дама зовсім розгубилася, — може, ви знаєте хоч розмір одягу, який носить ваша знайома?

— Зріст сто шістдесят два, талія шістдесят чотири, окружність грудей сімдесят дев’ять, — не змигнувши оком, як автомат, видав клієнт.

Дама звела брови, і погляд її висловив захоплення та симпатію до цього дивного покупця.

— Непогано як на просто знайомого, — замислено промовила вона і зникла у підсобці.

А пізній відвідувач ледь помітно зіперся на обшитий пластиком прилавок, на якому вже стояла пляшка шампанського. Маркою його він навіть не завдав собі клопоту поцікавитися. Продавщиця з’явилася хвилини за три і поклала якийсь згорток у фірмовому пакеті поруч із пляшкою.

— Сподіваюся, вашій знайомій сподобається. Це одна з…

— Скільки? — стомлено промовив відвідувач.

— Н… не зрозуміла, ви що, навіть не подивитеся?

Нетерпіння, що межувало з насилу потамовуваним роздратуванням, псувало риси його цілком приємного, з погляду пані, обличчя, можливо, надто блідого та худорлявого. Незнайомець мовчки витяг із кишені кілька доларових купюр і простяг елегантній пані.

— Заходьте ще, — сказала вона, даючи здачу.

— Навряд чи… — промовив незнайомець, забираючи пляшку, пакунок та гроші.

Нетерплячка, що охопила Бориса, не давала навіть думати ні про що інше. Вийшовши з таксі, він рушив до таксофона і набрав номер. Байдуже, що це була ніч, адже він — вигідний клієнт.

Голос, який промовив «алло», був сонний та невдоволений.

— Олег?

— Я… Хто це?

— Це Борис. Пробач за пізній дзвінок. Я компенсую при зустрічі. Є потреба в терміновій консультації.

— Борис? А… Що там ще сталося? Котра година… О Боже…

— Прокидайся, — попросив Борис. — Іди вмийся, щоб голова варила.

— Красно дякую… Я вже прокинувся. Кажи, що там?

— Я знову про інформацію з дискет. Може бути такий варіант, щоб її звідти стерли, ну, випадково, а потім вона знадобилася. Її якось можна видобути, повернути? Чи це взагалі неможливо?

Серце його завмерло.

— Взагалі можливо, — ліниво позіхнув Олег. — Повинно бути можливо, якщо її не стерли навмисне в такий спосіб, щоб уже зовсім ніхто не прочитав. Є така програмка, яка видобуває інформацію, стерту раніше.

— А як це зробити? Це можу зробити я сам?

— Ну, не знаю… Ти приїжджай завтра, привозь свої дискети, переглянемо… — Він знову позіхнув.

— Кінчай позіхати, — попросив Борис. — Де взяти таку програмку?

— Заходиш до «Нортон утіліт»… — нудним голосом провадив Олег.

Усе виявилося надзвичайно просто. Борис відчув, як тремтять його руки. Хитрощі, до яких вдавався пан Ромазан, були такими лише в його власних очах. Очевидно, увесь хист, уся геніальність покійного обмежувалися іншою сферою. Усвідомлюючи критично, що це свого роду ейфорія, Борис повісив трубку і пішов у напрямку будинку. Сьогодні він цього не робитиме. Не чіпатиме програми під назвою «Нортон утіліт», якою, на щастя, цей геніальний Олег обладнав його комп’ютер. Ще не вийде щось через перевтому… Нехай уже завтра, на свіжу голову.

Була й ще одна причина, щоб вчинити саме так. Вона скромно залишалася на задньому плані, не нагадуючи про себе. Сьогодні день народження однієї жінки. Жінки, якій хотілося приділити увагу.

Стоячи перед дверима квартири, Борис тримав ключа в руці, не наважуючись вставити його в замок. Стрілка годинника перейшла за першу ночі. Голова гула, а ноги підгиналися. З’їсти б двійко тих розцяцькованих канапок та шматок торта і лягти, заплющити очі. Останнього він, напевно, бажав найбільше. Якби це давало можливість уникнути всієї цієї несподіваної процедури дня народження, він би легко відмовився від святкової вечері. День відібрав надто багато сил. Але…

З другого боку, він тримав у руках невеликий, легенький пакунок, в якому було щось м’яке та тендітне. І воно чомусь бентежило Бориса. Його, цей самий пакунок, належало подарувати дівчині, жінці, яка була зараз по той бік дверей, перш ніж сісти вечеряти. Відчуття якоїсь незграбності перед цією місією переслідувало його від самого магазину. Воно й породжувало хвилювання — давно забуте й таке недоречне.

Нарешті Борис вставив ключа й відімкнув двері.

У квартирі було тихо. Він пройшов через коридор і постукав до її кімнати.

— Прошу.

Борис увійшов і поставив шампанське на столик. Тільки тепер Наталя побачила пакунок у його руці, а з подальшого просування навколо столу до неї здогадалася, що це подарунок. Якусь мить вона ще розгублено сиділа, не наважуючись зробити крок назустріч, та коли Борис опинився перед нею і його наміри стали очевидними, вона підвелася, ставши, як завжди, у своїй традиційній позі з руками, складеними перед собою, ніяково дивлячись кудись убік.

— Вітаю тебе, — сказав Борис. — Бажаю бути здоровою і щасливою.

Це була запланована частина вітання, до якої він додав незаплановану:

— Вибач, що так вийшло, я ж не знав… Я також колись любив це свято і завжди справляв. А для тебе, напевно, воно найулюбленіше. Я вгадав?

Вона кивнула, проковтнула щось, продовжуючи й далі дивитися вбік.

— Поздоровляю, — сказав Борис, — це тобі.

Він простяг їй подарунок, і несподівано, в першу чергу, напевно, для самого себе, нахилився, взяв її за лікоть і легенько поцілував у щічку.

Запах був ніжний та приємний, навіть хвилюючий. А щока її виявилася м’якою і тендітною. На додачу ще й волосся, яке завжди опускалося в неї гривкою мало не на самі очі, легко торкнуло його по лобі. Цього виявилося достатньо, щоб відразу забути про власну незграбність. Борис розігнувся і відступив на крок, а відчуття цього дотику повторювалося і повторювалося у свідомості.

«Чорт забирай».

Сказав він це чи подумав? Якби сказав, напевно, Наталя відсахнулася б і обурено вирячилась на нього. Але вона лише тихо відповіла:

— Дякую… Сідайте, будь ласка, їжте… Це дуже скромно, але… Я старалася.

Він рішуче відірвав пляшку від столу і зламав дріт, який фіксував корок, обертаючи його, щоб розкоркувати пляшку.

Та несподівано іменинниця підвелася і швидко вийшла з кімнати. Корок вперто ліз догори, виштовхуваний газом із пляшки, а єдиний гість, залишившись на самоті, розмірковував, що це може означати. Втримати корок не вдалося. Шампанське вистрілило і розлилося піною по доріжці.

— Чорт забирай…

Тепер він дійсно промовив це крізь зуби, але навряд чи зміг би пояснити, чого стосувався цей вислів — невдачі з шампанським, чи все-таки того, попереднього… Він наповнив обидві чашки і тепер ніяково сидів сам у кімнаті, не знаючи, що робити, — іти за нею, чи очікувати тут. Може, він, сам того не розуміючи, знову чимось образив її? Але чим? О Господи… Він просто хотів, щоб їй усе-таки вдалося відсвяткувати іменини, щоб їй посміхнулася доля у майбутньому, щоб для неї чимшвидше скінчилися ці вкрай неприємні пригоди. Він обов’язково подбає про це. Головне встигнути. Якщо не вкладатиметься, то покине все к бісовій матері. Завтра він прокинеться і з більш-менш ясною головою продумає кілька запасних варіантів. Варіанти, за яких вона сама зможе вхопитися за рятувальний круг, якщо з ним станеться найгірше.

Коли за причиненими дверима рипнула підлога, з несподіванки права рука інстинктивно смикнулася до кишені плаща. Захопився думками… Наталя несміливо прочинила двері.

Ніякова поза, у якій вона застигла, страшенно не узгоджувалася з виглядом елегантної дами в розкішній чорній вечірній сукні, довгій, з асиметрично відкритими плечима та високим розрізом з одного боку. Хоч на ногах так і залишились ті самі капці (черевичків, які пасували б до такого вбрання, в неї просто не було), сукня робила її набагато вищою. Тільки тепер він зауважив, як схудла Наталя протягом останнього часу. Відразу пригадалася їхня перша зустріч, коли з під’їзду викотилася товстунка з величезною сумкою. Звичайно, вона і тоді не була товстункою, просто справляла таке враження через невисокий зріст і специфічний одяг. Але тепер… Відкрита тонка сукня наочно демонструвала, що від його симпатичної знайомої та тимчасової супутниці скоро залишаться самі очі. Зараз вони світилися, дякуючи щиро і відверто, хоча й без слів, за це свято, яке все-таки відбулося. І ще його погляд прикипів до плечей жінки, яка стояла перед ним. Борис ніколи б не подумав, що в неї можуть бути такі витончені плечі та руки. Від них просто важко було відірвати погляд.

— Що, погано? — Наталя перша спромоглася щось сказати.

— Навпаки… Я навіть не знаю, як мені вдалося так вгадати…

— А як це вам вдалося?

Запитання звучало безпосередньо та природно.

— Ну, не знаю… — Борис знітився при згадці про те, як це сталося. — Просто пощастило. Ви якось прохопилися про зріст, об’єм талії, окружність грудей… — Він почервонів. — Піду хоч скину плаща.

Тільки тепер він зауважив, що автоматично почав їй «викати». Це сталося саме собою. Підсвідомо. Напевно, просто язик не повертався казати «ти» такій жінці, вдягнутій у таку сукню.

Він повернувся до кімнати у своїй традиційній куртці, застібнутій майже під шию, хоч тепер Наталя і знала, що ховалося під нею. Шампанське виявилося ще достатньо газованим. Воно щипало за язика й забивало подих. Борис сидів на тому ж місці, з якого зірвався кілька хвилин тому. Перед ним був кутик столу. Наталя також лише тепер нарешті остаточно прийшла до тями. Почала була пити, але знову підвелася і підсунула столик так, щоб йому було зручніше.

— Я дістану… — сказав Борис.

— Не можна сидіти на куті, — пояснила вона.

— Що за забобони, чому?

— Не оженитеся… Так кажуть.

— Ну, це не про мене, можу тебе запевнити.

Його крива посмішка не була нею помічена, так він думав. Наталя підсунула до нього всі тарілки зі стравами і присіла скраю.

А за десять хвилин вони вже невимушено жартували, дегустуючи святкові страви. Давалося взнаки випите гарне шампанське. І обом на якийсь час здалося, що все закрутилося лише задля одного — оцього дня народження, оцієї зустрічі далеко від усього світу.

— А ви вмієте створити свято, — задумливо промовила вона. — Я гадала, що вже нічого й не буде. А ви ще й подарунок знайшли в такий час… Навіть якби це був зовсім маленький подарунок, все одно було б свято. Не головне, щоб він був таким дорогим та вишуканим, але такий…

Тепер Наталя подивилася йому в очі.

— А коли ваш день народження? Ви казали, що не святкуєте його. Але, сподіваюсь, ще пам’ятаєте? Скажіть мені коли. Тепер ви обов’язково мусите. Я також зроблю вам свято. Чи ви гадаєте, що в мене не вийде?

— Нічого я не гадаю, — пробурмотів Борис, здавалося, збентежений темою розмови. — Просто… до нього ще далеко і… поки він настане, всі ці жахи залишаться позаду.

Її обличчя спохмурніло.

— Жахи… — повторила вона. — Я вже й забула про них… Це все ви.

— Ні, — сказав Борис. — А зараз дійсно якась оаза серед пустелі жахів, якщо можна так висловитися.

— Справді, — погодилася вона. — Гарно сказано. Мені давно не було так приємно та затишно. Незважаючи на те, що, як ви кажете, це лише оаза, а навколо… Дякую, що ви її створили. І все-таки коли ваш день народження?

— Двадцятого лютого, якщо тебе так цікавить, — відповів Борис. — Як бачиш, ще дуже далеко.

— Дійсно… Хтозна, де кожному з нас доведеться бути у цей день. Я принаймні ще недавно, ну, був такий момент, подумала, що не доживу до свого дня народження, який так близько. Чомусь саме це мені подумалося тієї миті.

Говорячи це, Наталя дивилася йому в очі й не могла не помітити зміни, що відбулася з ним після цих слів. У погляді Бориса наче щось промайнуло, якась страшна тінь.

— Що таке? — стрепенулася вона. — Що ви хотіли сказати? Я ж бачила! Ви щось подумали! Щось дуже неприємне…

У відповідь він лише похитав головою, відвів погляд.

— Ні, я бачила! Я про щось наче нагадала вам. Але ви мені не кажете. Чому? Будь ласка…

— Нічого, справді. — Борис знову спокійно подивився на неї. — Просто я також подумав, що жоден не може гарантувати, що доживе до свого наступного дня народження. Особливо, коли обертається у таких справах. Ну, тебе це не стосується. З тобою все буде гаразд. Я просто впевнений у цьому.

— А… а з вами?

— Усе в руках Господніх, — пожартував Борис. — Якщо перестану займатися кілерством і знайду якийсь спокійніший рід занять, то, мабуть, також матиму шанси.

— А ви дійсно зробили б те, про що мене попереджали? — вона все-таки наважилася запитати це.

— Що саме?

— Ну, ви казали, якщо я викажу вас, то ви…

— Так.

Наталя мусила відвести очі під його спокійним, майже холодним поглядом.

— А ви дійсно збираєтеся покинути цим займатися?

— Дійсно.

— І що будете далі робити?

— Ну, цього я ще не знаю, — сказав Борис. — Чесне слово.

— А чим ви займалися досі?

— Практично тим самим, що й ти. Їздив за кордон і назад. Возив усе — від металевих терток до електрокамінів. Як і багато наших людей.

— А ви… — Вона затнулася. — А ви дасте мені можливість привітати вас із днем народження? Я знатиму, де вас знайти, щоб привітати?

Ця без перебільшення гарна жінка чекала відповіді, а погляд її продовжував муляти його.

— Вибач, я не можу обіцяти того, у чому не впевнений. Принаймні я намагатимуся це зробити.

— Розумію… — Вона знову відвернулася. — Спасибі й на тому.

Наталя мовчки порізала маленький торт. Обличчя її було сумне та замислене.

— А він тобі вдався, — похвалив Борис, скуштувавши. — Я такого давно не їв. Дякую тобі за чудову вечерю. Усе було дуже смачно.

Вона дивилася на нього, слухаючи ці ввічливі фрази, наче хотіла щось сказати. Під цим поглядом Борис ніяково замовк.

— А… це ви правду казали, що… ну, коли побачили мене у цій сукні, що я ніби стала… ну, ніби зовсім іншою і навіть трошки вам сподобалася? — Нарешті висловивши те, що важко давалося, іменинниця відвела очі. З’явився привід ще раз подивитися на неї. І він зробив це, від чого відповідь вийшла цілком щирою:

— А хіба я відмовлявся від своїх слів? Саме так я і сказав.

Борис не встиг навіть подумати, до чого вона хилить, коли Наталя несподівано попросила:

— Тоді запросіть мене… Все-таки сьогодні свято. У нас, правда, немає нормальної музики, але…

— От я бовдур! Міг би й сам здогадатися. Каюся, пробач. А музика зараз буде.

Борис підтяг до себе старий «брехунець», що стояв на підвіконні та був під’єднаний до радіоточки. Перемкнувши пару каналів, він натрапив на музичний. Приємний жіночий голос поздоровляв когось із днем народження, а потім залунала музика. Лірична, мелодійна. Він підійшов до дивана й простяг руку. Вона стала поруч із ним, дуже близько, й поклала руки йому на плечі. Борис знову побачив їхню форму, але тепер зовсім близько. Надто близько. Аромат, який і досі стояв у його пам’яті, знову забив подих. Долоні відчули пружний стан під тонкою та приємною на дотик тканиною. Ледве торкаючись її, вони вловлювали все — і форму її тіла, і тепло. А почавши рух у такт музиці, її тіло, трохи, як йому здалося, напружене, торкнулося його. Він не зміг собі відмовити: нахилив голову, і підборіддя його ледь відчуло її щоку, таку ж ніжну та тендітну, як і під час першого дотику, тільки тепер це відчуття не скінчилося миттєво. Думки почали плутатися.

Це виявилася пісня з серіалу «Бандитський Петербург». Невідомо, хто й для кого замовив по радіо таку змістовну, але досить неординарну пісню, яка саме зараз дивним чином відповідала його власним настроям. І в той час, коли його тіло та руки відчували жінку, що так несподівано опинилася у його обіймах і від якої не важко було остаточно з’їхати з глузду, вуха, попри бажання, ловили слова пісенного тексту:

Там для меня горит очаг,

Как вечный знак

Забытых истин.

Мне до него последний шаг,

И этот шаг

Длиннее жизни… —

звучало з приймача. Клубок підкотився до горла. У горлі защеміло, а потім заболіло десь усередині, він навіть не міг би точно сказати де. Раптовий і такий недоречний біль вимагав напруження всіх сил, щоб протистояти йому. Він ще тримав у руках жінку, хвилину тому таку хвилюючу та жадану, але вже не усвідомлював цього.

Музика скінчилася. Жінка, яка щойно була так близько, дивилася на нього ошелешено і навіть злякано. Щось таке вона, мабуть, прочитала на його обличчі, а зрозуміти цього не могла і, відступивши на крок, не знала, куди тепер подіти свої красиві руки з оголеними плечима, які чомусь раптово стали непотрібними чоловікові, щойно готовому з’їхати від них з глузду.

Борис миттєво відвернувся і ступив кілька кроків до дверей.

— Вибач, будь ласка, — сказав він, взявшись за ручку. — Дякую тобі за все. Пробач…

Зачинивши двері своєї кімнати, він ліг не роздягнувшись, і вкрився з головою.

XIV. Мент (продовження)

Після традиційної ранкової наради в начальника управління його попросили залишитися.

«Довбатиме за Ромазанову справу», — подумав Кобища.

І загалом не помилився. Ішлося справді про розслідування двох останніх убивств, які були тепер об’єднані в одну справу. Панасюк вимагав докладної розповіді про стан розслідування.

Говорити довелося довго. Не пропускаючи жодної подробиці, Кобища викладав як факти та очевидні висновки, так і власні припущення з того чи іншого приводу. Генерал практично не перебивав, втручаючись лише тоді, коли його підлеглий вживав якийсь не дуже зрозумілий вираз.

— Н-да… — Начальник пошкріб голову і на якийсь час замислився. — Значить, так. По-перше, хай мені складуть звіт про дані експертиз по всій справі. На першу годину такі дані повинні бути в мене. По-друге, про найменші зміни у ході розслідування, про найменші результати інформувати мене особисто. Це по-друге. Ну, і повинно бути по-третє… Те, що справа на особливому контролі, я не буду тлумачити, ти й сам розумієш. Так от, по-третє. Ти кажеш, він почав різні дурниці на стінах писати…

Панасюк важко замислився, принаймні так це виглядало. Ідею, виношену заздалегідь, він завжди видавав до розробки саме в такий спосіб. Для невтаємничених це виглядало так, ніби він вона народилася щойно. Для довершення ефекту начальник навіть походив по кабінету і лише потім продовжив свою думку:

— Може, це дурниці. А може, й ні. У будь-якому випадку найменший шанс узяти цього ковбоя не можна скидати з рахунку. Мусять бути задіяні всі можливі засоби. Тому в твоїй групі відтепер працюватиме наш програміст Карпович, ти знаєш його. Хлопець без перебільшення талановитий. Багато хто вважає його мало не комп’ютерним генієм. Є така версія, що прізвисько вбивці не випадкове. Можливо, він якимось чином пов’язаний із комп’ютерними справами? Зараз у світі за допомогою кнопок робляться такі злочини, що… До речі, Олексію Івановичу, а які в тебе ідеї стосовно того, що саме шукали наш невідомий і ті двоє? Можливо, і ще хтось продовжує шукати зараз? Історія криміналістики знає багато прикладів, коли інформація коштувала значно дорожче, ніж скарби. Глянь: полишили все — і гроші, й антикваріат… Може, цього Хакера цікавить тільки те, що відповідає його прізвиську? Іноді якась дискета або відеокасета може коштувати стільки, що грошовий еквівалент у двох валізах не потягнеш!

Панасюк замовк, але це не було знаком до висловлювання своєї думки з приводу сказаного.

— Одним словом, Карпович працюватиме в твоїй групі у цьому напрямку. Я йому в загальних рисах пояснив свою точку зору. Він також висунув кілька ідей. Хай діє на свій розсуд, на те він спец. По можливості співпрацюйте.

— Зрозумів, — сказав майор. — Дозвольте йти?

Панасюк кивнув у відповідь.

Остаточні висновки експертиз цілком підтверджували попередні та додавали багато нового й цікавого. Всі постріли у квартирі Наталії Косовської було зроблено з тієї самої «Беретти» з глушником. Це підтверджувала експертиза куль із тіл загиблих. Обидва отримали по дві кулі в грудну клітку і загинули практично миттєво від ушкоджень серця та великих судин. На кінчику ножа, який валявся на підлозі в кімнаті, дійсно було виявлено кров третьої групи, резус-від’ємну. Перевірка документації в дільничній поліклініці показала, що Наталія Косовська мала третю від’ємну групу крові, що дозволяло зі значною імовірністю стверджувати, що кров на ножі була саме її.

Виходило так, що четверо чоловіків мали інтерес до квартири Наталії Косовської через влаштовану в ній покійним громадянином Ромазаном схованку з чимось надзвичайно потрібним. Вийшли вони на неї за якимись ознаками, відомими лише їм, простеживши за всіма Ромазановими нечисленними родичами та знайомими з допомогою хлопців. Імовірно, що після цього один із тих чотирьох бував у квартирі Косовської, можливо, навіть один із них жив там на правах квартиранта. Місце схованки з неї витягли силоміць, після чого двох учасників прибрали. Двоє інших разом із Косовською зникли.

Усі четверо могли діяти разом, після чого або внаслідок суперечки, або як було задумано з самого початку двох прибрали. Не виключено, що діяли дві ворогуючі групи — по двоє з кожного боку або троє проти одного — незалежно одна від одної, і зіткнулися саме цього дня у її помешканні. Могли і якісь відбитки належати сторонній людині — знайомому дівчини, який іноді бував у неї. Тоді кількість учасників розправи автоматично зменшувалася. Встановити це достовірно поки що було неможливо.

XV. Хакер (продовження)

Ранок після дня народження виявився важким, ніби дійсно довелося відбути пристойну «дефіляду». Він устав невиспаний. Головний біль не давав зосередитися та підігрівав поганий настрій. І це незважаючи на те, що сьогодні могла настати розв’язка, закінчення всієї справи. Наснаги до роботи вочевидь бракувало.

У Наталчиній кімнаті горіло світло. Цілу ніч. Борис бачив це, коли вставав, вкотре прокинувшись, цього разу від спраги. Він умився, поголився й увімкнув комп’ютер. Картина завантаження на екрані викликала легку нудоту — так усе це набридло. Але зараз Борис відчував, що це, напевно, останній крок, який потрібно зробити до закінчення.

З програмою, про яку йшлося, довелося розбиратися понад годину. Для певності він зробив навіть невеличкий експеримент — узяв чисту дискету і набрав лише одне слово: «Наталі». Отак, на західний зразок. Саме в цей момент вона прочинила двері своєї кімнати і пішла до ванної. Тому й набрав те, що перше спало на думку. Цікаво. Що ж буде далі? Він вийняв дискету, вставив знову і переконався, що єдиний малесенький файл на дискеті залишився. Зітхнувши, Борис знищив його і, знову ж таки вийнявши і вставивши дискету, переконався, що тепер там нічого немає. Наталі зникла.

Тепер він набрав довгу фразу, також актуальну. «Як мене це все дістало…» Це для того, щоб поверх стертого на дискеті було щось записано, як результати футбольних матчів та уривки з творів на дискетах «трофейних».

Тепер він запустив потрібну програму і вставив свою дискету. Комп’ютер «балакав» з ним через таблички з обнадійливими написами і запрошував тиснути на нові клавіші. Нарешті на екрані з’явилося єдине слово — «Наталі».

— Ха!

Він підвівся і пройшовся по кімнаті. Їй же Богу, не святі горшки ліплять. Щось є у нього з цією машиною, якась спорідненість, що дозволяє швидко вчитися і опановувати дедалі складніші навички. Чорт забирай, так він скоро дійсно почне зламувати банківські системи. Цей жарт сподобався. А чому ж, можна було б… Якби, звісно, не одна обставина, яка суворо регламентувала його наступні кроки і гарантовано перекреслювала подібну перспективу. Нехай живуть швейцарські банки й Пентагон, адже від нього, на жаль, нічого не залежить.

Позаду рипнули двері. Наталя, постукавши, зазирнула до кімнати, здивовано звела брови від його збудженого вигляду.

— Доброго ранку. Ваші справи, схоже, рухаються… Я аж здригнулася від вашого переможного вигуку. Гм… Через це ви так вигукнули? — зиркнувши на екран, саркастично мовила вона.

— Через це, — підтвердив Борис. — Я провів невеличкий експеримент — як поновити на дискеті раніше знищену інформацію. І це вдалося.

— Ага… Зрозуміло… А оце слово — це і є та інформація, над якою ви експериментували?

Борис знітився.

— Написав перше, що спало на думку. Учора ж був твій день народження. А ти якраз вийшла з кімнати, я почув.

— Угу… Ясно… Уявляю, з яким задоволенням ви знищували мене. Це в ту мить ви кричали «ха!»? Ви завжди так кричите, коли знищуєте чергову жертву?

Її неможливо було впізнати. Ту, що вчора ладна була розтанути у його обіймах.

— Послухай…

— А що тут слухати? Але бачите — мене не так уже й просто знищити.

Вона рвучко розвернулася і зачинила за собою двері. Але за мить розчинила їх і сказала, чітко вимовляючи кожне слово:

— Прошу до мене не заходити. Я лягаю спати. Я цілу ніч не спала.

— Чому? — просто запитав Борис.

— Це за межами вашого розуміння, — сухо промовила Наталя. — І дверима прошу не гримати, як ви любите.

Який її ґедзь укусив? Але зараз йому ніколи перейматися цими жіночими вибриками. Борис узяв першу дискету і вставив у дисковод. Так, «Ентер»… Ну що? Комп’ютер думав довго. Щось є. Зараз. Долоні спітніли. Ну…

Є!

Диск не містить

попередньої інформації

Нормально…

Це означає, що весь цей непотріб було записано на нову, чисту дискету. Нічого попереднього програма там не знаходить. Він вставив другу дискету — той самий результат. І так усі вісім. Глухий кут.

Стало млосно. Вимкнув комп’ютер, але це не допомогло. Що це — кінець усіх зусиль? Борис відчув себе повністю розбитим. Кинути просто зараз, зайнятися Наталею, а потім діяти за давно розробленим сценарієм? Але з чого починати? Лишити її тут, а самому їхати в якесь інше місто, купити квартиру… На які документи? На себе не підходить. На неї також — вона буде у розшуку. Засвітить паспорт на новому місці — її знайдуть як не ті, то інші. Зробити новий паспорт? Потрібно знайти канал. Напевно, через Сашка. Він їх усіх знає. Це займе до двох тижнів. І це буде фіктивний паспорт, підробний. А фотка для паспорта? Де зараз її взяти? Хто зна, як далі? А справжній… Припустимо, поміняти прізвище. Це також можна через нього. Він би й це організував. Але як скоро його вдасться розшукати? Борис покинув боротися з думками і, заплющивши очі, ліг головою на руки.

Пролежав він так довго, а підвівшись, пішов у коридор. Проте дорогою таки зазирнув до Наталі. Вона дійсно спала, завісивши шторами вікна і згорнувшись під ковдрою клубочком. Йому стало її шкода. Хай там що, а потрібне ще одне незаплановане зусилля. Усе вийде. Повинно вийти. Усі віртуальні справи несподівано канули у прірву, залишивши дієздатною лише одну думку — він не може дозволити їй пропасти.

Тихо зачинивши Наталчині двері, він підійшов до телефону і, знявши трубку, набрав номер.

— Алло… Назаре Григоровичу, це Віталій.

— Привіт, Віталію, я впізнав. Як твої успіхи?

— Кепсько, — Борис був лаконічний. — Додалися непередбачені обставини.

— Моя допомога потрібна?

— Так. Я гадаю, потрібна.

— Я… — очевидно він глянув на годинник. — Можу приїхати години за півтори.

— А швидше не можете? Тут… Я ж кажу — є ще обставини…

— Гаразд, уже їду.

— Це не там, де ми зустрічалися востаннє.

Борис назвав нову адресу, і на тому кінці повісили трубку. Він з’явиться швидко. За якихось хвилин двадцять. Він також не мав влади над обставинами, але був тим, на кого можна розраховувати у крайньому випадку. Після зустрічі з ним справа обов’язково отримає новий імпульс, свого роду допінг. А потім… Потім він усе-таки пожалкує, що зв’язався з Борисом. Нічого не вдієш, так має статися.

Наталя прокинулася о третій. Сон приніс полегшення. Стало соромно за ранковий зрив. Він не заслужив. Гарний подарунок… Вона глянула на сукню, яка висіла розправлена на стільці. Просто він цілком поринув у свої справи. Чомусь це бісило її щодалі більше. Ну і нехай. Все одно вона не буде вибачатися. Нехай сидить за своїм комп’ютером. Нехай сам прийде. Тоді, можливо, вона і змінить гнів на милість. Звісно, не одразу…

Відчуття, що за дверима щось діється, з’явилося несподівано. Наталя напружила слух, і їй здалося, що десь у квартирі говорять. Там хтось сторонній! Їй стало страшно.

Вона скочила з дивана і підійшла до дверей. Ні, наче нічого… Визирнула в коридор — пусто. І все-таки… Підійшовши, вона постукала і прочинила двері до Борисової кімнати. Все у ній здригнулося. На стільці сидів чоловік у темному костюмі та тонкому светрі під саму шию. Худий, чорнявий, гладко поголений. Гість виглядав старшим за Бориса. На столику біля відсунутого вбік комп’ютера лежав його чорний шкіряний кейс, замки якого були відкриті, але кришка опущена. Борис сидів на табуреті навпроти нього.

Вона здригнулася вдруге, коли незнайомець повернув голову і глянув на неї. Всередині похололо, хоч першої миті Наталя і не збагнула, що означає цей погляд. Звісно, і обличчя її зреагувало, і він цю реакцію побачив.

— Добрий день, — рівним голосом, позбавленим емоцій, привітався гість.

— Добрий день, — спромоглася вона й одразу зачинила двері.

Вони сиділи ще буквально хвилин п’ять, потім вийшли в коридор, і вхідні двері відчинилися.

До неї долетіли дві останні фрази:

— Ну, все, — це був незнайомець, — сподіваюся, ти не забудеш, що я казав.

— Не забуду, — відповів Борис, — дякую вам, пробачте, що відібрав ваш час.

— Нічого, сподіваюся, таких проблем у нас більше не виникне. Щасти.

Двері зачинилися.

Витримавши хвилин двадцять, вона таки постукалася до його кімнати.

— Хто це був? — запитала з порога.

— Один мій друг, — відповів Борис, обертаючись до неї.

— До друзів не звертаються на «ви» і не кажуть «пробачте, що забрав ваш час»!

— Чому ні? — здивувався Борис. — Він старша, поважна людина.

— Усе одно. Хто він? Скажіть…

— Я ж тобі сказав.

— Ні, хто він взагалі? І як потрапив сюди? Звідки він знав, де вас шукати?!

— Я сам йому подзвонив, поки ти спала, і попросив зустрітися.

— Навіщо?

— Я зашився у комп’ютері.

— А він що, програміст?

— Так.

— Ви кажете неправду, — видихнула вона просто йому в обличчя, розпачливо хитаючи головою. — Ви брешете! Ніякий він не програміст. Він кілер! Ще крутіший за вас!

Сміх, який вирвався у Бориса після цих слів, виглядав дуже природно. Принаймні він хотів у це вірити. Тепер Наталка не повинна здогадатися, хто його гість насправді.

— Оце сказала… Тепер тобі в кожному буде ввижатися кілер або гангстер!

— Не в кожному, а цього видно наскрізь. У нього очі вбивці. У нього погляд убивці!

— Ти з глузду з’їхала? — Борис навіть покрутив пальцем біля скроні.

— Ні, у нього очі вбивці, — стояла на своєму Наталя. — Можливо, такий крутий кілер і не викаже себе очима, але він був виведений з рівноваги моєю появою на якусь секунду і за цей час виказав себе з головою. Коли він глянув на мене, очі його ясно сказали: «Та він з глузду з’їхав». Це про вас. Я не здивуюся, якщо ви вже отримали категоричну вимогу негайно прибрати мене.

— У тебе хвороблива уява…

— І це ще не все! — не в змозі зупинитися, вигукнула Наталя. — Є ще дещо, про що ви й не здогадуєтеся. Він і вас уб’є. Коли ви закінчите справи.

— Нормально, — Борисові набридло говорити на цю тему. — Вірити мені чи ні — це твоя справа. Можу лише повторити тобі — ніякий він не кілер. Іди вмийся і заспокойся.

— Ага, — покивала головою Наталя. — Добре. Туди вам і дорога. Щоб ви знали, він… Я перша його помітила. Коли я відчинила двері, він на вас дивився, а мене ще не бачив. Я ж помаленьку відчиняла і встигла помітити, як він дивився на вас. Як на мерця! Він уже знає, що вам кінець! Розумієте? Він уже знає, що зробить це. Тому і знітився, коли уздрів, що я бачу це! О Господи…

— Припини це, — попросив Борис, — бо мені вже млосно.

— Ви тільки з вигляду крутий такий, а насправді наївний і недалекий, — продовжувала насідати вона.

— Добре, — сказав Борис, — я вб’ю його перший. Влаштовує тебе? Домовились? Обіцяю тобі.

Вона не сказала нічого. З кам’яним обличчям обернулася і пішла геть. А Борис провів її довгим поглядом у спину. Ця дівчина, яку він вважав майже дитиною і яка мала б уміти лише розкладати шнурки на прилавку та рахувати копійки, насправді виявилася зовсім не такою недалекою, як йому здавалося спершу.

XVI. Полювання

Машина слідства знову набирала обертів. З допомогою хлопців з автостоянки було складено фоторобот невідомого «детектива», який, скоріш за все, був і розшукуваним кілером. Озброєні ним, а також розмноженими фотографіями Наталії Косовської люди Кобищі працювали з можливими свідками. І результат не забарився.

Наймолодший співробітник слідчої групи — Величко — вийшов на водія приватної таксомоторної фірми, який, за його словами, віз пізно ввечері за кілька днів після убивства чоловіка, схожого на фоторобот. Таксист добре запам’ятав його. Незнайомець у довгому плащі зупинив машину поблизу стоянки таксі на вулиці Промисловій, попросив відвезти його до магазину «Нічний діамант» і там зачекати. Залишався в магазині близько півгодини, після чого вони поїхали практично в той же район, але вийшов він у завулку поблизу вулиці Богдана Хмельницького. Виїхавши на місце, водій показав, де це сталося. З магазину незнайомець вийшов з фірмовим пакунком, у якому щось було. Цілу дорогу мовчав.

Попередивши колег, що в «Діамант» поїде особисто, Кобища зірвався з місця і за п’ятнадцять хвилин уже слухав свідчення продавщиць та двох охоронців. Усі вони впізнали чоловіка, який приходив пізно ввечері кілька днів тому.

— Він такий був… ну, дивний якийсь, — майже захоплено розповідала одна з продавщиць. — Зовні спокійний, а всередині, здавалося, наче пружина… Худорлявий такий, і погляд з-під густих брів рішучий, чи що… Словом, відчувалося — крутий мужик, хоч і пом’ятий якийсь… Ну, несвіжий! А запам’ятала я його тому, що він тут… чудив, одним словом. Хотів подарунок для жінки все одно який. Казав, щоб я сама щось вибрала, але таке, щоб їй сподобалося. Навіть ціна значення не мала…

— Гм… І що ж ви вибрали?

— Сукню вечірню, чорну таку, гарну…

— Він вам сказав розмір?

— Ха! — зраділа продавщиця. — Він точний розмір назвав! А казав, що це не його жінка або коханка, а просто знайома. Точніше, навіть не розмір, а мірки — точний зріст, об’єм талії, окружність грудей… Уявляєте?

— Спробуйте пригадати ці мірки, — попросив Кобища. — Ви мусите пам’ятати…

Дві продавщиці посперечалися між собою, потім зазирнули в якісь свої папери, врешті зійшлися на зрості сто шістдесят два, об’ємі талії шістдесят чотири, окружності грудей сімдесят дев’ять.

— Пляшку шампанського ще взяв, — згадала друга.

— Нервовий все-таки був, дуже поспішав.

Обидва охоронці заявили, що клієнт мав справді несвіжий вигляд і постійно тримав руки в кишенях. Крім того, один із них зауважив, що чоловік у плащі виглядав «якось не так». Ніби з похмілля… А може, наркоман — худий, блідуватий якийсь.

З цією досить вичерпною, хоч і доволі суперечливою інформацією вони й залишили крамницю. А за кілька годин цілеспрямованої роботи цінність цієї інформації суттєво зросла. Свідчення найближчих подруг дівчини, знайдений у її квартирі одяг та медична картка з тієї ж дільничної поліклініки підтвердили, що параметри, названі продавщицею з нічного магазину, відповідають розмірам Наталії Косовської. А це, в свою чергу, давало підстави вважати, що вона жива і перебуває десь разом з імовірним кілером — худим чоловіком у довгому плащі, озброєним «Береттою» із глушником, на правах аж ніяк не полонянки. І що можливе місце їх перебування — район вулиці Богдана Хмельницького.

Кобища відчув натхнення. Терміново було скликано всю слідчу групу. Цей ковбой, як казав генерал Панасюк, все-таки дилетант. Зухвалий дилетант. Лише тепер, після «Діаманта», майор зрозумів це остаточно. Версія про професіонала-віртуоза, можливо, єдиного у своєму роді, відпала. Тепер Кобища не сумнівався, що скоро вони візьмуть його. От-от. Потрібне лише якесь додаткове зусилля.

Забравшись із квартири Косовської, він повинен був знайти собі інше житло. Скоріш за все, дилетант скористався для цього оголошенням. Бо і до цього все робилося саме в такий, примітивний спосіб.

Люди зі слідчої групи вже працювали в агенції з найму житла та вишукували об’яви на будинках і стовпах у згаданому районі. Першим, мало не в милі, прибіг Сердюк з корінцями трьох зашарпаних об’яв. Перевіркою встановили, що одну з квартир найняли три студенти, друга ще чекала на квартирантів. Залишалася третя адреса.

Вони під’їхали до потрібного будинку і піднялися на другий поверх. Двері відчинив молодий чоловік у спортивних штанях та футболці. На запитання, чи здається квартира, він відповів, що вже здав її. Кобища пред’явив йому посвідчення, а слідом простягнув і фоторобот.

— Він?

Молодик знизав плечима і невпевнено промовив:

— Наче схожий… Це ж не фотографія! Ну, схожий, брови такі ж густі…

Кобища дістав мобільний і набрав номер.

— Віктор? Значить так. Викликай групу. Збір там, на Богдана Хмельницького. Буду за двадцять хвилин. Без мене не рипатися. Хай приїжджають мікроавтобусом і сидять тихо. За все відповідаєш головою.

Вилиці жорстко проступили на обличчі начальника відділу вбивств, який за останні два-три тижні схуд і змарнів. Проте обличчя це й далі не виказувало жодних емоцій. Зате господар помешкання, який чув усю розмову непроханих гостей, помітно нервувався. Руки тремтіли, а ногами ніяк не міг потрапити в штанини. Кивнувши на нього помічникам і глянувши на годинник, Кобища вийшов з помешкання. Слід, по якому вони йшли вже кілька тижнів, ставав надто гарячим.

А до вулиці Богдана Хмельницького, посеред якої хвилин п’ятнадцять тому зупинилася сіра «Волга», вже під’їжджав нічим не примітний білий РАФ.

Надворі смерклося. Водії повмикали фари, і від цього здавалося, що навколо вже ніч. Кобища сидів у РАФі разом із хлопцями у чорних масках і роздавав останні інструкції. Машини стояли з протилежного боку будинку, там, куди не виходили вікна квартири, в якій зараз перебував кілер. Господар квартири, докладно описавши її планування, зовсім скис.

— Ну, пішли.

Чоловік дванадцять з обох машин швидко, розтягнувшись ланцюжком, оббігли будинок і зникли у під’їзді. На третій поверх піднімалися тихо. Двоє відразу пішли вище, перевіряти можливий вихід на горище. Плямисті камуфляжі скупчилися перед дверима.

Двері були з вигляду благенькі. Добре натисни — і… Тиша лякала. Там, по той бік дверей, знайшов притулок убивця, озброєний пістолетом, яким вміє добре користуватися. Зухвалий чоловік без сентиментів, який іде ва-банк. Безперечно, зброя при ньому. Напевно, він не розлучається з нею навіть уночі. Чи встигне він вихопити її та натиснути на спуск?

Напевно, про це думав чи не кожен із тих, хто стояв зараз на майданчику перед квартирою номер двадцять вісім. І в цьому не було нічого дивного, адже усі вони мали сім’ї — малих дітей та старих батьків. Усі вони з плоті та крові, міцні та витривалі, проте такі тендітні й беззахисні з позиції шматка металу, що летить з божевільною швидкістю.

Тьмяне світло лампочки під пожовклою стелею. Мертва тиша по той бік дверей. Стрілка годинника перетнула десяту…

XVII. Хакер (продовження)

Борис відкинувся на спинку стільця й заплющив очі. У скронях гуло. Перед очима, навіть заплющеними, продовжував блимати екран монітора. З усіх почуттів залишилося тільки два — роздратованість та відчуття власної безпорадності, марності зусиль. Щось муляло у шлунку. Ні, це не голод, хоча тремтіння та кволість у руках і ногах ставали дедалі надокучливішими. Голод — це коли хочеться їсти. А він навіть думати про їжу не міг.

Двері до кімнати ледь відчутно рипнули. Він навмисно кілька днів тому переставив стіл так, щоб бачити двері. Почувся легкий стукіт, а потім з’явилася вона. Наталя ширше прочинила двері й застигла на порозі.

— Чого тобі? — запитав він.

— Не надто привітно, — замість відповіді зауважила дівчина.

Борис лише провів долонями по обличчю.

— Пробач, я дуже змучився…

— Так і загнутися неважко.

Вона подивилася на нього з непідробним обуренням, а потім підійшла і сіла на стілець, який стояв поруч.

— Ну, кажи, що там?

— І забирайся геть… — закінчила вона за Бориса, відразу почервонівши.

— Ну, цього, припустимо, я не казав… — заперечив той.

— Але подумали…

Настало кількахвилинне мовчання.

— Я сирник спекла, — нарешті промовила Наталка. — 3 манкою. Колись одна подружка давала скуштувати і мені сподобалося…

— Ну давай скуштуємо, — погодився Борис.

— Дякую! — зітхнула вона. — Дякую, що не знехтували… Авжеж. Супермен спустився з вершин віртуального світу і милостиво погодився…

— Слухай, — щиро здивувався Борис, — ти така мала, а тобі так важко догодити!

— А ви ще й не пробували.

Він обернувся до неї, нагнувся і сперся ліктями на коліна.

— Ну то давай спробую. Що б ти хотіла? Тільки в реальних межах. Скакати з вікна, сама розумієш, я не збираюся. Пиріг скуштувати ще міг би… Ну то?.. — Його обличчя залишалося серйозним.

— Мені тут не подобається, — зібравшися з духом, випалила вона. — Я хочу переїхати! Це одне бажання, є ще друге.

— Як це, не подобається? — не зрозумів Борис. — Що тут не так?

— Я тут не хочу…

— Послухай, — Борис почав карбувати слова. — Ти забула, що кілька днів тому тобі хотіли повідтинати вуха? І тобі тут не подобається?! Ти що, принцеса у круїзі? Я ж тобі все пояснив! Нам потрібно залягти. Усе трохи вляжеться, я закінчу справи і знайду місце, де тобі подобатиметься. А зараз треба трохи зачекати!

— Не кричіть на мене, — ковтаючи сльози, мовила вона. — Не кричіть на мене. Я не переношу цього.

Наталя часто дихала і, здавалося, ось-ось заплаче. Борис нахилився ближче і торкнувся пальцями темного волосся, яке повибивалося з зачіски і закривало їй очі.

— А не можна почати з твого другого бажання? — примирливо запропонував він. — Що як воно виявиться більш реальним, а поки я його виконуватиму, час мине, з’явиться можливість кудись звідси дременути… Га?

Вона витерла сльози і, не приховуючи образи, відповіла:

— А друге бажання я вам дозволю виконати лише після першого. А поки що можете навіть не мріяти…

Ця заява звучала навіть якось хвалькувато і мало не розсмішила його. Борис подивився на її набряклі від сліз повіки, руки на щільно стиснутих колінах, яких не сягала коротенька спідничка, так само щільно стулені хутряні капчики, над якими піднімалися стрункі гарненькі ніжки.

Сміятися розхотілося.

— Що ж це все-таки за бажання?

— Скажу, коли виконаєте перше. — Вона знову за звичкою дивилася на стіну.

— Зрозуміло, — сказав Борис. — Схоже, навряд чи воно буде мені до снаги. Краще я виконаю перше. Але трохи пізніше. Ось тільки роботу закінчу.

— Ні! — попросила вона. — Зараз. Будь ласка!

— Та ти з глузду з’їхала! — розсердився Борис.

— Не кричіть на мене, — мало не по складах вичавила вона, — ви обіцяли.

Борис ухопився за голову, прогріб пальцями волосся.

— Я боюся, — тихо сказала вона. — Я боюся того, вчорашнього. Тепер точно є людина, яка знає, де ми ховаємося. І навіть якщо він сам не прийде вночі, щоб нас постріляти, то може виказати комусь. Невже ви не розумієте? А потім… Ми просто впіймали таксі й поїхали сюди, а об’яву про квартиру ви просто зірвали зі стовпа на зупинці. Невже ви думаєте, що в міліції самі йолопи сидять? Треба йти звідси. Відійти десь подалі, переїхати на тролейбусі або впіймати приватну машину.

— Ти перебільшуєш небезпеку. — Категоричність та зверхність у тоні Бориса зникли. — Хоча раціональне зерно у твоїх припущеннях, безперечно, є. Обіцяю тобі, ми подумаємо про це.

— Зараз, — наполягала вона. — Не гайте часу, прошу вас. У мене якесь передчуття, якесь дуже недобре… Ну будь ласка!

Вона також нахилилася до нього дуже близько й тепер уже благала, зазираючи просто в очі. І він завагався.

— Ну давайте… А потім я дозволю вам виконати друге бажання… — І щоб йому провалитися, якщо цієї миті в її очах не скакали бісики. Він знітився. — Я йду загортати сирник.

Наталя зробила рух, щоб підвестися.

— Гаразд. — Борис похитав головою, дивуючись самому собі. — Збирайся швиденько. Я виконаю оце твоє бажання. Але за однієї умови. Від виконання решти ти мене звільняєш…

Вона озирнулася у дверях, скривилася зневажливо і промовила:

— Згодна.

Двері зачинилися.

Вони зібралися за сорок хвилин. Надворі ось-ось мало смеркнути. Комп’ютер вдалося компактно запхати в одну з валіз, хоч привіз він його аж у трьох коробках. Цю упаковку, склавши, Борис заніс за два будинки і залишив біля смітника.

Останнім часом він зробив кілька помилок. Знав і причину цього, просто не любив зайвий раз її усвідомлювати. Тому, напевно, так легко припустився ще однієї, яка забрала, щоправда, лише хвильку часу, примусивши його залишити Наталю в коридорі та ще раз повернутися до кімнати. Після цього, зачинивши двері, вони спустилися вниз, пройшли дворами й опинилися на одній з головних вулиць. Пхатися з таким багажем у тролейбус — завдання непросте, тому Борис зрадів, побачивши на протилежному боці вулиці білий РАФ. Лишивши дві валізи біля будинку, він побіг йому навперейми, голосуючи, але не встиг. Авто на великій швидкості промчало повз нього.

«І так не зупинився б…», — байдуже подумав Борис, бачачи, як мікроавтобус паркується неподалік від їхнього колишнього помешкання.

Насувалася ніч, і втома дедалі брала гору. Житло знаходилося зовсім у іншій частині міста, й оголошення про те, що воно здається, не висіло на жодному стовпі. Це була околиця. Зупинивши якийсь старенький УАЗ, вони дісталися сюди майже за годину і напитали це «райське гніздечко» — окремий флігель на подвір’ї приватного будинку.

Господар — ще досить міцний та жилавий дідок, хоч і скаржився на серце та ноги, — за десять-п’ятнадцять хвилин знайомства встиг розповісти про те, що кілька років тому переніс інфаркт, що син його живе і працює аж у Норильську і що підлі сусіди постійно влаштовують гучні пиятики. Щоправда, дід і сам не відмовляв собі в задоволенні перехилити чарчину-другу. Баба, невеличка й огрядна, говорила привітно, але з виразу її обличчя Наталя чомусь вирішила, що вона неабияке стерво. Третім мешканцем цієї садиби виявився худий сіро-білий кіт, який постійно потрапляв під ноги і якого дід називав не інакше як Іродом.

Переїзд вимучив їх обох, але Наталя перебувала в піднесеному настрої. Вона снувала туди-сюди, налагоджуючи в новому помешканні елементарний побут. Обидва старенькі ліжка було застелено, скромне кухонне начиння — кілька тарілок та ложок — складено до тумбочки. Сирник, який, на подив, зовсім не постраждав під час переїзду, винесено в холодний коридор: нехай чекає своєї черги. Аж тепер Борис відчув, що із задоволенням скуштував би кілька шматочків цього кулінарного витвору. Розпаковувати комп’ютер не хотілося: оглянувши похапцем знайдене житло практично без зручностей, він відчував, що завтра ж піде шукати нове.

Раптом з коридору почувся зойк, і відразу до кімнати повернулася Наталя. Вона сіла на стілець і мовчки відвернулась до стіни.

Борис вийшов до сіней і все зрозумів. Просто посередині сирника зяяла глибока потворна яма. Навколо валялися крихти. Ох і не даремно дід називав свого кота Іродом! Як змогла ця підла істота вигризти діру в самісінькому центрі пирога? Так треба зуміти!

На бідну Наталю шкода було дивитися. Стоячи посеред кімнати, він не знав, що й сказати, як виправити становище. Напевно, цей зіпсований сирник був найменшим лихом із тих, що переслідували її останнім часом, але саме він виявився останньою краплею. І саме він примусив щось заболіти у нього всередині, коли ніяково дивився на дівчину. Під цим поглядом Наталка схопилася зі свого стільця і майже вибігла надвір. Цей день був на диво нещасливим. Саме про це тепер на самоті думав Борис, не маючи змоги бачити те, що відбувалося у покинутій квартирі, й таким чином дати дню, що закінчувався, справедливу оцінку.

Наталя стояла на ґанку, притулившись спиною до стіни флігеля. Обличчя її він не бачив, оскільки воно губилося у темряві. Він мовчки взяв її за руку й тихенько потяг до хати. Злощасний сирник стояв на столі. Побачивши це вдруге, вона почервоніла й почала помітно непокоїтися, але Борис не звернув на це анінайменшої уваги.

— Отже, так, — сказав він, беручись за ніж. — Я розумію, що законний мешканець цієї оселі на ім’я Ірод походив по ньому ногами, тобто лапами, і вижер неестетичну діру. А ми мусимо ліквідувати завдані збитки і зробити вишукану страву знову придатною для споживання.

Наталя стояла поруч, недовірливо й водночас ображено дивлячись на нього. Не змигнувши оком, він рішуче застромив ніж у сирник і вирізав вигризену котом середину до самого дна. Потім тонким шаром зрізав увесь верх пирога.

— Можливо, ця сволота спиралася на нього лапами, коли їла, — пояснив він. — Але не виключено, що ця худобина торкалася нашої страви і десь з боків, тому ми змушені зробити ще ось що…

Встромивши ніж вертикально, він зрізав по колу весь край сирника. Викинувши обрізки, обережно підчепив під дно те, що залишилося, й перекинув на іншу тарілку.

— Ну ось, тепер не залишилося жодного клаптика, якого могла б торкатися ця тварюка. Щоправда, і називатися він мав би якось інакше, скажімо, бубликом, але смакові якості, думаю, залишилися незмінними. З вас чай, панно, — Борис нарешті наважився глянути на Наталку, — оскільки, сподіваюся, ви погодитеся, що цей сирник чи пак бублик тепер наполовину мій…

Стримати посмішку вона не змогла. Усміхнена підійшла до столу, і її тоненькі пальчики із залишками лаку на нігтях почали виконувати швидкі звичні маніпуляції. Якоїсь миті вона озирнулася на Бориса, який сидів у своєму кутку, і погляд її висловив вдячність.

Модернізований сирник було з’їдено до крихти. Подякувавши за вечерю, Борис узяв відро з водою, що грілося на плиті, кухоль і вийшов надвір. Ніч була тепла. Скинувши куртку, він поклав її на стілець, зверху на неї пістолет, на нього футболку, зігнувся і, виливши на себе кухоль води, намилив обличчя. Коли рука простяглася до поставленого кухля, він не знайшов його, а на шию полилася тепла вода. Наталя стояла поруч.

— Дякую, — сказав він.

Вода текла по шиї та плечах, і після такого дня це відчуття здавалося надзвичайно приємним. Вона ж простягла йому рушник. Борис витерся, зайшов до хати і вдягнув чисту сорочку. Взявши свій рушник, Наталя повернулася надвір. Він кілька секунд вагався, а потім вийшов за нею. Вона ще не почала вмиватися, тому стояла, залишивши кухоль на стільчику, й запитально дивилась на нього.

— Я також зіллю тобі, — запропонував Борис. — Давай…

— Ні!

Вона вся спалахнула, а потім повторила тихо, але рішуче:

— Ні, не треба.

— Чому?

— Не треба, — повторила Наталя ще раз. — Це…

— Що, це?

— Нічого… Це було другим моїм бажанням, — швидко вимовила вона. — А ви взяли з мене слово, що не виконуватимете його. Ось і все.

— Он воно що! — здивувався Борис. — Ніколи б не подумав…

— Чому ви так здивувалися? — Її голос став якимось збудженим, а обличчя — обуреним. — А ви що, подумали щось інше? І що ви подумали?

— Нічого такого… — розгублено витиснув із себе Борис. — Те, що подумав би на моєму місці кожен нормальний чоловік. Вибач, якщо я тебе цим образив. Принаймні ні вимагати, ні випрошувати цього я не збирався, до того ж ти сама наштовхнула мене на такі ідіотські думки. І взагалі… Ось зараз ти мене дістала! По-справжньому…

Грюкнувши дверима, він повернувся до хати й ліг, відвернувшись до стіни.

XVIII. Полювання (продовження)

Він ледь помітно кивнув, і двері розлетілися від удару двох потужних тіл. Юрба у плямистих камуфляжних костюмах зі страшним шумом увалилася до квартири. Стиснувшись усередині, майор чекав криків, пістолетних пострілів та автоматних черг. Тільки б не це…

Усе стихло. Що там? Невже знову трупи? Чиї цього разу?

Кобища увійшов до квартири. Трупів не було. Ніхто не лежав на підлозі, притиснутий дужими хлопцями у бронежилетах. У квартирі взагалі не було майже нічого. Голі стіни, порожні шафи, стіл, що розгублено застиг у кутку. Все. Але чому тоді вони стоять мовчки, наче бовдури? Чому обличчя Можейка та Сердюка висловлюють…

Єдиною річчю у кімнаті, яка могла привернути увагу, був клаптик білого паперу на столі. Кобища підійшов і нахилився придивляючись. На папірці простим олівцем було надряпано:

«Тут також був хакер»

Майор зовні байдуже мізинцем відштовхнув папірець і вийшов з квартири.

Сигаретний дим залазив, здавалося, у найвіддаленіші куточки грудей, але звичного полегшення не приносив. Кобища самотньо сидів біля під’їзду на краєчку лавки й палив, згадуючи теплий чайник, що стояв на газовій плиті, та клапоть білого паперу з дурнуватим написом. Перше означало, що вони спізнилися лише на якусь годину, а може, й менше. Друге — що ті, кого вони шукають, сюди вже не повернуться. Якби Величко зі звісткою про таксиста повернувся трохи раніше, якби швидше опитували дівуль з «Нічного діаманта», якби швидше знайшли цю адресу… Якби ж то…

Та потерпаючи від цих невтішних думок, Кобища не знав ще одного — що на під’їзді до будинку на тротуарі «голосував» чоловік, який тяг важку валізу, і що водій їхньої машини не звернув на нього жодної уваги. Майор, який сидів усередині з хлопцями зі спецназу, не міг цього знати, як і того, ким був отой «голосувальник». Інакше взагалі б… Хоч волосся рви на голові.

Спецназ від’їхав, а натомість з’явилося ще одне авто з мигавкою. З пасажирського місця вибрався молодий чоловік, надзвичайно худий, високий, з загостреними рисами обличчя, в окулярах у тонкій металевій оправі. Його манера ходити, далеко розставляючи «циркулі», з одного боку, здавалася незграбною, з другого, — випромінювала надзвичайну енергійність. Пробігаючи повз лавку, він побачив майора й зупинився.

— Здравія желаю… — Він подав руку. — Що тут?

— Працюємо на об’єкті… — сухо промовив майор.

— Я загалом у курсі справ… Маю пряму вказівку від…

— Знаю, — перебив Кобища. — Все знаю. Прошу дуже — квартира на третьому поверсі, побачите. Там наші експерти працюють…

— А ви…

— Я зараз підійду… Ви підіймайтеся, будь ласка!

Ніяково знизавши плечима, новоприбулий у цивільному пірнув у під’їзд.

Карповича практично ніхто не мав за свого. Закінчивши факультет кібернетики у Києві, в закладі, який не мав військової кафедри, призваний до армії, він потрапив у внутрішні війська у званні рядового, де на відповідній стадії армійські чиновники зуміли розгледіти його таланти, і рядовий Карпович замість того, щоб у своєму не наймолодшому віці опановувати по повній програмі ази дідівщини, опинився у штабі військової частини, підпорядкованої МВС. А згодом управління внутрішніх справ у особі генерала Панасюка, який добре знався з командиром частини, отримало цього комп’ютерного генія неофіційно «у тимчасове користування». У такій організації, як управління внутрішніх справ, завжди існують комп’ютерні проблеми, і Карпович вирішував їх миттєво. Там, у «рідній» частині, його підвищили відразу до сержанта, хоча, власне, він цим взагалі не переймався. За кілька місяців розробив програми для складання всілякої звітності, модернізував комп’ютерну мережу управління. Він міг працювати день і ніч, не відмовляючи нікому. Начальники відділів у майорських погонах зверталися до нього на «ви» й віталися за руку, проте своїм не вважали. Майор знав, що Карпович на прізвисько Птеродактиль — ас у своїй справі. Але навіщо він тут потрібен?

У квартирі кипіла робота. Кожен займався своїм.

— Відбитки зняли, — відрапортував дактилоскопіст, — можемо їхати.

Карпович з Приходьком колупалися в розетці. Пластмасовий її корпус уже лежав у поліетиленовому пакеті, а вони витягали ще й середину.

— Вас не токне? — запитав майор.

— Вже зробили, — відповів експерт, розглядаючи під лупою від’єднане «нутро". — Так, я цілком згоден… Забираємо.

— Що знайшли?

— Ну, кажіть, Анатолію… — підштовхнув Приходько Птеродактиля. — Ваша знахідка.

— Це, звичайно, попередні міркування, — швидко, по діловому почав програміст, — але схоже, що у цьому приміщенні працювали на комп’ютері.

— Звідки ви взяли? — запитав Кобища.

— Для підключення комп’ютера до мережі потрібні інші розетки, ніж ті, що стоять у наших квартирах, бо штепселі в них більші. Усі цивілізовані користувачі купують відповідні перехідники. В принципі можна під’єднати і так, якщо добряче натиснути. Потім витягнути штепсель із розетки надзвичайно важко. Тут розетку мало не з м’ясом видерто. До того ж на корпусі — ось Андрій Петрович підтвердить — сліди цього нестандартного штепселя. Внутрішні латунні частини розетки також пошкоджено — гнізда наче розігнуті.

— А що, ніякі інші електроприлади не мають подібних штепселів? — похмуро запитав Кобища.

— Ну чому, мають, — посміхнувся Карпович. — Я ж кажу, це лише припущення…

— Є ще якісь докази?

— Тільки це, — розвів руками Карпович, вказуючи на аркуш паперу з автографом кілера. — Хакер — це людина, яка повинна працювати на комп’ютері.

— Ну, цього, мабуть, замало, — Кобища замислився. — Але версію будемо проробляти. Де Величко? Ти ще тут? Іди підключайся до Можейка. Працюйте зі свідками. Основне зараз — з’ясувати, хто бачив чоловіка з фоторобота та Наталію Косовську, які виходили з будинку. Хто бачив чоловіка та жінку, які б несли… — Кобища знову повернувся до програміста. — Як це найзручніше було б транспортувати?

— Ну, один чоловік легко може перенести цілий комп’ютер, якщо запхати просто по частинах до валізи. Якщо тягати в упаковці, то, звичайно, незручно. Якщо ж він має портативний варіант комп’ютера — ноутбук, то це зовсім невеликий кейс. Узагалі, у нас тут виникли деякі ідеї з приводу цього… — Карпович озирнувся на Величка.

Але тут до помешкання увірвався Сердюк, радісно трусячи над головою якимось картоном.

— Ось! — горлав він. — Просто на сусідньому смітнику! Стоїть, як кінь! Диви!

Він простягнув одну картонку Карповичу. На ній було зображено монітор. Увесь картон, змоклий від дощу, він кинув просто на підлогу. Карпович відкинув непотрібні частини упаковки і витяг із купи дві, оглядаючи написи та символи на них.

— Де ти це знайшов? — запитав Кобища.

— Я ж кажу, біля сусіднього будинку на смітнику…

— Бігом у цей будинок. Бери хлопців. Хто з мешканців викидав найближчими днями упаковку від комп’ютера? Ну!

Сердюк вислизнув із квартири, а Кобища сів і витягнув нову сигарету.

— Ми можемо встановити, де купили цей апарат? — звернувся майор до програміста.

— Можливо… Упаковка виглядає новою, хоча місцями й зім’ята. Внутрішня поверхня… Ще пахне!

— Тоді зробимо так. Завтра ви з Сердюком зранку берете фоторобот, фото Косовської та їдете по торгових точках, фірмах… Ми мусимо встановити, де, коли і хто купив його, якщо, звісно, цей апарат не стоїть зараз у якійсь квартирі сусіднього будинку. Ну, цим зараз займається Сердюк. У вас є інші міркування?

— Поки що немає, — відповів Карпович.

— Чудово. Тоді завтра займетеся цим. А сьогодні… Поїдемо додому разом.

Стрілка годинника зайшла за північ. Обабіч дороги бігли вогні великого міста. Авто швидко їхало освітленими вулицями.

У кишені запищав мобільний. Телефонував дактилоскопіст.

— Олексію Івановичу? Павлюк на зв’язку!

— Що там?

— Ну що, як ми й домовлялися — перше враження… Ті самі відбитки, що й у квартирі Косовської.

— Їх двоє?

— Ну… — завагався той, — двоє не двоє… Можливо, троє… Взагалі, визначити кількість людей, які залишили відбитки, складно. Важко стверджувати напевно, скільком людям вони належать. Я б сказав, мінімум — двом, максимум — трьом. Але, безперечно, всі ті самі відбитки, що ми зняли у квартирі Косовської. Очевидно, Косовська і ваш кілер.

— Наш, — виправив його майор. — Наш кілер.

— Нехай так, — погодився дактилоскопіст. — Усе. Решта завтра. Повір мені, там не буде нічого іншого! Ага! Як я забув! Відбитки вже не ділять територію. Розкидані по всій квартирі. Так що «совет да любовь».

— Ось так… — слідчий сховав мобільний і подивився на Карповича. — І що ви могли б сказати з цього приводу? Як фахівець?

— Що конкретно вас цікавить? — обережно уточнив Карпович.

— Ну, хоча б що все це може означати? На біса йому комп’ютер, що вік з ним робить, яке відношення можуть мати комп’ютерні справи до низки вбивств і пограбувань? А! — Він згадав наче найголовніше: — Він що, дійсно може бути хакером? Я розумію, що необізнаний у цій галузі…

Карпович посміхнувся самим кутиком рота.

— Кажете, хакер… Ну, хакер повинен принаймні працювати в інтернеті, мати якийсь доступ до комп’ютерних систем, які збирається зламувати. Квартира Наталії Косовської не мала підключення до інтернету, принаймні швидкісного, ця квартира — також. Ось вам відповідь. Перебуваючи у цих двох місцях, він нічого не зламував. Хіба…

— Що «хіба»?

— …Робив це через мобільний телефон. Дороге задоволення. А так — іди до будь-якого інтернет-клубу і там займайся хакерством. Так, до речі, найчастіше і роблять — безпечніше.

— Що ж він міг робити з комп’ютером?

— Ну, міг працювати з інформацією, яка має певну цінність, так би мовити, у закритому інформаційному просторі. Якщо припустити, що у квартирі Косовської він знайшов дискети, або компакт-диск, або знятий з іншого комп’ютера вінчестер, що містить ту чи іншу інформацію, то все може виглядати доволі елементарно — він знайомиться з цією інформацією і вибирає потрібну або думає, як її використати.

— Тоді він, по суті, ніякий не хакер!

— Ну звичайно… — знову посміхнувся Карпович.

— І що ми можемо вигадати, з вашої точки зору?

— Ну що… — замислився той. — Встановити магазин, де куплено комп’ютер, украй необхідно. Кожна машина має свій ідентифікаційний код. Ми мусимо її ідентифікувати. Ми не можемо зараз знати, про що йдеться, але, безперечно, існує така можливість, що цей… — він затнувся, — … «хакер» вийде в інтернет. Тоді шансів зловити його, ідентифікувавши машину, стане більше.

— Як зловити?

— Ну, це вже, як то кажуть, не мої проблеми.

— Гм… — Майор тільки почухав потилицю. — І все таки… Що може бути на тих дискетах або, як ви кажете… браунінгу? Ну, ви ж спец!

— На вінчестері, — посміхнувся Карпович. — Будь-яка інформація. Тому сформулюйте своє питання таким чином: «Яка інформація може мати велику цінність?» І шукайте відповідь.

Наступного дня мобільний у кишені майора пищав із самісінького ранку, не даючи подумати й дратуючи до нестями. Але о дванадцятій двадцять він запищав так, що Кобища кинув усе й помчав через півміста на вулицю Монастирську.

Трохи наляканий молодик сидів у темній службовій кімнаті в компанії Сердюка та Карповича.

— Розповідай, — коротко наказав Кобища, гупаючись у звільнене Сердюком крісло. — Тільки я тебе прошу, дорогенький, усе докладно, не забудь нічого.

— Ну що… Прийшов він два тижні тому, сказав, що хоче купити комп’ютер, сам не знав який. Я питав, для чого йому, він не сказав нічого путнього, мовляв, хоче навчитися працювати на ньому. Він взагалі у цьому без найменшого поняття. Узяв третій «Пентіум»… Мені двадцятку дав за консультацію. Я ось тут йому елементарні речі пояснював — як увімкнути, як вимкнути… А! Книжку в мене купив — посібник з «Віндовс»… Ну ось наче і все.

— Ти ж кажеш, ще приходив! — нагадав Сердюк.

— Так, приходив. За чотири дні. Навчився деяких елементарних речей, виникли нові запитання, ну, словом, як і мало бути… А потім дзвонив, питав по телефону, як деякі програми запускати.

— Хто, звідки — не казав?

Кобища засипав його запитаннями, які билися, наче об глуху стіну.

— А-а… — раптом згадав хлопець. — Цікавила його одна програмка… Відновлює стерту інформацію. Навіть серед ночі подзвонив мені.

— Але найбільше, Олег каже, його цікавили саме дискети, — втрутився Карпович.

— Отже, дискети… — пробурмотів Кобища.

— Так, судячи з усього, він шукав на них якусь знищену раніше інформацію.

— Ти все в нього з’ясував? — запитав майор в Карповича.

— Ніби все, — відповів той. — У разі чого є телефон.

— Дійсно, є телефон, — погодився Кобища. — Не виключено, він тут більше не з’явиться. Скоріш за все, так і буде. А якщо з’явиться… — Він глянув молодикові в очі. — Як вас звати? Олег? Від сьогодні у вашому магазині працюватиме двоє наших людей. Гадаю, ви розумієте для чого. Один із них буде охоронцем на дверях, замість того, який стоїть у вас зараз. Другий — також придумаємо щось. А ваше завдання — поводитися цілком природно і не викликати підозри своїм переляканим виглядом, як зараз. Боятися, повірте, немає чого. Просто цього типа ми мусимо зловити. Це зрозуміло?

Тому залишалося тільки кивати головою.

— Якщо ж він якимось чином вийде на вас поза роботою — ось номери телефонів. Це мій мобільний. Це робочий. Ви зрозуміли? Не бійтеся, ще раз кажу. Брати його біля вас ми не будемо. Лише слідкуватимемо. Ось так. Гадаю, ви розумієте, що від чіткості та правильності ваших вчинків залежить і ваше майбутнє. А заразом пригадайте ще — про що говорили, можливо, щось привернуло увагу. Будь-яка дрібниця може виявитись корисною.

Кобища підвівся, щоб іти, а Олег смикнувся був за ним, ніби щось пригадав.

— Що, ну? — запитально глянув на нього майор. — Згадав щось?

— Та так… — ніяково знизав плечима той. — Дурня… Він ще пожартував, що хакером хоче стати, коли я запитав, навіщо йому комп’ютер.

— Хакером, кажеш? — Кобища запхав руки у кишені й багатозначно подивився на колег. — Ти, Олежку, ще позгадуй. Серйозно. Це тобі здається, що дурня, а насправді…

— Ну що? — відразу ж накинувся майор на Карповича, щойно вони сіли в авто.

— Людина, яка починає з азів.

— Х-хакер… — зневажливо пробурмотів Кобища. — Точно?

— Поза всякими сумнівами.

— І що це означає?

— Схоже на те, що він заволодів цінною інформацією, якою не знає, як скористатися, і намагається вирішити проблему самотужки, щоб не ділитися прибутками…

— Принаймні такий висновок напрошується, — погодився майор. — Чорти б забрали… Він вислизнув. У самісіньких руках був! Уже вдруге! Тепер, якщо не станеться ще чогось… Борю!

Сердюк, який їхав на передньому сидінні, обернувся до шефа.

— У нас збільшилася слідча група. Шеф зранку роздобрився… Схоже, справа наша збирається посісти місце хіта сезону. Ти від сьогодні займатимешся квартирами. Він поміняв житло. Шукай, де хочеш. Усі агентства, усі об’яви на стовпах, словом, усі варіанти…

— А якщо він купив квартиру?

— Ну, купив… Купити проблематичніше… Можливо, доведеться розробляти й таку версію. Принаймні досі виключно наймав. Отже, шукатимемо там.

Сердюк засвистів і взявся за голову.

— Слухай, що кажу! У твоїй групі буде четверо, крім тебе. Шукаєш господарів і — фоторобота під ніс. Так із кожним. Гадаю, зайве тобі нагадувати, якщо вийдеш на них, без мене та спецназу — ні ногою. Знаєш, із ким маємо справу.

Майор знову обернувся до Карповича. Той, здавалося, витав невідомо де. Але це лише здавалося.

— Гм… Може, ще про щось цікаве говорили з тим молодиком? Як його? Маліцький, згадав…

— Ну, дещо корисне є. Нам пощастило: Олег Маліцький сам програмував цю машину. Він таке практикує. Інсталює відповідні програми. Піратство чистої води. А кожен програміст, висловлюючись по-простому, якось називає своє дитя. Це вже, як то кажуть, залежить від багатства його фантазії.

— А для чого? — не зрозумів Кобища.

— Для того, щоб мати змогу працювати в інтернеті. Ну, з вас же питають паспортні дані, коли ви записуєтеся до бібліотеки? А інтернет — це також свого роду бібліотека, тільки досконаліша. І той, хто лізе туди копирсатися, повинен принаймні назвати своє ім’я.

— І… як же, цікаво, звуть цей шановний апарат?

— Армагеддон 000111 DX.

— Весело… — підсумував майор. — У найкращих сучасних традиціях… Армагеддон, значить… А про господаря свого він нам, виходить, нічого не розповість. Так?

— Прямим текстом, можливо, й не розповість… — погодився Карпович. — Але засоби, щоб витягти цього піонера з хащів віртуального світу сюди, до нас, повірте, існують.

— Ну, гадаю, зловити там новачка для такого монстра, як ви, не становитиме проблеми… — їдко посміхнувся Кобища.

— Я чув, у своїй царині ви також вважаєте його дилетантом, проте…

Він не договорив. Можливо, тому, що вважав неетичним, щоб сержант, навіть той, що давно забув, у якому він званні, так розмовляв із майором.

XIX. Хакер (продовження)

Прокинувшись зранку невиспаним і знервованим, Борис завісив великим простирадлом куток біля свого ліжка — між шафою та стіною. Дід витягнув з хати обіцяні ще вчора маленький столик, більше схожий на тумбочку, та допотопну настільну лампу. Поруч із нею на столику вміщалися тільки монітор з клавіатурою, місця для мишки практично не залишалось. «Ящик» взагалі довелося поставити просто на підлогу. Зваривши кави, він втратив відчуття часу, неначе провалився у прірву, де всі зусилля виявляються марними.

За день він ще раз перечитав уздовж і впоперек інформацію двох останніх дискет і дійшов того ж висновку, що й раніше. Ніякого ключа, ніякого прихованого змісту знайти не вдалося. Його просто не було. Іноді він чув, як Наталя проходила по кімнаті, відчиняла та зачиняла двері, щось кудись ставила.

Поступово світло двох маленьких віконець флігеля перестало потрапляти за ширму, від чого промені старої лампи стали різкішими. День минав.

Легкий стукіт по шафі, що відгороджувала їхні ліжка одне від одного, пролунав тоді, коли він сидів, відкинувши голову, та кліпав очима.

— Заходь, — мляво промовив він.

Обережно відслонивши саморобну ширму, вона увійшла і присіла на краєчок ліжка.

— Ви образилися на мене? — Наталя дивилася на нього зблизька, адже ця імпровізована кімнатка за простирадлом виявилася просто крихітного. — Пробачте. Я… я була неправа…. і зробила вам дуже неприємно. Я не хотіла…

— Забуто, — сказав Борис. — Я взагалі не вмію довго ображатися. Особливо, як виявилося, на тебе. Так що не переймайся. Вважатимемо, що в нас знову мир і злагода.

— А ви… — після хвилинної паузи почала вона, несміливо зиркаючи на нього. — А ви що, не будете просити в мене пробачення?

— Я?! — щиро здивувався він. — За що?!

— Ви сказали, що займатися зі мною чимось таким… це ідіотська думка!

Це не був театр. На її личку читалася справжня образа. Він розгубився.

— Отакої… — промовив Борис. — Це називається і у віз не сяду, й пішки не піду.

— Це називається треба думати, що кажете… — у тон йому зауважила дівчина.

— Гаразд, — сказав Борис. — Ти права. Вибач мені. І за це.

— То ви дійсно не вважаєте, що… — вона почервоніла, — що таке щось по відношенню до мене — це ідіотська думка?

Тепер він мимоволі посміхнувся.

— Ну, правду кажу… Взагалі, я гадаю, маленький скромний поцілунок був би доказом цього і остаточним розв’язанням конфлікту… — Борис підвівся зі стільця, нахилився і легко притулився губами до її щоки. Це був приємний дотик. Вона навіть не поворухнулася.

— От і все, — констатував він. — Хоча, ти мене образила також, тому справедливо було б…

Він замовк на півслові й застиг біля столу. Наталя зробила якийсь рух, наче їй було незручно сидіти, потім швидко підвелася і підійшла до нього, взяла за лікоть.

Борис відчув її губи — теплі та приємні. І більше нічого — не розкуштував.

Вона сіла на ліжко, а він на своє місце за столом.

— Я щось приготувала…

— Тягни сюди.

— А ви що, з цього барлогу взагалі не виходитимете?

— Побачу по твоїй поведінці, — пожартував Борис.

Вона принесла тарілку і простягла йому.

— А я чула, що на комп’ютері можна гратися у всякі цікаві ігри… Ви вмієте?

— Мені тільки цього бракувало.

Раптом він подивився на неї і запитав:

— А ти хочеш? На, спробуй. Я маю дискету з однією грою.

Він поміняв дискети у дисководі й увійшов до програми. На екрані з’явилися симпатичні вертольотики, на яких літали якісь гноми. Наталя сіла на його стілець і з цікавістю слідкувала за подіями на моніторі.

Не дуже впевнено Борис почав набирати на клавіатурі якесь слово. На екрані з’являлися латинські літери.

— ASHES? — прочитала Наталя. — Що це означає?

— Нічого. Просто пасворд. Пароль свого роду, щоб запрацювала оця програма. Дивись!

За вертольотиком на екрані полював страхітливий змій, який дихав полум’ям. Та варто було сісти на землю, як із печери вилазила істота, схожа на динозавра, і також виявляла неабияку агресію. За кілька секунд після початку гри хтось із них обов’язково «з’їдав» Наталю. Кілька разів вона намагалася впоратися, але завжди безрезультатно. На її личку з’явилося завзяття.

— Важко! — поскаржилася вона. — Дуже важко перший раз так грати. А можна зробити, щоб не було хоча б когось із них? Проти двох я не впораюся!

— Зараз спробуємо.

Борис нахилився поруч із нею і, старанно добираючи літери, знову щось набрав.

— Як-як? PESSVENSARIS? Що вони таке вигадують? Дурниці якісь! Язика можна зламати!

На екрані знову з’явився той самий вертоліт. Борис сів на ліжко і продовжив трапезу. Тепер у неї виходило значно краще. Самому динозавру впоратися виявилося складно.

— PESSVENSARIS, — повторив подумки Борис, дивуючись і собі, що такий дивний набір літер було обрано як пароль для початку гри. Слово наче й звучало, викликаючи якісь асоціації, і разом з тим являло собою повну нісенітницю. Наче інформація, що знаходилася на тих клятих дискетах. І раптом…

Раптом його пропекло думкою. А що як інформація з дискет також була свого роду пасвордом для чогось? Для якоїсь божевільної гри? Інакше для чого ховати результати матчів, усім відомі й давно вже забуті? Для чого, вдершись до квартири з ножем у руках, допитувати дівчину? Щоб прочитати уривок із твору класика? Що як вона сама — оця банальна і, відверто кажучи, нецікава інформація є ключем до чогось надзвичайно важливого? Якщо пасворд ASHES складається з п’яти букв, a PESSVENSARIS із дванадцяти, то чому ще якийсь не може складатися з кількох тисяч? Чому ні?

Борис вийшов із закутка, наче йому стало спекотно. Визначити справжню цінність свого припущення він не міг. Що це? Геніальне відкриття, яке змінить хід подальших подій, чи вихиляс перевантаженої фантазії? Він нервово заходив по кімнаті. Хотілося покинути все і їхати розшукувати Олега. Але куди? Стрілка годинника давно проминула дев’яту вечора.

— Що сталося? — запитала Наталя.

— Нічого. Просто з’явилися деякі міркування. Несподівано… І значною мірою завдяки тобі. Завтра я перевірю, чого вони варті…

XX. Пастка

За чорним пластиковим столиком поблизу колони, що підпирала стелю посеред магазину, сидів суворого вигляду огрядний широкоплечий чоловік у розстібнутому піджаку. Закинувши ногу на ногу, він оглядав магазин, час від часу походжаючи від одного прилавка до другого, потім всідався на звичне місце.

Якщо ж до нього хтось звертався з якимось запитанням, він уважно вислуховував, незмінно посміхався і підкреслено ввічливо промовляв:

— Гадаю, ми зможемо допомогти вам. Олегу Сергійовичу! Ось, Олег Сергійович займеться.

Підходив Олег Маліцький, надзвичайно зосереджений і блідий, як полотно. Він вів клієнта до відповідного відділу і, плутаючись там, де завжди бував на коні, якось таки вирішував питання. Думки хлопця у цей час були вкрай невтішними.

Вийшовши з тролейбуса, Борис мимоволі підтягнув догори блискавку куртки. Знову дув холодний вітер, небо вкрилося хмарами. Його турбувала зараз лише одна проблема. Що скаже Олег? Чи просуне його вчорашнє відкриття до розв’язання проблеми? Безперечно, якось частково цього хлопця доведеться ввести у курс справ. Так, щоб він не запідозрив нічого такого, чого не повинен знати. Лише частково. Опустити замочок блискавки, щоб покращити доступ до зброї, йому на думку не спадало.

Наталя згадалася несподівано, коли до сходів перед дев’ятиповерхівкою залишалося зовсім небагато. «Тільки будьте обережні, добре?» Це звучало зараз ніби наяву. «Обіцяєте?» Вимовляючи це, вона подивилася йому в очі… А ноги, що слухалися сьогодні не надто добре, несли господаря до широких скляних дверей на розі вулиці Монастирської.

Борис так і не поставив черевика на першу сходинку перед дев’ятиповерхівкою. Йому здалося, що це було б нечесно по відношенню до Наталі. Вона просила його бути обережним. Він звернув, пройшов поруч зі сходами, зиркнув на ті самі двері за якихось тридцять кроків і знову пірнув під дерева алеї. Звідки хтось міг би дізнатися про Олега? У цьому велетенському місті, де кожен був маленькою соломинкою у великій скирті… Просто йому раптом схотілося виконати її прохання. Не зробити цього було б чорною невдячністю за турботу.

Минувши кілька кварталів, Борис підійшов до автомата на розі будинку й набрав номер.

Цей телефонний дзвінок нічим не відрізнявся від решти, але саме він різонув по його натягнутих, як струни, нервах, коли піднявши трубку, «новий працівник» відразу зосередився і відповів:

— Так. Секунду…

Рух, який зробила трубка в його руці у бік Олега, примусив хлопця спітніти. Під невдоволеним поглядом опера він узяв трубку обома руками і притис до вуха.

— Олег? — почулося звідти. — Олегу, це Борис.

Він наче проковтнув язика, а потім злякано запитав:

— Який?

— Ну, хакер… Пам’ятаєш?

— Так…

А наглядач, який сидів поруч, уже вирячився на нього.

— Олегу, в мене виникли деякі проблеми. — Після якоїсь вичікувальної паузи вже дещо іншим тоном Борис запитав: — Я міг би підійти зараз?

— Ні… — Його голос здригнувся. Попри все бажання Маліцький не зміг би пояснити, що саме примусило його відповісти саме так. Напевно, ця відповідь склалася десь на рівні підсвідомості.

На тому кінці знову настала напружена пауза. Тон співрозмовника змінився ще більше.

— Чому? — запитав він. — Це… небезпечно?

— Так, — у голосі Олега нарешті відчулися твердіші нотки.

— Ну, дякую, — промовив Борис. — Тоді скажи, — тон його знову став таким, як раніше, — чи може пасворд для запуску якоїсь програми складатися з цілого тексту, великого, який ледве вміщається на дискеті?

— Чому б ні? — здавалося, Олег навіть зрадів несподіваному запитанню. — Все залежить від бажання того, хто його складає. Можна скласти й такий, що на вінчестер не вміститься…

— Невже на мене чекають? — тихо запитав Борис.

— Так…

— Ну що ж, не знаю, що тобі про мене наплели, але я не той, кого варто боятися. Дякую ще раз. Щасти тобі.

Трубку повісили. Тремтячими руками подав її своєму «помічникові» й Олег.

— Хто це? — підозріливо запитав той, зиркаючи йому в очі.

— Я не зрозумів, — раптом зірвався хлопець, — я що, злочинець? Чому мене пасуть? Я вже третю ніч спати не можу!

Опер швидко підвівся і потяг його до підсобки. На них уже почали озиратися.

— Що за істерика? Я запитав лише, хто дзвонив.

— Не знаю я, хто дзвонив!

— Як не знаєш? — не зрозумів той. — Не знаєш, з ким розмовляв?

— Не знаю! — кричав хлопець. — Якийсь Борис! Я що, пам’ятаю?! За день по десять комп’ютерів продаю! Половині покупців надаю приватні послуги! Потім вони дістають мене і тут, і вдома! Щодня хтось телефонує! Дев’яносто відсотків з них я навіть не впізнаю на вулиці! Чого хочете ви від мене?

— Припини істерику, — ще раз спокійно промовив опер.

— Я не заарештований? — часто дихаючи, запитав Олег.

Обличчя його вкрилося червоними плямами, і зараз ніхто б не впізнав у ньому того випрасуваного зарозумілого молодика з салону, доступного не для всіх.

— Ні, звичайно… — здивувався співрозмовник.

— І підписки про невиїзд із мене також не брали…

— Наскільки я обізнаний, ні, — погодився той.

— Тоді завтра тут і духу мого не буде, — заявив Олег. — Ловіть самі своїх бандитів! У мене скоро інфаркт буде… Життя одне.

Борис сидів за столиком літнього кафе. Кава була погана, але він тягнув уже третю чашку, поглядаючи на далекі сходи магазину. Їсти не хотілося, хоча він і не обідав. Просто відчувалася звична в таких випадках кволість. Люди постійно швендяли перед очима, заходили та виходили з магазину.

Хлопець зі статурою його знайомого вийшов з магазину, спустився сходами і рушив до тролейбусної зупинки. Це був Олег. Він рухався швидко і не озирався. За Олегом ніхто не йшов. Із магазину майже одночасно з ним вийшло ще кілька людей, але вони попрямували зовсім у інший бік.

Борис був далекий від упевненості, що чинить правильно, але підвівся і пішов своїм боком вулиці. На маршрутку Олег не встиг. Відразу ж над’їхала нова, але, очевидно, вона йому не підходила. Проминувши зупинку, Борис відчинив дверцята приватного таксі, які завжди чергували там у надії на заробіток.

— Їдемо? — запитав він водія.

— Куди? — відповів той запитанням на запитання.

— Прямо. Але почекаємо на одну пані. Зараз вона надійде.

Водій, що взявся був за ключа, знову відкинувся на спинку. А Борис повернувся обличчям до зупинки, вишукуючи очима свою «пані».

Біля Олега з’явилося кілька людей — двоє зовсім зелених пацанів, кілька жінок старшого віку, одна молодша — з дитиною. Нікого підозрілого, наче навмисне. Над’їхав тролейбус.

— Ну гаразд, — сказав Борис. — Бог із нею, з пані… Поїхали.

Коли на наступній зупинці недавній знайомий увійшов до тролейбуса, Олег так здригнувся, що Борисові стало не по собі.

— Дякую тобі ще раз, — сказав Борис, сідаючи поруч, — і вибач, що мусив потурбувати тебе знову.

Той мовчав.

— Послухай, — знову почав Борис. — Я справді більше тебе не турбуватиму. Ніколи. Зараз вийду — і все. Скажи, хто це був?

— Менти, хто… — ледь чутно промовив Олег.

— А як вони на тебе вийшли?

— Звідки я знаю?! — той почав заводитися, хоч і говорив пошепки. — Не знаю! Прийшли, показали фоторобот і ще фотку якоїсь дівчини. Вони знали, що ти комп’ютер у нас купив. Це точно! У них спец свій є, дві години мені голову морочив! Як я програмував, який код присвоїв… Словом, усі слизькі запитання. Я мусив розповісти. Так що їм про твою машину все відомо, від «А» до «Я».

— Ну то й що? — не зрозумів Борис.

— А нічого. Тільки поткнися в інтернет з твоїми навичками… Він тебе вмить вирахує.

— Схоже, мені доведеться туди, як ти кажеш, поткнутися…

— Твоя справа…

— І що, я схожий на цьому фотороботі?

— Ну так, віддалено, — знизав плечима Олег. — Словом, здогадатися можна.

— Слухай…

— Ні, тепер послухай ти. Відчепися від мене. Грайтеся у своїх козаків-розбійників без мене! — Олег смикнувся виходити.

— Я розумію тебе, — сказав Борис. — Ну так уже не пощастило тобі, що саме на тебе я натрапив, що тепер вдієш… Повір, у мене вибору нема. Допоможи мені… Я отримав дискети, вісім штук, за які серйозні люди деруть одне одному горлянки. А там фігня! Така фігня, що уявити важко. Чому тоді вони такі цінні? І мені спало на думку, це коли я у твою гру грався, що інформація, яка на них, може бути свого роду пасвордом для чогось такого… Ну, розумієш?

Олег тільки знизав плечима.

— Повір, я не той, хто може заподіяти щось лихе, принаймні тобі. Прошу тебе… Ніхто нічого не знатиме. Я заплачу тобі за допомогу, маю чим…

— Що ти хочеш?

— Останню консультацію. На комп’ютері.

— Де я тобі комп’ютера візьму? До тебе не поїду, навіть не думай…

— А я б тебе й не запрошував. Сам розумієш… Я чув, є такі місця, де можна скористатися комп’ютером… інтернет-кафе… Давай зайдемо…

Несподівано Олег сказав:

— Добре. Ще дві зупинки. А якщо…

— За тобою ніхто не слідкував, — перебив його Борис. — Я дивився. А раптом що, скажеш, буцімто я тебе примусив. У мене навіть пістолет у кишені.

Олег знову здригнувся і частіше задихав.

Вони вийшли біля корпусів університету. Маліцький досі мав допуск для користування його бібліотекою з великим комп’ютерним залом. Вони сіли осторонь від нечисленних відвідувачів, і Борис вийняв із кишені дискету.

«Ауді» кольору «металік» припаркувалося навпроти корпусу, і його водій пильно подивився у спини двом чоловікам, що збиралися туди ввійти. Цікавив його вочевидь молодший, адже це за ним він їхав від самого салону оргтехніки, його «садовив» у тролейбус і зустрічав на зупинці. Саме з цим технарем із салону був пов’язаний об’єкт. Не дай Боже згубити — потім знайди там…

Клацнувши дверцятами, він наздогнав їх, коли ті зачиняли за собою двері до комп’ютерного залу. Черговий, що перевіряв документи, запитально глянув і на нього.

— Пробачте, тут моя дівчина мала бути… Я спізнився майже на годину, і вона точно тут сидить. Я туди-назад…

Він пішов уздовж рядів, але іншим проходом. Ті двоє були зайняті розмовою, на нього вони не звернули уваги. Перепросивши ще раз чергового, він майже вискочив із дверей корпусу й одразу ж вишпортав мобільний.

— Алло! Друзь? Це я. Знайшов. Він. Стопудово. З технарем своїм сидять в університетському інтернет-кафе. Що? У тролейбусі до нього приклеївся. Приїдь сам подивися… Та в курсі, в курсі. Давай, жду…

А на тому кінці трубку буквально кинули на апарат. Той, хто говорив, дійсно мав якусь портретну схожість із відомим магістром клубу «Что? Где? Когда?». Принаймні ніс та вуса виглядали переконливо. Щоправда, цей був кремезніший. Він підвівся і гукнув унизу:

— Кача! Бігом давай! Кажись, Облом його вичислив.

Витягнути «тетéшник» із-за тумби та перевірити про всяк випадок обойму було секундною справою. Кілька пар ніг прогуркотіли сходами, й одразу внизу завівся мотор. Хай йому грець! Он як воно буває… Удача — вона завжди десь поруч. Хоч би Облом не помилився. Усе, що станеться далі, його практично не хвилювало і було справою техніки. Про двох людей Монгола, які загинули у квартирі біля скверу Гагаріна, і про те, що, очевидно, цей хлопець не промах, він не думав. Себе він не мав звички рівняти ні з ким. Напевно, тому досі ходив живий і на волі. І він мав рацію, адже прізвисько отримав не лише за ніс та вуса, а й за олію у голові.

А двоє, навколо котрих розкрутилася така карусель, наче навмисне нікуди не поспішали. Борис дістав дискету і поклав її перед Олегом.

— Це одна з тих. Ніякої інформації на комп’ютері не залишати, — попередив він. — Добре?

Уся робота зайняла хвилин п’ять. Він облишив клавіатуру і випростався.

— Ну що?

— Нічого, — відповів Олег. — Я продивився.

— У чому ж тоді їхня цінність?

Олег знизав плечима.

— Не знаю… Можливо, всі вкупі вони мають якийсь сенс?

— Може, й мають, — погодився Борис. — Типу «на городі бузина, а в Києві дядько». Ну, гаразд. А що з пасвордом? У мене є підстави думати, що цю інформацію потрібно кудись для чогось ввести.

— Не виключено… — Олег наче не був, упевнений. — Можна вигадати і такий дивний пасворд. Але навіщо? Достатньо і двадцяти знаків або символів — і вже його підібрати практично неможливо, навіть за допомогою комп’ютерних програм.

— І все-таки теоретично таке можливо?

— Можливо.

— Тоді як знайти місце його застосування?

— Ну, це вже я не знаю… — Олег лише похитав головою, і в його погляді промайнула щирість. — Я лише гарантую, що на дискеті не залишилося нічого незнайденого. Наприклад, може, просто десь валятися ще одна дискета. Вставляєш її у будь-який комп’ютер, запускається програма і запитує в тебе пасворд. Не знаєш — бувай здоров…

— Навіть так… — здивувався Борис. — Ну а якщо все-таки інтернет?

— Чому ні? Це ж, по суті, та сама комп’ютерна система, просто надзвичайно потужна…

Опинившись у своїй стихії, Олег майже повністю опанував себе.

— А як на твій розсуд, де краще залишити якусь таємну інформацію — у комп’ютері, зачиненому, образно кажучи, підвалі чи в інтернеті?

— Як коли… — невесело посміхнувся Олег.

— Наприклад?

— Ну, наприклад… Інформація, прихована в якомусь автономному комп’ютері, підлягає знищенню — тобто її можна у прямому значенні слова розкурочити молотком. Буде пожежа — згорить комп’ютер — пасворд твій складний стане нікому не потрібним. А інтернет не згорить. Його не вкрадуть і молотком не розіб’ють. Надзвичайно надійне місце. Ось такий, припустимо, сенс.

— А якщо навпаки? — поцікавився Борис.

— Можна і навпаки. До інформації, захованої в інтернеті, в принципі, можна дістатись, якщо гарно постаратися. Будь-хто може отримати доступ. А до автономного комп’ютера… Не знаєш, де той підвал, — не знайдеш у житті, яким би крутим хакером не був… От і думай тепер сам, як воно надійніше.

— А як же до неї дістатися в інтернеті, — не зрозумів Борис, — якщо вона захищена, інформація та? Пасворд — ось він! — Він постукав себе по кишені.

— Усе залежить від навичок того, хто шукає.

— Тобто хакеру таке по зубах?

— Ну, можна і так сказати, — погодився Олег.

— У голові не вкладається… — зітхнув Борис. — Ну як можна… Ну, ти, наприклад, можеш увійти у цю гру, не знаючи пасворда?

Борис витяг із кишені знайому дискету з «вертольотиками».

— Ну, це взагалі фігня… — скривився Олег. — Таку парашу можна зламувати направо, наліво і навіть задом наперед… Скільки душа забажає. От глянь…

Захопившись, обидва на якийсь час забули про свої болючі проблеми. Олег весь час говорив, бігав пальцями по клавішах та жестикулював, не думаючи зараз, що саме той, хто сидить поруч, і є його головним болем. Борис же, мовчазний та зосереджений, також, очевидно, забув, що його головний біль ніколи не опиниться ось так — на відстані простягнутої руки, що його неможливо вирвати й викинути, як непотріб.

Під’їхавши, Друзь опустив скло і мовчки перезирнувся зі спільником.

— Там, — вказав той очима. — Сидять і зараз.

— Він?

— Точно. Якби просто з ментівським фотороботом порівнювати, то так-сяк… А ти прикинь — вони удвох стрілися…

— Що там всередині?

— Зразу навпроти вхідних через коридор двері. Здоровий зал — інтернет-клуб. Наліво, дальній куток. Там черговий, але пускає.

— Ну, харе. Іду «сфотографую» його. Народу багато?

— До хріна.

— Беремо на виході або далі — залежно від того, куди піде. Легенько штовхнемо — і в машину. Як піде у сквер — я сам. А ви не хлюпайте рилами. Глядіть, проколи тут не проходять — тіки живого. За мертвого вас потім самих… Обломе, ти прикриєш, коли що.

— Желєзно…

Він вибрався з машини і попрямував до дверей корпусу. З такою фізіономією інтелектуала гріх було не ходити по інтернет-клубах, до того ж чергового, про якого вів мову Облом, на дверях взагалі не виявилося.

— Надто все складно… — промовив Борис. — І надто сумнівно для реалізації.

Його співрозмовник промовчав.

— Ну якісь же існують загальновідомі принципи пошуку чогось потрібного серед цього хаосу?

— Чому хаосу? — здивувався Олег. — Інтернет — надзвичайно впорядкована система. Існують пошукові сервери, які систематизують інформацію.

— Як це? Повільніше, бо нічого не розумію…

— Ну, як ти потрапиш до інтернету? Потрібно заплатити гроші провайдеру, тобто посереднику. Так називається особа або фірма, яка на законних підставах під’єднує бажаючих до інтернету. За це бере гроші. Ось ти заплатив, тебе пустили в інтернет. Ти працюєш там через комп’ютерну систему свого провайдера. Ця комп’ютерна система обладнана пошуковими серверами — тобто програмами, за допомогою яких у цій безодні можна знайти те, що тебе цікавить. Треба лише знати що.

— А коли я не знаю що?

— Ну, припущення якісь мусиш мати… Хоча б приблизно! Тоді є шанс знайти. Давай я тобі на конкретному прикладі покажу, як працює ця система.

— Давай.

Олег набрав комбінацію клавіш і увійшов до інтернету.

— Ось зараз увімкнеться пошуковий сервер. Припустимо, нас цікавить… Ну, за статистикою, взагалі найпопулярніша тема, до якої звертається найбільший процент користувачів інтернету — секс.

— Ну, секс мене зараз навряд чи цікавить… — невесело пожартував Борис.

— Не має значення — це лише приклад. Ну ось. Дивись. Ось наш сервер висвітив, образно кажучи, простір, у якому ти працюватимеш. Оце все, — він проганяв на екрані інформацію, — те, що стосується цієї теми. Принцип — той самий, що у твоєму комп’ютері. Це каталог — те саме «дерево». Тема ця в інтернеті безмежна. Щоб проглянути всі файли на цю тематику — життя не вистачить. Тому потрібно мати якийсь більш конкретний приціл. Наприклад — тебе цікавлять наукові літературні видання стосовно сексу. Ось, дивись…

На екрані картинка продовжувала змінюватись.

— Дивись, — провадив Олег, — цей перелік уже набагато менший. Тут легше щось шукати. А з усієї літературної сторінки тебе може цікавити лише… ну, припустимо, видання останнього десятирічча XX століття… — Він набрав це на клавіатурі. — Ось, дивись — каталог став ще меншим. А далі можеш замовити, припустимо, лише праці, написані жінками, — стане ще менше. Ось принцип пошуку в інтернеті. Щось, якусь мету ти мусиш собі уявляти. Або якесь базове слово…

— Зрозуміло, — пробурмотів Борис.

— Тільки це вкрай небезпечно. — Олег знову спохмурнів.

— Чому?

— Він тебе вирахує, — запевнив Олег. — Можливо, навіть дуже швидко.

— Хто він?

— Є у них спец, я ж тобі казав.

— Яким чином? — не зрозумів Борис.

— Ну, ти замало знаєш, — сказав Олег, — щоб я міг тобі це пояснити. Загалом — в інтернеті залишаються, образно кажучи, твої сліди, тобто сліди твоєї машини.

— Які?

— Ну, ім’я, Ай-Пі-адреса, логін… До речі, інформація, з якою ти працював, — також. Усе це можна прослідкувати і вийти на твого провайдера, а через нього і на тебе.

— Що означає — на мене? Хіба провайдер знатиме мою адресу?

— Ну, адресу не адресу, а телефонну точку, через яку ти поєднувався, можна взнати. В інтернеті, влізши туди законним шляхом, не можна працювати повністю анонімно — лише до певної міри. Зрозумій, існує багато шляхів, як заплутати свої сліди в інтернеті. Але, в свою чергу, є і багато методів, як їх розплутати. Все залежить, грубо кажучи, від сили тих, хто бере участь у такому двобої. Сам розумієш, проти такого звіра, як той, їхній, у тебе шансів ніяких.

— А в тебе?

— У мене також небагато. Тим більше я таким не займатимуся. Краще зразу мене…

— Не верзи дурниць! — перебив Борис. — Я лише спитав. Я просто хочу поради. А крутого хакера, який схотів би ризикнути за гроші, ти міг би знайти?

— Якого в біса хакера?! Не знаю я ніяких хакерів! Прошу тебе, — несподівано почав благати Олег, — облиш мене! Дай мені спокій! Він і так допитувався, хто це дзвонив… Ти ж бачиш, я не виказав тебе!

— Я ж обіцяв… — сказав Борис. — Не бійся, нікого тут немає.

Але він і сам не був упевнений у цьому. Саме зараз, після кількох останніх фраз, він особливо гостро відчув той зашморг, який затягався на його шиї дедалі тугіше.

Черговий знизу під’єднався до його телефону несподівано. Хтось хотів щось повідомити по справі Ромазана.

— Алло? — запитав із трубки трохи зляканий голос.

— Слухаю вас, майор Кобища.

Черговий університетського інтернет-кафе доволі плутано пояснював, хто він і чому телефонує. Зараз у них знаходиться чоловік, схожий на фоторобот, що його ще вчора приніс працівник міліції.

— Давно сидить? — запитав Кобища.

— Та не дуже…

Кинувши трубку, він викликав по мобільному Можейка, який звернув з півдороги і погнав до корпусів студмістечка, видзвонюючи Сердюка. Загін спецназу піднімався по тривозі.

— Ну, що ж, — сказав Борис, подаючи йому руку, — пробач ще раз, що примусив тебе хвилюватися. Дякую за допомогу.

Поклавши гроші на стіл, він посунув їх до Маліцького, який, стріляючи очима навколо, не знав, брати їх чи ні. Гроші так і залишилися лежати на столі.

Усе робилося швидко та оперативно. Машини загальмували за рогом сусіднього будинку, де їх зустрів Можейко, що перебував на місці з Сердюком уже кілька хвилин і встиг зорієнтуватися. Розшукуваний не виходив із корпусу. А самі вони, пам’ятаючи настанову шефа, не пхалися «поперед батька». Брати його належало на виході. Цей неврівноважений клієнт, що постійно тримав палець на спусковому гачку, у залі, де повно людей, міг наробити казна-чого. Тому Сердюк тихенько стояв біля входу, а Кобища давав останні настанови спецназівцям у РАФі.

Нарешті мікроавтобус неквапно рушив до місця паркування, займаючи крайнє місце та стаючи навскіс до нечисленних машин, щоб мати змогу в разі необхідності перегородити шлях будь-якій із них. Практично в ці самі секунди до Сердюка, який нервово походжав перед сходами, поглядаючи на годинник, підійшов Величко, простягаючи йому руку. В них зав’язалася розмова — звичайна для двох людей, у яких начебто щось зривається. Сердюк жестикулював, дивлячись одночасно на двері корпусу, до яких Величко стояв спиною. Той дістав сигарету і мовчки її припалював. Можейко присів на крайню лавку поруч із якоюсь студентською парою, яка вийшла з приміщення кафе провітритися. Ще троє оперативників у цей час мали бути з іншого боку університетського корпусу, хоча двері його поруч із входом до інтернет-кафе давно зачинили — пізній час. Дверцята РАФа були прочинені. Хлопці в камуфляжах, тримаючи автомати, готові були по двоє вискакувати з авто. Це зайняло б у них якусь мить.

Розпачливо змахнувши рукою, Сердюк рушив сходами догори, Величко за ним. Вони йшли туди, де сидів Хакер. Кобища відчув тривогу. Тільки б не наблудили хлопці. Не спокусилися взяти на місці, зненацька. Хоча… Їм видніше. Як вчинив би він сам, ще коли був опером? Гаразд, не діти…

Одразу підвівся з лавки і Віктор, попрямував за ними. Двоє оперативників, що курили поруч, на стоянці, не помічали навколо ніякого підозрілого руху. Звичайна операція. Звичайна, якщо не враховувати, що їй передувало кілька аналогічних, які всі без винятку скінчилися нічим. Сердюк, і далі щось промовляючи до колеги, відчинив двері…

Цей варіант Борис продумав, щойно переступив поріг інтернет-кафе. Колись давно, ще за часів його навчання, тут був читальний зал університетської бібліотеки. У його дальньому кутку було службове приміщення, сполучене з іншим читальним залом. Двері до цього приміщення він побачив і зараз. А от чи збереглися ті, другі — до бібліотеки? Можливо. Якщо вони на замку — півбіди. А от якщо замуровані? Що ж, тоді в разі чого доведеться діяти згідно з першим варіантом, давно визначеним, згадка про який колись так налякала Наталю. Варіантом, який віднедавна перестав його цілковито влаштовувати. «Тільки будьте обережні, добре?» — пригадалися йому слова і той її погляд.

Струснувши головою і глянувши востаннє на Олега, який принишк за комп’ютером, не вірячи, напевно, у своє довгоочікуване звільнення, він рушив до дверей, намагаючись не зачіпати одягом столів по обидва боки від вузького проходу. Все. Більше нікуди. На дно, поки все не вляжеться, поки про нього не забудуть. Тільки так. Адже його загибель може стати не лише його кінцем.

За дверима щось грюкнуло. Надто голосно як для звичайного стукоту… Ну ось. І відразу ж двері розчахнулися, вдарились об стіну, а до приміщення кафе влетіло двоє чоловіків, тримаючи перед собою пістолети.

Його власні пальці виявилися на диво твердими, коли охоплювали руків’я зброї. Тільки ноги чомусь відчули слабкість і наче самі посадили його на стілець, що якраз виявився вільним. Він мав у розпорядженні якусь коротку мить, щоб побути просто спостерігачем і оцінити ситуацію.

Їхня зброя дивилася просто у зал, на принишклих за комп’ютерами хлопців та дівчат. Крик — різкий і вимогливий:

— Вихід! Другий вихід де?!

Пістолет, наставлений в обличчя черговому, зробив справу миттєво.

— Там…

І відразу десь надворі довбонуло так, що задвигтіли вікна та вся синтетична обшивка комп’ютерного залу. Галас зчинився миттєво, і Борис одразу втратив їх із поля зору — студенти скакували, перекидаючи столи, монітори летіли на підлогу… Чотири постріли пролунали наче на одному диханні, але вже не в залі — у підсобці.

Борис почав рухатися вже при перших звуках загального підйому, який зчинили вибух і постріли. Купа людей, які досі не відривали очей від моніторів, здійнялася в єдиному пориві — миттєво опинитися за межами кафе. Ламаючи двері та перекидаючи столи, ця хвиля зіткнулася на виході з іншою — плямисто-зелено-чорномасковою, вдаривши резонансом по пластмасово-офісних стінах. А ноги вже несли Бориса у напрямку, протилежному цій хвилі.

Лише тепер запустився його «внутрішній комп’ютер». Відбувалося щось дивне, якийсь збіг обставин. Ці люди наче самі від когось рятувалися! До нього, схоже, це не мало ніякого відношення. Але водночас інша «блискавка» простромила наскрізь його свідомість, примушуючи розігнутися ноги. Зараз сюди вдеруться інші, й тоді… Тоді він звідси вже не вийде.

Відкинувши стілець, він кинувся у напрямку тих самих дверей, за якими зникли ті двоє. Це була підсвідома реакція, єдино вірна з огляду на обставини. І за секунди, коли тиша набухала панічними криками та грюкотом, він уже влітав до невеличкої підсобки, вириваючи з кобури зброю і збиваючи з ніг якогось напівпритомного юнака. Мало не впавши, Борис прорвався до дверей з вибитими пострілом замками й пірнув у темряву.

Глушник дивився у морок закутків, намагаючись намацати втікачів, зіткнення з якими давало йому певні шанси на виживання. Зустріч же з тими, хто проривався за його спиною в кафе, чавлячи натовп, таких шансів не залишала. Жодних. Бажання вирватися звідси виявилося настільки всепоглинаючим, що він біг, не замислюючись про напрямок, і мало не заблукав, шукаючи наступні двері, що їх відчинили до нього у той самий спосіб, — хвалити Бога, вони не були нічим заставлені, функціонуючі, просто замкнені на ключ.

Борис біг на одному короткому диханні, яке — знав точно — ось-ось закінчиться, і більше не думав, що ж насправді сталося там. Він не знав, що за кілька секунд до цього опер міського управління внутрішніх справ — його тезка, відчинивши вхідні двері, зустрівся віч-на-віч з тим, чия персона не йшла ні в яке порівняння з його власною. Це був Великий Друзь, який уже два роки перебував у розшуку за розбійний напад на банківське відділення, під час якого загинуло троє оперативників. Тоді він зумів ушитися, але спільники, яких взяли — всіх без винятку, здали його. І Сердюк, і Можейко знали його в обличчя завдяки попереднім «заслугам» і тепер так несподівано і, що вже казати, недоречно зустрілися з ним під час проведення зовсім іншої операції. Для самого рецидивіста зустріч ця, звісно, виявилася ще більш недоречною. Друзь таки зорієнтувався швидше за оперативників, котрі, напевно, навіть у мить, коли той вихоплював ТТ, ще не вірили власним очам.

Борис не міг знати, що коли оперативники також вхопилися за зброю, бандит вчепився у волосся якійсь студентці, затуляючись нею, а його спільник Кача вже відчиняв двері до кафе, покотивши просто перед собою маленьку ребристу гранату, що завжди лежала в кишені. Тому з невеличкого вестибюля усі рвонули врізнобіч: обидва бандити — у комп’ютерний зал, знаючи, що двері направо зачинені, а оперативники назад, збиваючи дверима колегу — Можейка, який саме брався за ручку. Наступної секунди всі троє котилися сходами вниз, натикаючись один на одного. Ситуація, поза сумнівом, була критична, тому з РАФа миттєво почали скакати міцної статури хлопці у камуфляжах. Тим часом Облом із дикою гримасою завів мотор і рвонув з місця, таранячи задки той самий мікроавтобус, який спробував перегородити виїзд. Оперативники ще лежали на сходах, очікуючи вибуху, коли Великий Друзь уже продерся крізь приміщення кафе, розкидаючи все навколо, і дірявив зі свого ТТ замки, що не відмикалися вже понад два роки.

Опинившись у темних коридорах зачиненого корпусу, Борис, звуки за спиною якого не спонукали оглядатися, побіг до кінця і праворуч — єдиним шляхом, який він ще пам’ятав. Туди, де крізь великі вікна напівпідвального приміщення пробивалося світло. У будинку поруч знаходився бар, і гарно освітлений його вхід розріджував темряву в глухому кінці коридору, де в закутку біля вікна були складені якісь великі стенди. Десь із паралельного коридору почувся звук розбитого скла, а ще десь — хоч убий він не міг зрозуміти, де саме, — вже гупало безліч ніг. Раптом заблимало світло денних ламп, і гримнули два постріли. Ні, не гримнули — ляснули так, що можна було оглухнути, зовсім, здавалося, поруч. Вирватися, за будь-яку ціну вирватися!

Гарячково, тремтячими пальцями насилу відкривши нижнє вікно у боковому закутку, він таки виліз назовні. А позаду вже хтось гупав сходами, спускаючись у напівпідвал. Воля дихнула йому в обличчя свіжим, ледь вологим повітрям ями, в якій ховалося майже все вікно. Ну… Дай Боже ще вилізти з цієї ями. Вона виявилася не такою вже глибокою, якраз до того рівня, де в людини ховається відчуття смерті. Підскочити, спертися на край зігнутими руками, а потім підтягтися…

Вони бігли освітленим провулком з-за рогу будинку — троє, якраз щоб перехопити його саме тут. Он воно як. Тепер кінець. Це мало статися. Найгірше, що не доробив того, що належало зробити обов’язково. Шкода…

І раптом він почув, як хтось відчиняє вікно поруч, у сусідній ямі, куди виводить паралельний коридор. І звідти ж — постріл. Троє, що бігли Борисові навперейми, вмить розпласталися на землі, а з сусідньої ями, підтягнувшись на руках, виліз чоловік з пістолетом у руці. Той, що ввірвався до комп’ютерного залу першим. Ось він стає на повний зріст і…

— Стій! Кидай зброю! Лицем на землю!

Двоє підводяться і йдуть до нього, наставивши пістолети. Господи, це наче сон. Виходить, ловлять таки не його? Хто ж і кого? І чому це відбувається навколо його персони? На його долю і без цього досить. Звідки Борисові було знати, що і ті, й інші прийшли сюди за ним.

Постріли пролунали біля самого вуха, і той, кого ловили, дременув уздовж стіни, продовжуючи стріляти. Йому відповіли, і всі троє побігли за ним, пригинаючись за деревами та кущами. А там чулися ще якісь постріли. Господи, ти даруєш мені шанс!

Та його знову випередили. Голоси… А потім десь зовсім поруч ще раз гахнуло. Здригнулися навіть стіни, струшуючи скло з найближчих вікон. У ямі, з якої вискочив утікач, з’явився ще один, тягнучи за волосся напівживу дівчину. Підштовхуючи штурханами та лайкою крізь зуби, він випхав її та виліз сам. Вона вже давно не галасувала і мляво тяглася за ним. У неоновому світлі бару його було добре видно: широкоплечий, з кривуватим носом та вусами — другий з тих, що вдиралися до клубу. Це були не менти — звичайні бандити.

Руки Бориса самі піднялися разом з тим, що тримали. Бандит почув цей рух. Або побачив. Пістолет у його вільній руці так само смикнувся вгору…

Притлумлений глушником звук віддачею відкинув руки Бориса назад. Якщо ні, то ось тепер точно кінець. А ворог начебто ніяк і не зреагував на постріл. Хіба що не поспішав, наче передумав стріляти у відповідь. Аж раптом його тіло нахилилося і простяглося поруч із ямою, на краю якої, збожеволівши від жаху й затуляючи рота обома долонями, сиділа заручниця. Більше не було нікого. Борис виліз із ями.

— Тікай, — сказав їй. — І забудь, що тут було. Зрозуміла? Ну!

Дівчина закивала головою і, спотикаючись, побігла геть. Борис ступив кілька кроків, відчуваючи, як підгинаються ноги. Народ у барі, почувши стрілянину, очевидно, принишк, не збираючись виглядати. Зібравшись на силі, Борис кинувся у той бік, де зникла дівчина. І мало не наступив на гільзу, що покотилася по рівному ас фальту після його пострілу. Якимось дивом вона примудрилася у цій круговерті потрапити у поле його зору. Сповільнивши рух на якусь секунду, він із зусиллям нагнувся, підняв її і занурився в темряву за деревами.

На підході до будинку з флігелем тривога знову охопила його. Причину цього він знав. Наталя. Ось хто останнім часом наполегливо стимулював його інстинкт самозбереження. Її постійні побоювання робили свою справу. Вони без перебільшення врятували його і сьогодні.

Борис прихилився тремтячим плечем до високої дерев’яної огорожі, переводячи подих. Вікно флігеля не світилося. Чому? Де вона? Пішла до старих — просто потеревенити? Навряд чи. В магазин? Чи лягла спати?

На вулиці було порожньо. Десь далеко з-за повороту блимнуло фарами авто. Він дістав пістолет, накрутив на ствол глушник і тихо зачинив за собою хвіртку. Двері флігеля були замкнені. Борис постукав.

Вона сиділа на ліжку, як звичайно, залізши туди з ногами і прикрившись простирадлом. Він зрозумів це, коли почув рипіння пружин. Потім кроки.

— Хто?

Вона відчинила двері. Тільки опинившись у відносній безпеці, Борис відчув нестерпну втому і виснаження. Перекинув на столі кухля й намацавши банку з водою, почав жадібно пити. Потім упав на табурет і підпер голову.

— А чому сидиш у темряві? — нарешті запитав Борис.

— Чогось страшно стало…

— Страшно? — здивувався він, відкидаючись спиною на стіну. — Я завжди гадав, що у темряві страшніше.

— Я також, — погодилася Наталя. — А виявляється — навпаки.

Він спробував непомітно покласти пістолет до кишені плаща, сподіваючись, що дівчина ще не побачила його.

— Як ваші справи? — запитала вона. — Як сходили? Розкажіть щось…

— Усе гаразд, — голос Бориса звучав безбарвно.

— І все? Так коротко! І що, вирішили свої комп’ютерні проблеми?

— Ні, боюся, їх не вдасться вирішити взагалі. Ніколи. Так що…

— Так що?..

— Так що займуся тим, що обіцяв тобі. Я не забув.

Вона не дивилась на Бориса.

— Що ви маєте на увазі? — запитала по нетривалій паузі.

— Ну, я перевернув твоє життя з ніг на голову… Годилося б тепер дати йому якийсь лад. Щоб було принаймні не гірше, ніж до мене.

— Ну, що ви… — нерішуче заперечила вона. — Ви ж мені його і врятували… Я також пам’ятаю. Я й так, напевно, заборгувала вам…

— Ну, тоді вважай, що ти зі мною вже розрахувалася, — якимось пісним голосом зауважив Борис. — Ти мені його сьогодні також врятувала. Завдяки тобі я не втрапив у пастку.

— У яку пастку?!

Тільки зараз Борис помітив, що вона сидить на стільці навпроти нього. Очі його звикли до темряви, і він міг навіть роздивитися риси її обличчя.

— У тій фірмі, — сказав Борис, — де я купував комп’ютер, була засідка. Я вже мало не зайшов. А останньої миті згадав тебе. Як ти просила бути обережним. Причому так щиро просила, я запам’ятав. Так я і не відчинив тих дверей… Лише згодом про засідку дізнався.

Вона якось важко зітхнула на повні груди, перетравлюючи почуте. Потім затулила долонями щоки й замовкла.

— Ну чого ти? — Борис нахилився до неї. — Хіба можна гніватися за таке зізнання? Мені свого часу було приємно усвідомлювати, що я тебе врятував, що так сталося… А ти наче й не рада.

— Я рада, — гірко промовила вона.

— Ну а якщо рада, то посміхнися і давай щось перекусимо. А завтра почнемо знаєш із чого? Словом, тобі сподобається. Я навіть упевнений. Не буду казати наперед.

— З вами не занудишся… — Наталя знову зітхнула, але сказано це вже було іншим тоном.

— Нічого, скоро все зміниться, — пообіцяв Борис. — Зміниться на краще. Дай-но віддихаюся. Побачиш. Тільки не будь такою знервованою та наляканою. Добре?

Зараз він дійсно понад усе на світі хотів цього. Щойно йому неймовірно пощастило. Навіть двічі, й більше він не буде випробовувати долю.

Нахилившись ще ближче, він знову відчув її запах. Обличчя Наталине було зовсім поруч. Кілька годин тому все могло скінчитися. А це — як він сам казав — примушує переглянути власні погляди на сенс життя. Щось на зразок такого. То в чому ж той сенс?

Вона обернулася до нього. Останнім часом Борис уже знав, що рано чи пізно не втримається від цього. І зараз… Хай там як, а переживши те, що він пережив, не можна відмовлятися… Не можна, інакше теревені про сенс життя — пуста маячня.

Кінчики його пальців торкнулися її долонь, які ще частково прикривали щоки, а потім прослизнули під них і відчули щічки, потім торкнулися її волосся. Вузол волосся несподівано розпався і зіслизнув на плечі.

Наче злякавшись її можливої реакції, Борис відсторонився. Наталя сиділа у тому ж положенні, тільки руки її вже опинилися внизу, на стулених колінах. Вона дивилася на нього.

— Вибач, — промовив Борис, — я не навмисно з волоссям. Так вийшло… Я злякався, що тобі не сподобається…

— Чому?.. Навіть приємно…

Зрозумівши, що не зможе зараз просто підвестися і відійти, він нахилився, ніжно торкнув її за плечі, ще раз притулився до неї губами, відчувши несподівано, що це вже поцілунок: її губи також ворухнулися, а далі… Він міг би заприсягтися, що не зрозумів, де знаходиться ота її «кнопка», на яку він випадково натис. Ця заніміла жінка раптом перетворилася на згусток бажання. Борис злякався, що не встигне донести її до ліжка. Здавалося, зникло все навколо, залишилося тільки одне бажання — віддатися оцій течії, котрій завжди противився. Зараз вона несла його дедалі швидше й невблаганніше у вир почуттів жінки, якої взагалі не мало бути у його житті. Його несе з такою швидкістю, що вже не видно берегів. І нехай! Швидше сторч головою у водоспад!

Він сів на ліжку, відчуваючи рукою крізь кілька розстібнутих ґудзиків, як часто дихають її груди. Про власне дихання годі було й говорити. Перед очима розпливалися якісь кола…

— Що сталося? — вона перевела подих і запитала це ще раз.

Борис лише важко зітхнув.

— Щось не так?

Вона вже сиділа, і голос її свідчив про збудження та хвилювання.

— Ну чого ти… — Борис тремтячою рукою погладив її волосся. — Ти взагалі диво. Просто я себе стримав… Давай завтра, га? Завтра буде чудовий день, до того ж я пообіцяв тобі сюрприз…

— Я не хочу сюрпризів. — Наталя загорнула вилоги блузки, ховаючись від нього, і тихо промовила: — ви довели мене до такого стану, що тепер стає соромно, як згадаю, а потім кажете — завтра? Як так? Навіщо?

— Ну що ж тобі не зрозуміло? — Борис зовсім знітився. — Мені навіть соромно про таке говорити, пояснювати тобі.

— А ви поясніть. Я ж дурне дівча… Поясніть!

— Мушу купити одну річ… Я й так приніс тобі лихо. І тепер не маю права ще більше скривдити тебе. А раптом ти б завагітніла — від схибленого маніяка, кілера і так далі… Діти повинні мати здорову генетику. І взагалі… — Борис уже зовсім інакше обійняв її за плечі й поцілував у щоку.

Тільки навряд чи Наталю задовольнили такі пояснення — він зрозумів це, увімкнувши світло. Її погляд говорив: «ну, ну… подивіться, що ви зробили зі мною».

— Будь ласка, не дивися так, — попросив Борис. — Я що, винен?

— Ви всі ніколи ні в чому не винні, — промовила вона, відвертаючись до стіни.

Ніч була тепла, і цвіркуни божеволіли. Він присів на сходинку біля входу і слухав. Зігріта вода вистигала, а він не міг наслухатися. Ще один день минув. І знову вдалося щасливо проминути всі слизькі місця. Не наблудити, не напартачити, не накоїти такого, чого вже не вдасться виправити. Приємне відчуття. Особливо радісно було за те, що сталося щойно.

XXI. Облом

Це можна було б назвати розвитком подій у вже майже звичному руслі, якби не одна обставина. Якби все просто обмежилося стріляниною в університеті. Це була б просто чергова прикра невдача. Навіть не прокол — просто невдача, збіг обставин. Хто ж міг подумати, що вони ніс до носа зіткнуться зі своїм давнім знайомим — Великим Друзем.

Кобища знову й знову перебирав можливі варіанти власних дій, дій своїх колег. Варіантів існувало безліч, але зважаючи на цілковиту несподіваність розвитку ситуації, винуватити когось та й себе самого у неправильності дій не можна. Усе робилося вірно. Друзя треба було брати за будь-яких обставин.

Але якби з самого початку йшлося про Друзя, належало перекривати не те що корпус по всьому периметру — квартал. Наслідок прикрий. Хакер, замочивши спільника, зник — тепер уже зовсім з-під носа. І знову ще трішки — побачив би його на власні очі. Третього спільника застрелили оперативники. Четвертий протаранив своїм ауді РАФ спецназу і також накивав п’ятами. Результат можна було б назвати просто невтішним. Якби не одна обставина.

Щойно Кобища провів півгодини у кабінеті начальника. Це були далеко не найприємніші півгодини. Таким Панасюка він ще не бачив. Генерал кричав і бризкав слиною. Недбало, непрофесійно, примітивно і ще купу епітетів навішував начальник упереміш із матюками на його, Кобищі, адресу. Скінчилося тим, що сам винуватець запропонував вихід із ситуації у вигляді рапорту. Епітети припинилися, давши місце чистому матові без домішок. Такого не було ніколи: Кобищі урвався терпець. Це був нервовий зрив. Він ходив по кабінету колами і палив сигарету за сигаретою, щиро жалкуючи, що відставки його не прийнято. Усе б скінчилося в один момент. Колись потрібно закінчити. А так він зобов’язаний колотитися у цьому й далі, почуваючись ні на що не здатним.

Опер обласного відділу внутрішніх справ Борис Сердюк швидким кроком ішов вулицею, заставленою приватними одноповерховими будинками. Це був район міста, у якому часто здавалися кімнати, переважно для студентів.

Набридло. Один такий район вони вже встигли обійти: заходили у крайні будинки на кожній вулиці, розпитуючи господарів, чи не здаються кімнати або квартири десь поблизу. Люди розповідали про тих, хто здає житло постійно, в кого нещодавно жили або зараз живуть квартиранти. Тоді доводилося йти до названих господарів, показуючи їм фоторобот кілера та фотографію Наталії Косовської.

Упродовж останнього тижня згаданий фоторобот зазнав відчутних змін і значно вдосконалився, адже з’являлися нові люди, які бачили кілера — дівчата з нічного магазину, продавець із салону комп’ютерної техніки, таксист, черговий з інтернет-кафе. Більше того, ці люди спілкувалися з ним і начебто добре запам’ятали. Пропонувалися обидва варіанти фоторобота — і перший, з бородою, і останній — без, хоч вони, на думку самого Сердюка, не були схожі між собою. Але ніхто не брав на квартиру подібного чоловіка.

Сердюка переслідували зневіра, впевненість, що вони вже використали всі шанси для затримки Хакера, даровані долею. Якщо тільки цей хлопець не зовсім схиблений, він ляже на дно. І тоді все зависне.

Виконувати цю ідіотську роботу було надзвичайно важко. Будь-що робити нудно та неприємно, коли розумієш марність зусиль.

Відчинивши хвіртку, Сердюк постукав у найближче вікно хати, хоча, власне, у цьому не було потреби: на гавкіт прив’язаного на подвір’ї пса господар не міг не вийти.

— Доброго дня! — привітався він до не старої ще, моторної жінки, яка з’явилася на ґанку. — Ви не здаєте часом кімнати? А може, чули, що хтось по сусідству здає?

— Ми не здаємо, — відповіла вона. — А по сусідству… Хто б міг здавати? Прокоповичі вже взяли… Не знаю.

Простягнувши їй посвідчення, а потім і фоторобот, Сердюк почув від приголомшеної несподіваним поворотом подій жінки:

— Так… Здається він. У крайньому разі — трохи схожий. Одного разу бачила його, коли приходила до Прокоповичів. Брови такі ж густі, чорні… І волосся…

— А дівчина? — холонучи від божевільного передчуття і боячись повірити у це, запитав Сердюк.

— А от її не бачила. Але живуть удвох! — запевнила жінка.

— А що ще ви про них знаєте? — запитав опер. — Не бійтеся! Все залишиться у повній таємниці. Ніхто навіть не знатиме, що я до вас заходив.

Жінка помовчала, вагаючись, а потім змовницьки нахилилася до нього і промовила:

— Я там не була, але Василівна казала, що сплять окремо! Навіть шафою розгородилися! А ще казала, що Хведір її бачив техніку складну! Комп’ютера якогось…

Жінка показала на хатину через дві від неї.

— Поруч пияки живуть, — пояснила вона. — То Прокоповичі зі мною більше, коли що потрібно, або просто побалакати ні з ким…

— І зараз ті двоє там?

— А де ж їм бути? Казав Хведір, що нікуди не ходять. І за місяць уперед сплатили.

Сердюк зовні спокійно дістав мобільний і набрав номер. От тепер уже буде оточено не те що квартал… Мікрорайон! І тоді можна буде з упевненістю сказати, що переможців не судять. Усе. Годі.

Кіт Ірод, який забув уже й думати про зіпсований сирник, який, до речі, так і зійшов йому з рук, згорнувся на ґанку флігеля на сонечку, яке щойно чи не вперше за день з’явилося з-за хмар. Це місце було одним із його найулюбленіших, особливо в другій половині дня. Умостившись зручно на старому килимку, він заплющив очі та вдоволено замурчав.

І раптом відчинилася хвіртка, на подвір’я влетіла страшна зелена плямиста істота з чорною головою, яка тримала в руках щось велике й важке. Страшидло це, гупаючи так, що здригалася земля, летіло просто на нього. Від несподіванки Ірод закляк на місці, втиснувся в килимок і встиг дременути лише останньої миті. Перелякано нявкнувши, він кулею вискочив на найближчу яблуню. А важкий черевик за мить вкарбувався у килимок якраз на тому місці, де він щойно спав.

Їх було багато. Кілька зникли всередині, решта оточила флігель. Дід Федір стояв на ґанку, розгублено кліпаючи очима на цю дивовижу, і мовчав. Слідом за людьми у масках на подвір’я ввійшли двоє в цивільному. Той, хто потрапив до флігеля першим, вийшов назад і заперечно похитав головою.

Мовчки повернувшись, Кобища підійшов до переляканого старого, простягнув йому дві фотокартки і запитав:

— Це він? Це ваші квартиранти?

— Еге… — тільки й спромігся той, якось зумівши тремтячими руками насадити на ніс окуляри. — Дівчина — та сама… вона…

— А цей?

Старий довго і зосереджено розглядав обидва фотороботи, а потім знизав плечима.

— Може, й він… Трохи схожий… Наш, здається, без бороди був… А цей…

— Де вони? — запитав слідчий.

— Поїхали вже…

— Куди?

— Не знаю, не казали…

— Коли?

— Зранку, сьогодні… Машина якась червона була. Запакувалися й поїхали… Годин зо штири вже буде.

Кобища розвернувся й пішов геть.

— Працюй, — сказав він, наче ні до кого, проходячи повз Сердюка.

— Е! — несподівано озвався дід, який нарешті прийшов до тями й навіть зрозумів, хто тут за головного. — Тут вони забули шось! Баба сьогодні прибирала і під столом знайшла… Може, вам треба? — І він зник у хаті, а потім повернувся, тримаючи в руках комп’ютерну дискету.

Обличчя майора висловило все. Він швидко підійшов до діда Федора, схопив дискету й пішов геть. Проходячи біля Сердюка вдруге, він знову промовив йому:

— Працюй!

Але це було сказано вже зовсім іншим тоном.

Риси обличчя Карповича зараз особливо загострилися. У ньому наче стислася якась пружина у той момент, коли чорна дискета зникала в дисководі. За кілька хвилин до цього з нею вже ознайомився дактилоскопіст Костянтин Павлюк. Генерал Панасюк очікував у комп’ютерній, похрясткуючи за звичкою пальцями. Він трохи відійшов від істерики і вдавав, ніби нічого такого вчора й не сталося.

На екрані з’явилася якась таблиця з незрозумілими написами. Карпович стукав по клавішах, і таблиці змінювалися одна за одною, а він швидко проглядав їх.

— Ну що там? — не втримався начальник. — Що це таке, кажи!

— Антивірусна програма. Перевіряю дискету на наявність вірусів, щоб не занести їх до нашого комп’ютера.

— Та на хріна тобі ті віруси? Я тобі новий комп’ютер куплю! Чого ти жили тягнеш? Дискету давай!

— Зараз буде й дискета, — не змигнувши оком відповів Карпович. — Це лише кілька хвилин…

Панасюк запхав руки до кишень і нервово заходив по кімнаті. Кобища сидів, зіпершись сідницями на один зі столів, і намагався просто не бачити свого начальника.

— Ну ось… А зараз дискета… — промовив Карпович.

Вони схилилися над ним. На екрані блимнуло кілька яскравих картинок, потім з’явилися написи англійською, такі ж яскраві. А потім…

Це був наче мультфільм. Невідомо звідки вилетів незграбний кумедний вертольотик і почав пурхати на тлі якогось екзотичного гірського пейзажу.

— Що це за чортівня? — грізно спитав Панасюк.

— Гра. — Карпович був незворушний. — Комп’ютерна гра.

Потім з неба злетів дракончик з чудернацьким зубатим дзьобом і почав ганятися за вертольотиком.

— А це хто? — з інтонацією цілковитого бовдура запитав начальник.

— Гм… Як не дивно — птеродактиль, — відповів Карпович.

— А на біса воно йому? — не втямив Панасюк. — На хріна за неї животи дірявити? Її що, так важко купити?

— Зараз спробуємо дізнатися.

На екрані знову з’явилися якісь таблиці та символи, а начальник запхав руки до кишень і заходився намотувати круги. Аж раптом двері відчинилися, і Кобищу покликали до телефону. Той ненадовго вийшов.

— Дзвонив Павлюк, — повідомив він, повернувшись. — На дискеті лише дідові та бабині відбитки.

Панасюк мовчки глянув на нього. Нарешті озвався Карпович:

— Ну, що можу сказати… Це комп’ютерна гра. Але… Словом, хтось її зламував. — І побачивши німе запитання на обличчі начальника, додав: — Хтось заходив у робочий файл. Користуватися — це одне, а зайти у робочий файл і змінити програму — зовсім інше. Так ось, хтось туди увійшов і вніс якусь додаткову інформацію.

— Яку?

— Так я відразу не скажу, треба шукати.

— Це може бути дискета, за якою всі полюють? — запитав начальник.

— Чому ні? Взагалі, спочатку варто запитати того Олега з салону продажу. Все-таки робочий файл зламано. Навряд чи ваш «хакер» здатний на це. Можливо, це дискета Маліцького, і він приклав до неї руку, так, задля розваги.

— Ну то розбирайся! — гаркнув Панасюк.

— Я розбираюся, — сухо відповів Карпович, — у міру власних можливостей. Не заперечую, є й кращі фахівці.

— Аякже! — загорлав генерал. — Ці пісні я вже чув! Давайте всі у відставку, всі рапорти пишіть. Нехай стріляють по університетах, по житлових будинках! Нехай газети пишуть, що ми ні хріна не робимо! Гранати хай кидають! Давайте!!! І я піду у відставку! Навчилися, тільки що — зразу… Працюй! Уже їдь туди і труси того Олега. Якщо це не його дискета, забудь про все інше і шукай.

— Добре, — погодився Карпович, — пошукаю.

Матюкаючи подумки мокрий черевик, яким випадково годину тому він вступив у глибоку калюжу, опер обласного відділу внутрішніх справ Борис Сердюк похмуро ходив тими ж вулицями, до тих самих господарів, з якими бачився кілька днів тому. Його шеф, майор Кобища, не бачив підстав думати, що злочинець змінить свій примітивно-ідіотський стиль, і не виключав, що той міг знятися й переїхати буквально на сусідню вулицю, де, можливо, і займається зараз своїми віртуальними забавами. Тому й довелося Сердюкові починати все спочатку.

Приблизно тим самим займався і Величко, працюючи, щоправда, з дещо іншим контингентом господарів житла. Можейко продовжував промацувати транспорт і працювати зі свідками. Експерти давно подали остаточні дані найдовготриваліших експертиз і, на відміну від інших членів слідчої групи, могли вважати свій обов’язок чесно виконаним. Сам Кобища, мозковий центр слідства, не займався нічим конкретним. Те, що сталося два дні тому в інтернет-кафе, наклало на нього важкий відбиток. І не лише з причини невдалого закінчення. Подія вимагала переосмислення і нових підходів до особи того, кого вони вже довго та безуспішно розшукували.

Результати експертиз були однозначними. Відомого у злочинному світі Великого Друзя застрелено з тієї ж «Беретти», що й Ромазана та двох бандитів у квартирі Косовської. І враховуючи той факт, що саме в цей час там же знаходився чоловік, упізнаний за фотороботом, можна було стверджувати, що зробив це Хакер. Причому постріл був професійний: куля влучила у голову — над переніссям. Постріл, що не потребує контрольного. Якщо ж враховувати, що в руці Друзя також був пістолет, яким той — усі знали — користувався майстерно, то це автоматично підвищувало імідж Хакера до невідомо яких меж.

З огляду на це виходило, що він далеко не профан, просто досі грав на публіку. Профі, настільки впевнений у собі, що дозволяє гратися з ними в котика та мишку, балансувати по краю прірви. А от з Друзем він не мав права гратися. Тому й спрацював чисто, виключаючи будь-який ризик.

Після бойових дій в університетських корпусах справа нарешті набула закономірного масштабу. Тепер нею займалася ще й СБУ, в управлінні з’явилися київські специ. Керівництво справою перебрав на себе генерал Панасюк, а Кобища своїх міркувань нікому не нав’язував, тримаючи їх при собі.

Загальноприйнятими вважалися дві версії. Перша: Хакер діяв спільно з Друзем, який здійснював його охорону, прикриття і попри все — так виходило — гідно виправдав довіру. Адже відомий злочинець довго товкся біля входу, даючи йому змогу займатися комп’ютерними справами. А той займався невідомо чим. Усе сталося зненацька, тому в комп’ютері залишилися сліди інформації, з якою працював Хакер і яку не встиг знищити. На загальний подив, це був уривок із твору Льва Толстого. А до інтернету він підключався, аби зайти… на порно-сайт. Для цього варто було вести за собою охорону в особі Великого Друзя…

Друга версія полягала у тому, що Великий Друзь був ворожою стороною і прийшов сюди так само, як і вони, — за Хакером. Двоє людей з того ж угрупування, застрелені Хакером у квартирі Косовської, наче підтверджували це. Підтверджувало таку версію й те, що брати його у приміщенні кафе було незручно, тому й чекав Друзь того ж моменту, що й оперативники: коли він залишить заклад. Потім їхні інтереси схрестилися, що значною мірою полегшило втечу цьому хлопцю.

Обрати з цих двох версій якусь одну було неможливо: більшість свідків розбіглися, коли все почалось. Знайшли, щоправда, заручницю. Вона була на межі нервового зриву. Діагнози струс мозку та контузія від вибуху гранати, як на думку Кобищі, — перестраховка з боку лікарів. Нагляд психіатра, заборона батьків працювати з нею. Нікого не бачила, нічого не пам’ятає. Волочили, стріляли. Те саме небажання співпрацювати зі слідством.

Встановили, хто і яким чином відчиняв двері, куди біг і звідки стріляв. І те, що Друзя Хакер завалив у останній момент, коли обидва мали всі шанси зникнути. Тільки Хакер побажав зробити це без супроводу і знову не залишив гільзи.

Що далі? На що, на яку ще витівку спроможеться він, даючи їм нову нитку до себе, яку сам же обірве, коли почує близьке дихання за спиною? Чи може трапиться щось інше, що дасть їм якусь підказку? Знайдеться, наприклад, ауді кольору «металік», а заразом його господар, який втік біля університету. Це була стадія морального виснаження. Він, по суті, просто чекав, чи не надійде звідкись ще щось таке, що могло б вдихнути життя у цей процес.

Саме така надія ворухнулася в ньому, коли з головпошти повідомили про повернення двох листів із зворотною адресою від Наталії Косовської. Обидва було відправлено до Києва, і адресувалися вони видавництву «Славутич». Розрізавши перший, слідчий прочитав:

«Шановний Євгене Степановичу! Запропонований вами загальний ескіз проекту вважаю нераціональним. Витрати на його втілення в життя надмірні. Перспектива ж отримання прибутку найближчим часом сумнівна. Прошу Вас ще раз розглянути суть моєї пропозиції. Гадаю, при зустрічі ми дійдемо згоди.

З повагою, Борис».

Другий лист містив вибачення за зрив термінів і скарги на жорстоку творчу кризу. Відправник та адресат були ті самі. Обидва листи повернулися на адресу відправника з однієї причини — ніякого видавництва «Славутич» не існувало взагалі. Принаймні за вказаною адресою. Що могли означати такі листи? Перше, що спадало на думку, — він пудрив комусь мізки. Кому? Може, Наталії Косовській? А може, отим третім, якщо, звичайно, вони існують…

Але порозмірковувати на цю тему йому не дали. Телефонував Карпович. Голос його був розгублений.

— Олексію Івановичу, тут таке діло… Ну ви ж чули, мені наказано зустрітися з Олегом Маліцьким, а його тут немає… Кажуть, зранку не вийшов на роботу. І хлопці ваші тут… Що робити?

— Нічого, — сказав Кобища, поквапом складаючи папери. — Дізнатися про домашню адресу і чекати на мене. Дебіли ми…

— Перепрошую? — не вчув Карпович.

Важка підозра заворушилася в голові слідчого. Вони постійно недооцінювали Хакера. То в одному, то в іншому. Зовні це виглядало як збіг обставин, щасливий для цього зухвальця. Потім власна зарозумілість вилазила боком. Зараз Кобища дорого б дав за те, щоб ця підозра виявилась помилковою.

— Грозився ще тоді зникнути… — розводив руками прилизаний опер. — Казав, що плюне на все і втече. Я йому…

— Їдьмо, — не дослухав Кобища. — Та то казна-що… Треба відразу всіх збирати! Потім годину чекатимемо, поки позвозять…

«Нива» помчала до центру.

Хлопець лежав посеред кімнати на килимі з неприродно вивернутими кінцівками. Весь лівий бік його шиї, ліва половина голови та верхньої частини тіла були в крові, калюжки та великі бризки якої попідсихали на килимі, меблях і стінах. З того ж боку на шиї виднілася чимала рана. У кімнаті було не те що прибрано, але й далеко не безлад. Звичайне житло сучасного молодого чоловіка, що мешкав сам-один. Крім того, ще дві речі одразу кидались у вічі. Пробите подвійне віконне скло: навколо дірки воно взялося тріщинами, кілька уламків валялося на підлозі. А на столі, де стояв комп’ютер, поруч із клавіатурою було викладено сірниками:

«Тут був хакер»

Валялася і розкрита коробка, з якої брали сірники.

Обличчя слідчого було бліде, щоки позападали, а губи витончились і були зараз міцно стиснуті. Напевно, так міцно, що важко було вимовити кілька слів, потрібних у такому випадку. Тому він витяг із кишені мобільний, мовчки простягнув його Величкові, який, нічого не розпитуючи, викликав експертів.

Огляд кухні та інших приміщень не дав нічого цікавого. Все цікаве знаходилося тут. Руки його самі намацали сигарети в кишені. Цьому можна було запобігти. Більше того, цим можна було скористатися, і тоді виродок з таким екстравагантним прізвиськом міг би вже паритися у камері або — і Кобища раптом усвідомив, що не надто б засмутився, якби це сталося, — бути застреленим при вчиненні опору під час затримання.

Сигарета буквально танула в пальцях, а майор уже знав, що робитиме у найближчі півгодини. Оці секунди — це переломний момент слідства. Слідство було досі. З цієї миті мало початися тотальне полювання на цього схибленого. Іншого виходу не було. Кобища знав, що за двадцять хвилин він розшукає начальника управління, де б той не був, і отримає від нього виключні повноваження. Отримає у власне підпорядкування всі сили, що є в розпорядженні управління. Інакше він складе повноваження просто зараз, попри відмову начальства, і нехай далі київські специ копирсаються без нього, адже це все одно рано чи пізно доведеться зробити, причому з більшими втратами для себе.

Віддавши лаконічні розпорядження, Кобища вийшов з будинку й сів у «Ниву», яка відразу, скреготнувши шинами, від’їхала у напрямку управління. Хвилин за двадцять на місце мали прибути експерти. Останнє, що відчув Олексій Кобища, залишаючи місце злочину, — це потребу йти ва-банк і невпевненість, украй небажану в таких ситуаціях, а також намір ще поборотися з нею.

Годинник на металевому сейфі показував восьму вечора. Шановне панство сиділо у важкому мовчанні. Увійшов Сердюк і заходився викладати банки з пивом на стіл. Потім повитягав із кишень пакети з чіпсами. І так само мовчки сів.

— Ну от, бачиш… — зауважив Кобища. — Всього й діла… Однаково, кажеш, у тебе мізки відключилися. А черевики й так мокрі, а в решти ще сухі. Кому ж було бігти? Ну добре, други милі… То ви кажете, все настільки невтішно…

— Більше того, — підтримав Можейко, розриваючи пакет чіпсів, — усе надзвичайно хріново.

— Ну-ну… — Відкривши банку, Кобища скуштував пиво. — Нічого… Пригощайтеся, Андрію Вікторовичу, ваше, київське…

Останнє адресувалося підполковникові Марченку, який прибув із Київського управління разом з іншими, щоб узяти цю справу під свій контроль.

Той лише мовчки кивнув, продовжуючи гортати протоколи та висновки експертиз. Увійти так, відразу в курс справи, яка ставала дедалі грубшою, було не просто. Киянин виявився загалом нормальним чолов’ягою. Він добре розумів, який на ньому тягар відповідальності, і вбачав у Кобищі насамперед союзника, без якого зрушити щось буде практично неможливо. Від них обох тепер залежатиме, чи зуміють вони вийти сухими з води. Гість був ще свіжий і відчував ревний запал. Кобища ж, здавалося, нарешті опанував власні емоції і відкрив своє, напевно, вже третє, а може, й четверте дихання.

— Так от, значить… Адресата такого не існує. А у справжньому видавництві «Славутич» ніякого Євгена Степановича не знають. Листи написано на папері, ідентичному тому, що лежав у пачці на столі в квартирі Косовської. І якщо врахувати, що писала це не пані Косовська, то, очевидно, ми тепер маємо ще й зразок почерку цього хакера-кілера.

— Це у разі, якщо він до всього ще й не Штірліц, — зауважив Можейко, — і їх у нього не кілька.

— Будемо сподіватися на це, — у тон йому відповів Кобища. — У нашій картотеці такого почерку немає. Тепер про сьогоднішнє… Звичайно, вбивство Маліцького — найгірше, що могло статися. Більше того, це наша промашка. Якщо ми не візьмемо його найближчим часом, повірте, всім нам тут буде так весело, що ви навіть собі не уявляєте. Сьогодні в обід ми з Андрієм Вікторовичем мали офіційну розмову з генералом Панасюком. Слідство тепер входить у якісно нову фазу, а ми — на посилений варіант несення служби. Тепер не спатимете зовсім. Нам надані особливі повноваження. Від завтра наша слідча група збільшується втричі. Загальне керівництво здійснює генерал Панасюк. Фоторобот нашого друга й фото Косовської сьогодні ввечері покажуть по обласному телебаченню і показуватимуть далі щовечора. Завтра прибуває людина з міністерства для контролю за розслідуванням. Oсь так…

Запала тиша, і стало чути, як хтось підходить до дверей кабінету. Це виявився Приходько. Експерт мав при собі кілька аркушів із нотатками. Він мовчки сів на завбачливо підсунуте йому крісло і розіклав їх перед собою.

— Ну, порадуй… — Кобища з надією подивився на нього.

— Та я б хотів… — наче вибачаючись, почав той. — Отже, так. Я й за Зав’ялова. Ось його висновок, попередній, так би мовити. Смерть громадянина Маліцького Олега Георгійовича настала вчора приблизно о двадцять другій тридцять від вогнепального поранення в шию. Так… Де це він… Поранення кульове, наскрізне, пошкодження загальної сонної артерії… Ну, смерть від гострої крововтрати. Так… На момент смерті був напідпитку, алкоголь у крові одна і п’ять десятих проміле — середній ступінь. Стріляли ззаду навскіс. Відразу переходжу до свого. Куля на місці вбивства відсутня. Очевидно, пройшовши навиліт, вона розбила шибку і з четвертого поверху впала кудись на подвір’я. Самі розумієте… Одним словом, немає кулі. А от гільза є! Вперше! Закотилася під меблеву стінку. Уявляєте? Він їх збирав, навіть під корпусом — і там примудрився, а тут… Промашка. Вона візьми та й заскоч під шафу! Меблева стінка — спробуй розкрути, відсунь… Так що гільза в нас.

— Не тягни! — перебив Кобища. — Зброя?

— Ну звичайно, та сама! — наче зрадів експерт. — «Беретта», тридцять восьмий… Глушник, імовірно. Досі цей виродок застосовував глушник з абразивним вкладнем, який залишає характерні сліди на кулях, хай би як вони деформувалися при влучанні у ціль. Тепер, як відомо, куля відсутня, але сліди цього абразиву виявлено в тканинах загиблого навколо кульового отвору. Щоправда… Складається враження, наче не зовсім той абразивний матеріал. Частинки його, виявлені у тканинах, не зовсім відповідають мікрослідам на кулях, отриманих при попередніх убивствах. Але однозначно глушник тієї ж системи. Він. Ну а більше, як і в Ромазана, жодних слідів. Двері знову відімкнено ключами господаря, замкнуто також. Жодних сторонніх пальчиків… До речі, я і за Павлюка, це його висновки. Він підійде, казав, пізніше. Ось і все практично.

— Не густо… — підбив підсумок майор.

— Чим багаті…

— А у дідовому флігелі так і не знайшли ніяких відбитків?

Павлюк відчинив двері саме у цей момент. Тому погляд майора перейшов одразу на нього. Запитання довелося повторити.

— Жодного, — відповів той, сідаючи. — Все протерто. Вперше. На тих квартирах усе лишалося, а тут охайно постирали. Ростуть у класі, якщо це, звісно, не хазяйка поприбирала. І ще одне мушу сказати. Знаєте, чиї відбитки на комп’ютері в інтернет-кафе, тому, на якому працював Хакер?

— Ну!

— Загиблого Олега Маліцького. Він товк по клавіатурі.

— От б…

— Жодного з відбитків, які були у квартирі Косовської, а також на Богдана Хмельницького, не виявлено. Так що кнопки тиснув Маліцький, а той лише дивився.

Врізнобій висловилися всі — емоційно і не зовсім цензурно.

— Ну що ж, підіб’ємо бабки, — зітхнув Кобища. — Гадаю, Маліцький знав щось таке, важливе, одним словом. А той, кого ми звемо Хакером, очевидно, в цьому ділі ні бельмеса. Нам загиблий нічого не сказав. З якої причини? Можна здогадуватись. Хлопця залякали або, навпаки, заохотили. За Маліцьким потрібно було встановити цілодобове стеження. Наш прокол. Вони зустрілися одразу після роботи, загиблий зробив якусь справу і мав замовкнути назавжди. Далі, як то кажуть, справа техніки. Видершись з клубу, Хакер знав, що не можна залишати такого свідка. Хлопець мертвий, а ми знову біля розбитого корита.

— Він що, зібрався півміста перетовкти? — Величко промовив це ніби сам до себе. — Своїх би вже нехай мочив, а інших… Судячи принаймні з назви його комп’ютера…

— Якої назви? — перепитав киянин.

— А той розумник з фірми, нині покійний, назвав свій програмований витвір «Армагеддон» нуль-нуль якийсь там… — ні багато ні мало! І продав у такому вигляді.

— Круто… — зауважив Приходько, який цього не знав. — 3 такою назвою можна і на півміста замахнутися.

— Щодо половини міста не знаю, — сказав Кобища, — але комп’ютерникам потрібно стерегтися. Гадаю, оскільки сам він некомпетентний у цій справі, не виключено, й далі шукатиме помічників. Хоча тут дещо не стикується. Якщо він разом із Друзем був, то не вписується. У таких угруповань у розпорядженні є нормальні специ, не гірші за Маліцького. Якщо він позбавлений технічної підтримки, виходить, працює окремо.

— Не обов’язково, — заперечив Можейко. — Може, просто не бажає ділитися з ними деякими конкретними даними, вести подвійну гру. Тож намагається обробити їх самотужки.

— Можливо, — погодився Кобища. — До речі, у вечірній програмі разом із фотороботом буде відповідне застереження фахівцям такого профілю. Раніше б так… Не вішайте носів, шановні! Згадайте, після квартири Ромазана в нас не було взагалі нічого. Нуль! — Він показав цифру двома пальцями. — Абсолютний нуль! Жодного сліду. Забули? А тепер? Ми маємо його фоторобот, зразок почерку, знаємо звички, зброю, уявляємо мету, нехай досить туманно. А! Знаємо його супутницю, без якої він поки що нікуди. Шановні, це що, мало? Та з таким багажем у місті нікуди подітися! Рано чи пізно… — Він розвів руками.

— Ще ви забули його комп’ютерні атрибути, — нагадав Величко. — Їх ми також знаємо. І відбитки пальців маємо.

— Твоя правда! — погодився Кобища. — От бачите! Тим більше що у тій комп’ютерній справі він повний баран, і наш Птеродактиль не сьогодні-завтра його склює…

— До речі, — зауважив Сердюк, — а він, напевно, ще й досі сидить, вертольотики пускає. Може, покликати? Негарно, він все-таки ніби також член слідчої групи…

— Запроси… — знизав плечима Кобища. — А втім… Я потім сам навідаюся, дізнаюсь, як справи. Якби що, він би й сам повідомив. До речі, комп’ютер з квартири Маліцького забрали?

— Забрали, — відповів Можейко. — Вже передали Птеродактилю.

— Добре. Давайте тепер про день завтрашній. Андрію Вікторовичу, які будуть побажання? Завтра нашої групи прибуде, давайте сьогодні вирішимо для теперішнього складу.

— Давайте… — Той нарешті відклав справу, яку гортав уже вкотре, але чув при цьому кожне слово присутніх. — Пропонуйте, Олексію Івановичу.

— Борисе… — почав було Кобища, але його перебив телефонний дзвінок.

— Так! — Кобища зняв трубку. — Що?

Усі замовкли, втупилися в шефа, який повільно поклав її на місце. Він обвів команду поглядом і підвівся, виходячи з-за столу.

— Куди? — несміливо запитав Можейко.

— У комп’ютерну, — відповів слідчий. — Він знайшов.

Вони підхопилися одночасно, заважаючи одне одному, забувши, що начальника, очевидно, потрібно пропустити вперед.

— Усе! — збуджено галасував Величко. — Птеродактилю по банці пива кожен!

— По дві! — перебив Можейко.

У комп’ютерну ввалилися всі разом. Останнім крізь двері продерся Кобища. Окуляри на обличчі Карповича виблискували індиферентно в усіх випадках, тому з наскоку вгадати значення його знахідки було важко.

— Ну, що там? — захекано запитав майор. — Показуй!

Карпович побігав пальцями по клавішах, і на екрані монітора з’явилася знайома всім заставка гри. Він набрав потрібний пасворд, і вертольотик полетів, переслідуваний чудовиськом. Усі заклякли, дивлячись на екран. Карпович легко відірвався від цього монстрика і пірнув у одну з печер, зображених на схилі гори. Печера виявилася довгою, і вертоліт летів по ній, майстерно обминаючи виступи на стінах. Хідник печери повертав. Усі затамували подих. Закінчувалася печера глухим кутом, і коли вертоліт підлітав до її сліпого кінця, в присутніх буквально очі полізли на лоба. На скелі, в яку вони вперлися, було невідомо чим — якимось інструментом первісної людини — видряпано:

«І тут був хакер»

— Твою ж мать…

— Ви що, знущаєтеся, шановний? — ледве стримуючись, запитав Сердюк.

— Не я, шановний, — він знущається, — в тон йому відповів Карпович.

— Коли ми зловимо цього поца, я сам битиму його ногами, — сказав Можейко, спльовуючи на підлогу просто у комп’ютерній.

— Шеф бачив? — старанно приховуючи емоції, запитав Кобища.

— Ще ні, — відповів Карпович.

— Як це могло статися? — нарешті зірвався слідчий. — Ти ж доводив тут, що він баран? Повний тупак? Як тоді він зробив таке, що ти мало не тиждень шукав?

— По-перше, він швидко вчиться, — виправдовувався Карпович. — А по-друге, залізти сюди й написати це набагато легше, ніж потім знайти… Якщо, звичайно, вміти. Тут сотня пасвордів! Спробуйте облазити всі ці печери!

— А швидше це також зробив Маліцький, — припустив Кобища, заспокоюючись.

— Н-н-н… навряд чи…

— Чому це раптом? Маліцький міг зробити дискету ще раніше. Я чув, він був непоганим спецом. А потім Хакер прибрав його, — наполягав Кобища.

— Не в тому річ, — повагавшись знову, заперечив Карпович. — Фахівець, швидше за все, написав би це інакшим способом, тобто так, як простіше, як раціональніше. Ніхто не робив би цього «по-китайськи», образно кажучи, задом наперед. А він зробив і доклав купу зайвих зусиль, бо не знав, як правильно, як швидше. Зробив, очевидно, коли дійшов до цього сам, як зумів.

— Чорти б його забрали, розпротуди його мать… Тебе послухати, то він за тиждень-два дійсно хакером стане?!

— Ну, хакером — не хакером… — спокійно резюмував Карпович, — а в машині освоюється непогано.

— Шефа сам повідомлятимеш, — кинув Кобища, прямуючи до дверей, — адже це твоя ділянка роботи.

XXII. Облога

Наталя стояла у ванній, відкрутивши кран на повну і підставивши обидві руки під струмінь теплої води. Вона притулилась коліньми до краю ванни, трохи нахилилась і завмерла насолоджуючись.

Двері не були зачинені, тому Борис легко штовхнув їх і побачив цю картину.

— Подобається?

— Ага… — просто відповіла вона, не обертаючись, і додала: — Я найбільше люблю тепло. Мені варто лише трохи змерзнути, як починаються неприємності — кашлі, шмаркання…

— Як же ти рятувалася на базарі?

— А як тут врятуєшся? Понадягаю все, що тільки можливо, стаю як колобок і ледве лізу… Але все одно не помагає.

Усе це вона говорила, не змінюючи пози. Оця його маленька господиня, яка кілька днів тому врятувала його від смерті. А вчора, коли вони вже збиралися виходити з флігеля, ходила з півгодини з ганчіркою, обтираючи всі поверхні, де могли залишитися відбитки пальців. Ні, з нею не занудьгуєш. Попри всю свою тендітність, Наталя була зараз начальником його служби безпеки.

— Ну, тепер відігрієшся, — сказав Борис. — Надворі погода осіння, та й за календарем уже час. Так що насолоджуйся.

Він підійшов ближче і легенько взяв її за стан там, де стикувалися лише тоненькі блузка та спідниця. Власне дихання відразу почастішало.

— A-а… що це означає? — після секундної паузи запитала вона.

— Пробач, якщо тобі не подобається, я відійду…

— Ну-у… — завагалася вона, — я б не сказала, що зовсім не подобається, просто…

— Що — просто?

— Просто я злякалася, що ви знову візьметеся за свої штучки…

— Які це штучки? — не зрозумів Борис.

— Садистські. Ви ж у нас жорстокий садист… Чоловіків ще трохи жалієте — просто дірявите зі своєї страшної «пушки», а от жінок доводите до напівбожевільного стану і кидаєте мучитися на цілу ніч… Ви мусите над кимось знущатися… Он навіть розумну машину вже домучуєте… У мене, між іншим, до ранку потім живіт болів. Не знала, куди подітися…

Він не знайшов, що відповісти, а Наталя, яку підстьобнуло його розгублене мовчання, не намагаючись звільнитися і граючись із водою, вела далі:

— То що, вирішили ще раз повторити цю забаву?

— Ні, — нарешті отямився Борис. — Сьогодні я б не відмовився і від справжнього сексу, якщо ти ще не передумала, звичайно…

Добре, що вона стояла до нього спиною. Його поступово охоплювала знайома гаряча хвиля. Схотілося нахилитися і торкнутися обличчям її волосся. Але, ніби відчувши це, Наталя миттєво обернулася. Її очі широко розплющились, а обличчя висловлювало — він не зрозумів — удаваний чи справжній подив.

— Що?! Секс? Напевно, ви таки купили ту річ?

— Купив… — червоніючи, відповів Борис.

Зовсім близько гарненьке личко буквально пашіло емоціями.

— І як? — запитала вона. — Грошей вистачило?

Наталя з убивчою безпосередністю дивилася йому просто в очі.

— Вистачило, — відповів Борис, розуміючи, що час, напевно, відпустити її та вийти геть, поки ще не пізно.

— А дорого? — продовжувала вона. — Скільки коштує?

— Копійки… — намагаючись демонструвати повну недбалість, сказав Борис.

— А що, ви завжди на собі економите? — не вгавала Наталя. — Я чула, що є й дорогі…

Вона стояла майже впритул до нього, опустивши руки і дивлячись йому в обличчя, на диво дзвінко та впевнено вимовляючи слова:

— Але, я гадаю, вам личитиме будь-який. Хіба ні? Ну, ви ж продемонструєте мені обновку? Вам будь-що до лиця…

Борис розвернувся і вийшов із ванної, відчуваючи, що образа душить його зсередини, дивуючись болючості цього відчуття. У грудях пекло, муляло й перехоплювало подих. І невідомо що заважало усвідомити справжню причину цього.

Зайшовши до кімнати, Борис причинив за собою двері й механічно почав витягати з сумки комп’ютер. Апарат не хотів витягатися, чіпляючись за краї сумки, частини його розташовувалися на столі вкрай незручно. Штекери не відразу потрапляли у гнізда. Він продовжував робити це повільно та вперто і нарешті ввімкнув машину.

М’яке, ледь відчутне, але об’ємне гудіння комп’ютера, здавалося, якось заспокоювало, вгамовувало болючі емоції, але про якусь роботу не могло бути й мови. Тим більше що він зневірився в результативності власних зусиль. Тому просто нахилився до столу й підпер обличчя руками.

Двері позаду рипнули. Наталя увійшла й сіла поруч.

— Чого тобі?

— Я… Я надто захопилася, — сказала вона, — і образила вас. Я бачила. Я хотіла тільки трішки зробити вам неприємно, а вийшло… Пробачте…

— Пусте, — відповів Борис. — Я тобі вчора ще гірше зробив.

— Ви не бажали цього, а я свідомо… Я бачила… зразу ж побачила, що вам боляче стало від моїх слів.

— Ну… хто чим уміє… — зауважив Борис. — Принаймні все справедливо. Тепер моя черга до ранку мучитися.

— Справді?.. — цей подив звучав непідробно. — І що, ви мені не пробачите?

— Пробачу, — сказав він. — Хвилин за двадцять. А поки що йди, подивися телевізор. Ти ж найбільше жалкувала про його відсутність. Тепер він є…

— Добре, — погодилася вона. — А ви точно пробачите?

— Точно.

— Дякую, — сказала вона. — Я більше так не буду. А… що це за квартира?

— Мого товариша, — сказав Борис. — Колись ми разом по закордонах їздили. Він зараз працює в Португалії. Поїхав мінімум на півроку. Учора мені несподівано спав на думку такий варіант. Я розшукав його по телефону й домовився. Варіант абсолютно безпечний, навіть з точки зору твоїх побоювань. Нікому не спаде на думку шукати нас тут.

— І… довго ми тут будемо?

— Гадаю, ні, — сказав Борис. — До речі, на цю тему я хотів поговорити.

— Давайте зараз, — запропонувала Наталя, вмощуючись біля нього.

— Гаразд, — погодився він. — Гадаю, моя місія підходить до завершення. Тому я вже думав над тим, як подбати про тебе. У принципі конкретний план є. Не знаю, можливо, в тебе є якісь інші міркування з приводу цього, давай обговоримо. Я принаймні уявляю собі так…

Вираз її обличчя змінився. Тепер Борис побачив на ньому очікування чогось невідомого, навіть побоювання. Вона хвилювалася, думаючи про те, що зараз почує.

— Так от, — вів далі Борис, — проблема виглядає таким чином: відсутність житла — раз, засобів до існування — два, невизначений соціальний статус — три.

— Останнього зовсім не зрозуміла… — зауважила Наталя.

— Тебе ж розшукують! — пояснив Борис. — У квартирі два трупи, забула?

— І мене шукатимуть за підозрою у вбивстві?!

— Принаймні підозрюючи, що тобі відомо, хто це зробив. А якщо навіть уявити, що ті, хто посилав двох головорізів, кинулися їх шукати і, знайшовши там, тихенько забрали, — це проблеми не вирішує. Тоді тебе шукатиме не міліція, а вони самі. І невідомо, що гірше. Адже їм ці дискети вкрай потрібні.

— То віддати їм!

— Кому їм? — скипів Борис. — Повісиш оголошення? Слухай, ми вирішуємо серйозні справи, то давай серйозно. Добре?

— Добре… — погодилася вона.

— Так от, перші дві проблеми вирішуються досить легко. Квартиру ми купуємо в будь-якому місті України, бажано якомога більшому і чимдалі звідси. Гроші є, тільки поїхати й купити. Лишиться і тобі на перший час, поки вирішиш, чим далі займатимешся. А от третє… Гадаю, щоб зовсім загубитись, потрібне нове прізвище, паспорт, усе як належить. Найлегший варіант — можу запропонувати тобі своє, оскільки воно поки що ніде не фігурує. Робиться елементарно. Оформляється шлюб — не тут, звичайно, десь в іншому місті, там, де за гроші це зроблять тихо і мирно. Є колега, який може допомогти. Старе, дівоче прізвище, як відомо, у новому паспорті не вказується. От і все. Щоправда, на це потрібен певний час. Та й певний ризик все-таки є. Можливо, краще зробити фальшивий паспорт.

— Фальшивий?!

— Саме так. Він від справжнього нічим не відрізняється, хіба що провести експертизу. А цього ніхто не робить, особливо якщо ти живеш тихо і не пхаєш носа, куди не слід.

— А де ви його візьмете? — не зрозуміла Наталя.

— Є люди, які такі речі організовують. І наші, й закордонні паспорти. Знаю їх ще по своїх закордонах. А де вони беруть — хто їх знає… Хтось заробляє і в такий спосіб.

— А якщо викриють?

— Хто викриє? — здивувався Борис. — Люди з такими паспортами через кордони регулярно їздять, митниці проходять — і нічого. А ти хіба до бібліотеки підеш записатися. Залишаєшся з житлом у новому місті та з новим прізвищем. Практично починаєш життя спочатку. Років за два забудеш і старе прізвище, й це місто.

— А ви… збираєтеся мене кидати? — після паузи запитала вона, не дивлячись на нього.

— Ну… якби ти все про мене знала, — скрушно мовив Борис, — то сама б мене покинула. Можливо, навіть пішла б просто зараз не знати куди. Так що не варто це так називати. То як мій план? На його виконання потрібно близько місяця. І починати слід чимскоріше. Я вже вирішив. Завтра замовляю паспорт. Усе це кидаю к бісовій матері, їдемо. Тобі залишилося тільки обрати місто.

— А що будете робити ви? — знову запитала вона. — Після того, як влаштуєте мене?

— Ну, це вже залиш, будь ласка, мені. До того ж спілкування зі мною — річ небезпечна.

— Не така вже й небезпечна…

— Слухай і не говори. Небезпечна. Завершити його якнайшвидше — у твоїх інтересах.

— І я… що, ніколи більше вас не побачу?

Після цих слів Наталя дозволила собі зиркнути на нього.

— Обіцяю тобі, — сказав Борис. — Стосовно цього можеш не сумніватися.

Вона повільно підвелася і пішла з кімнати.

— То я не почув відповіді! — крикнув Борис їй навздогін. — Ми починаємо виконання цього плану? Скажи хоч…

— Що мені казати? — якимось чужим голосом відповіла вона. — Ви ж усе вирішили за мене…

Двері зачинилися.

Дискети лежали розсипані на столі перед монітором, а він сидів, підперши рукою голову. У сусідній кімнаті працював телевізор. Наталя клацала дистанційкою, змінюючи канали. Це тривало цілий день. Він уявляв її у кріслі перед екраном, вкриту простирадлом, із сумом в очах. Як усе заплуталося! Їхні стосунки набули того небажаного відтінку, на який він аж ніяк не розраховував і якого віднедавна почав боятися. Хоча, напевно, тепер уже боятися пізно. Ніяк не бажаючи завести події в таке русло, він усе-таки це зробив. Відчув прихильність до жінки, яка сиділа зараз перед телевізором у сусідній кімнаті. Зробив те, що тепер страшенно заважатиме. Тому потрібно завершити все якнайшвидше. Якби знати, що тут без нього нічого не станеться, то поїхав би сам, уже завтра, у те місто, не знати ще яке. Купив би квартиру, можливо, навіть підготував оформлення фальшивого паспорта. Цей процес можна прискорити, адже гроші роблять усе. Чи одразу взяти її з собою?

У кімнаті скрикнули. Тихо, він ледве почув. І все. Більше ніякого руху, ніяких звуків, крім телевізора. А потім її голос:

— Ідіть сюди! Швидше! Ідіть сюди!

Борис заскочив до кімнати і першої миті не зрозумів, у чім справа. А потім…

Інша Наталя дивилася на нього з екрана. Трохи повніша і безтурботніша, ніж ця, що сиділа зараз у кріслі, підібгавши ноги. Монотонний голос без найменших емоцій повідомляв, що Наталія Косовська зникла за невідомих обставин такого-то числа, і всіх, кому відомо місце її знаходження, просив повідомити за вказаними телефонами, серед яких фігурував і традиційний 02. Потім повідомили, що вона може бути разом із невідомим, якого розшукують за підозрою в кількох убивствах, озброєним і небезпечним. А далі на екрані з’явилося щось таке… Як йому здалося, це був витвір п’яного художника-нездари. На Бориса дивилося неприємне обличчя з бородою, а поруч інше, чимось схоже на перше, але без бороди. Таку мазанину можна було створити лише з однією метою — образити його. «Невже в мене дійсно такі брови?» — подумалося мимоволі. А голос за кадром уже розповідав про схильність невідомого до всіляких комп’ютерних забав і попереджав фахівців відповідного профілю про можливу небезпеку. Борис автоматично присів на бильце крісла, в якому зіщулилася Наталя, і сперся рукою на спинку, намагаючись вловити кожне слово диктора.

Он як воно обернулося. Тепер здійснити задумане буде важче. Набагато важче.

XXIII. Один проти всіх

Цієї ночі начальник кримінального відділу міського управління МВСУ Олексій Кобища не спав ні хвилини. Він лежав і думав, періодично виходячи на балкон палити. Останній раз запалив просто в кімнаті. Підозра, народившись миттєво, загрожувала докорінно змінити якщо не слідство, то принаймні його особисту тактику в цьому процесі. Здогад опанував його цілковито, хоч це й не був той випадок, коли слід голосно кричати: «Еврика!». Він не виглядав якимось прозрінням, а навпаки, породжував нові сумніви, тому й ходив майор від ліжка до балкона й назад, забувши, що попереду новий, такий само важкий робочий день ще й із головним болем після безсонної ночі.

Увечері, як і було вирішено, по місцевому телебаченню жителів міста, які на цей момент уже потерпали від різноманітних страхітливих чуток, авторитетно, від імені обласного управління внутрішніх справ повідомили про розшук невідомого, підозрюваного у п’яти гучних убивствах, що сталися в місті протягом останнього місяця, та погромі в інтернет-кафе й університетському корпусі. Напевно, саме з цієї миті Олексія Кобищу і взяв сумнів. Сумнів щодо достовірності такого твердження. Те, у що він вірив спочатку і чому знаходив незаперечні докази, несподівано перестало бути для нього доведеною істиною.

Перший убитий — пенсіонер на прізвище Ромазан — міг би й сам викликати неабиякий інтерес з боку органів правопорядку. Невідь-звідки взяте багатство, що зберігалося у квартирі, неможливість його накопичити законним шляхом. Цілком достатньо. Плюс причетність до чогось такого, за чим полюють озброєні злочинці. Наступні троє взагалі були звичайними бандитами, кримінальними елементами. П’ятий же випадав із цього поважного товариства з тієї простої причини, що був звичайним хлопцем, який нікого не чіпав і опинився у вирі подій випадково. З цієї позиції його вбивство дещо не вписувалося у загальну картину. Звичайно, Кобища усвідомлював, що саме по собі це «відкриття» не було варте нічого, але…

Але…

Убивши свої перші чотири жертви, кілер зібрав стріляні гільзи — загалом п’ять штук, але кулі залишилися в тілах жертв. Останнє вбивство знову-таки випадало з цієї низки, оскільки куля у тілі була відсутня, зате на місці залишилася стріляна гільза — усе навпаки. І враховуючи це, стверджувати на сто відсотків, що останнє вбивство скоєно тією ж зброєю, не можна. Особливо дивуватися тут не було чому, все начебто виглядало природно, адже при пострілі в Олега Маліцького куля просто пройшла навиліт. У перших чотирьох випадках зібрати гільзи злочинцю було в принципі, нескладно. Щоб витягти гільзу в квартирі Маліцького, вбивці довелося б пересувати громіздку меблеву стінку. І все-таки…

А третя обставина особливо непокоїла майора. Вона за критичного підходу могла здатися найбільш надуманою, але йому не раз доводилося покладатися на власну інтуїцію в більш непевних випадках, і це виправдовувало себе. Справа стосувалася ось чого. Перший автограф кілера було складено за найпримітивнішою формулою: «Тут був хакер». Ця формула вказувала тим, хто мав читати напис, що просто хтось десь був. Враховуючи ж наступні написи, перший можна було розглядати і в дещо іншому контексті — знайомство починається. Адже другий автограф удосконалився. У порожній квартирі на Богдана Хмельницького їм довелося прочитати: «Тут також був хакер». Формула ускладнилася. Нове формулювання вказувало на те, що це не перший автограф, що хакер уже десь бував, а тут він був також. Третій автограф цього невідомого, який вони прочитали за допомогою Карповича на зламаній дискеті з грою, продовжував цю логічну низку: «І тут був хакер». Таке формулювання давало зрозуміти, що багато де він уже побував, і, таким чином, відповідало дійсності. Автограф же, залишений біля трупа Олега Маліцького, випадав із цієї низки! Цілком! Знущаючись із них, граючись зі слідством, цей навіжений мав би постійно вдосконалювати формулу свого автографа. Четвертий автограф, цілком логічно, мав би виглядати таким чином: «І тут також був хакер» або щось подібне. У квартирі ж із п’ятим трупом чомусь знову було застосовано найпримітивнішу формулу. Кобища не міг позбутися цього переконання. Ну як же! Цей схиблений наче розповідав їм про свої походеньки: «Тут був я», «Тут також був я», «І тут був я». Чому тоді далі знов оте вкрай нелогічне «Тут був я»?

Ці висновки давали ґрунт для нових версій у справі. Відчинивши двері на балкон, він уже вкотре вийшов палити. З сьомого поверху гарно було спостерігати, як у темряві, скільки сягали очі, розсипалися незліченні вогники величезного міста. Незважаючи на пізній час, воно наче й не збиралося засинати. Вогні переливалися, блимали, рухалися. Кожен вогник означав місце перебування, життєдіяльності якоїсь людини. Можливо, саме за одним із цих вікон причаївся той, кого невідомо з чиєї легкої руки називають Хакером.

Що робить він зараз? Кобища був майже впевнений, що не спить. Нормальна людина не повинна безтурботно спати, спостерігаючи, як навколо неї поступово затягується зашморг. Не повинно бути спокійного сну в того, хто без перебільшення один проти всіх. Йому уявився худорлявий чоловік з фоторобота, що застиг на канапі. Одна рука його лежить поруч із тілом, спокійна та впевнена. Інша торкається під подушкою чорного металу. Зброя тепла на дотик. Він постійно тримає її у руці. Чорне волосся, зачесане на проділ, розкидалося по подушці…

Хакер справді не спав. Але пістолет з глушником не лежав під його головою, як гадав майор, а був на звичному місці. А сам він вагався, тримаючи у пальцях маленький пакетик з поліетилену. Лікоть лівої руки чоловіка, насправді так мало схожого на власний фоторобот, торкався зброї, проте хвилювання його аж ніяк не було пов’язане з думками про той зашморг. Нарешті наважившись, він роздер упаковку.

Наталя сиділа на канапі, склавши руки на колінах. Коли Борис увійшов і присів поруч, вона не зреагувала ніяк. Просто продовжувала дивитися в одну точку. Він нахилився і погладив її по щоці, а потім легенько поцілував.

— Іди до мене… — попросив він.

Та Наталя лише запитально глянула на нього.

— Ходи сюди… — повторив Борис, легенько тягнучи її. Він став навпроти, спершись на канапу одним коліном і нахилившись до жінки, яка ставала для нього дедалі більш жаданою. А Наталя просто мовчала. Борис знову нахилився і поцілував у губи, ковзнувши рукою нижче по її тілі. Вона не відсторонилася, але й не відповідала на його любощі.

— Я не можу… — зрештою тихо промовила вона. — Не хочу…

Обоє говорили все тихіше, і паузи між їхніми репліками ставали щораз довшими.

— Не можу… Зовсім інше в голові… Від цього телевізора…

Нарешті вона таки подивилася Борисові в очі й запитала:

— Що тепер буде? Як тепер? Нас хто вже тільки не шукає! І всі хочуть… — Голос її знову почав тремтіти.

— Усе буде гаразд — Він знову присів біля неї, обійнявши однією рукою. — Я ж обіцяв тобі… Я порушував колись дані обіцянки?

— Ні, — погодилася вона. — Але зараз…

— Зараз ситуація принаймні не гірша, ніж була тиждень тому. Все минеться. Не треба лише хвилюватися і намагатись прискорити події. Розумієш? Ось я і хочу, щоб ти відволіклася. Щоб ми обоє відволіклися від цього глуму, який робиться навколо. Ми ж обоє думали про це… Пробач, звичайно… Тепер я вже ні про що інше не можу думати. Я дуже хочу тебе…

Він знову нахилився до неї, притискаючись усім тілом.

— Я… справді не можу… — прошепотіла вона. — Ну, чесне слово… Сама не розумію, що зі мною діється… Від будь-якого шурхоту смикаюся…

— Ну що ж… — промовив Борис, — очевидно, це не для нас. Нічого не вдієш.

Легенько поцілував її у волосся, зітхнув і підвівся з канапи. Але Наталя одразу схопила його руку.

— Не йди, будь ласка. Просто посидь зі мною. Може, я засну. А так до ранку сидітиму й витріщатимуся по кутках…

Цього разу вона вперше звернулася до нього на «ти». Борис це помітив.

— Добре, — погодився він, усе-таки вивільняючи свою руку. — Зараз взагалі ляжемо спати. Я також виснажений.

Наталя вляглася на канапі, а він, кинувши на неї простирадло, сів поруч. Повертаючись на бік, вона знову знайшла і стисла його долоню. Борис нахилився і поцілував її щоку, вухо і волосся, потім притиснувся до шиї, одночасно вдихаючи її аромат, відчуваючи, як тонкі пальчики стискаються сильніше. Борис не зрозумів, від чого вмить пішла обертом голова — з відомих йому причин чи від близькості жінки, такої бажаної, що завжди була на відстані простягнутої руки і якої напочатку просто не помічав. І вже поруч із нею під простирадлом він заплющив очі й нарешті відчув у ній те, чого кілька хвилин тому не було.

Обоє ніби одночасно зрозуміли ідентичність власних бажань, і відтоді їхні рухи втратили невпевненість та нервозність, притаманну їм досі. Вони дивилися одне на одного впритул, божеволіючи від простих і невимушених неквапних дотиків, які зі стороннього погляду аж ніяк не мали б претендувати на якусь еротичність. Голова крутилася шалено, і Борисові здалося, що він поступово розчиняється в її близькому диханні. Якби навіть не було її ніжних обіймів, то й без цього запросто можна було б з’їхати з глузду, лише дихаючи оцим видихнутим нею повітрям. Вона дихала дедалі частіше, мовчки підкоряючись йому в усьому, і лише останньої миті попросила:

— Почекай ще трішки… будь ласка… прошу тебе…

Час зупинився. І важко було не збожеволіти у цьому всепоглинаючому бажанні будь-що виконати прохання жінки, для якої тепер ладен був зробити все на світі. І щастя, що їй нарешті вдалося видихнути оте банальне «хочу тебе», яке виходило аж ніяк не зі свідомого мозку, а лише з сухих розпалених губів. Цей божевільний імпульс і примусив його повністю відпустити всі важелі розсуду та самоконтролю, які давно вже і так вислизали з рук. І ніколи б він не повірив, що спроможний настільки несамовито торсати таке тендітне й гарне жіноче тіло. Хоча насправді не було в цьому нічого дивного, адже все це робив уже не свідомий та розсудливий чоловік, а його повністю розгальмований сексуальний автопілот, який здатна увімкнути далеко не кожна жінка.

Наталя лежала поруч із ним, дивлячись у стелю, притиснувшись своєю вологою щічкою до його плеча і легенько торкаючись обома руками його пальців. Борисові здалося, що її пальці тремтять. Ніжно стиснувши їх, він запитав:

— Ти як?

— Я… я взагалі не сподівалася, що так може бути…

Вона міцніше притислася до його руки і запитала:

— А тобі… сподобалося?

— Знаєш, я… — Несподівано він замовк і рвучко скочив на канапі. Наталя здригнулася і підвелася на лікті.

— Що сталося? — злякано запитала вона. — Що таке?

— Нічого… — похмуро відповів він, падаючи навзнак на канапу і розпачливо зводячи очі догори. — Я просто бовдур. Кажуть, не вмієш — не берись…

— Нічого не зрозуміла… — Її обличчя, яке схилилося над ним, дійсно висловлювало нерозуміння та занепокоєння. — У чому річ?

— Він розірвався… — пробурмотів Борис. — Розумієш? Не витримав лихої долі…

— О Боже… — полегшено зітхнула вона. — Я вже не знати що подумала. Хіба можна так лякати? Теж мені, трагедія, — і засміялася. — Ти ж сам казав, що він копійки коштує. А в тебе грошей кури не клюють… До того ж навіть я знаю, що вдруге він однаково непридатний.

— Ти що, знущаєшся? — Борис повернувся до неї, обурений недоречними жартами. — Ти що, не розумієш, що після такого бувають наслідки? Ти що, дитина?

— Ні, не дитина, давно вже. — Наталя несподівано спохмурніла. — Не переживай. Можна було взагалі не вдягати. Зараз для мене абсолютно безпечно.

Тиша, що настала, була гнітючою для обох.

— Я ж хвилююся за тебе… — спробував пояснити він.

— Ну, звичайно… За мене… Щоб я завтра не повісила на вас непотрібні клопоти…

— Завтра, — жорстко перебив Борис, — хлопці в камуфляжах, яких показували по ящику, можуть мене продірявити кілька разів, і вішати клопоти взагалі не буде на кого. Так що хвилююся я все-таки в першу чергу за тебе.

— Не кажи так! — попросила Наталя вже зовсім іншим тоном. — Не кажи так більше. Будь ласка! Вибач… Я дурне бовкнула…

Вона обняла його за шию, сховала обличчя під його щокою. Борис не відповів нічого, але рука її відчула, як він при цьому важко ковтнув.

Майорові здалося, що він зумів побачити оте найсуттєвіше. Те, що можна порівняти з кінцем нитки у величезній заплутаній «бороді». Не знайшовши його, неможливо розплутати клубок. Якщо його міркування відповідали дійсному станові речей, то висновок напрошувався недвозначний. Олега Маліцького вбив не Хакер, хоч і — важко заперечити — міг мати для цього відповідні мотиви. Мало того, це зробив той, хто хотів навести підозру на Хакера. Нате, мовляв, вам гільзу від «Беретти», однаково не маєте жодної. А от кулю — дзуськи. Справді, якби він залишив ще й кулю, вони знали б зараз, що «Беретта» чужа, не Хакера. Проколовся він на автографі. Або не мав здібностей тонко відчути ситуацію, або ж не володів достатньою інформацією.

Але не цей висновок Кобища вважав основним! Якщо припущення, що хтось дійсно імітував дії Хакера за допомогою такого напису та пострілу з якоїсь іншої «Беретти» з відповідним глушником, вірне, то другий висновок напрошувався украй неприємний. Відбувається витік інформації зі слідства. Той, хто намагався за допомогою таких речей звалити вину за вбивство Олега Маліцького на розшукуваного кілера, міг отримати інформацію лише від людини, задіяної у слідстві.

Кобища викурював цигарку і знову брався до роздумів. Якщо Олега Маліцького справді прибрав хтось інший, діючи «під Хакера», то цілком природно поставали ще два запитання. Перше: навіщо вбили хлопця? І друге: навіщо підставили того, хто цілком закономірно претендував відтепер на звання «героя» телеекрана? І в будь-якому разі обидва вони переконували в правдивості другої версії «університетських подій» і наявності отієї третьої сили, думка про яку промайнула в майора вперше ще у квартирі Наталії Косовської, коли він побачив двох упритул розстріляних крутих хлопців у шкірянках. Щоправда, тоді це було лише припущення, позбавлене конкретних підстав. Зараз думка вже мала достатню вагу, і ця третя сила, прийнявши в його уявленні до своїх лав покійного Великого Друзя з напарником, могла надати поясненням щодо Ромазанових скарбів та горезвісної комп’ютерної таємниці.

Він промучився до ранку. Коли почало розвиднятися, майор зрозумів, що витиснути з цієї ночі ще щось не вдасться, більше того, цілий майбутній день користь його як складової частини слідства дорівнюватиме нулю і київському підполковникові доведеться працювати самому. А висновки, зроблені ним цієї божевільної ночі, не повинні стати нічиїм надбанням. Принаймні поки що.

Від цього моменту слідство у справі Хакера розбилося на два напрямки — офіційне, яке вели органи, та його, Кобищі, особисте. Його доведеться вести постійно, напружуючись ще більше, аби не сплутати з основним. І в такі моменти він сам, як і Хакер, також буде один проти всіх.

XXIV. Слідами мерця

Борис вимкнув комп’ютер і заплющив очі. Поліз рукою до кишені сумки, витяг невеличку коробочку і розкрив її. Давненько він не брав її до рук. Таблетки висипалися на долоню. Їх було зовсім мало. Жовтих та рожевих. Взяв по одній, ковтнув їх, не запиваючи. Кілька штук, що залишилися, вкинув назад до коробки і сховав.

Коли Наталя зайшла до кімнати, він уже закривав блискавку.

— Що ти там ховаєш? — Вона легенько штурхнула його коліньми.

— Вибухівку… — без усмішки відповів він.

— А… А комп’ютерні справи вже скінчив?

— В очах блимає, — пояснив Борис, підводячись.

— Я ж кажу тобі — кидай. — Наталя підійшла до нього впритул і обняла за стан. — Біс із ним…

— Краще б допомогла мені.

— Чим же я тобі допоможу? Я навіть у найпростішу гру на твоєму комп’ютері ще не вмію добре…

— До чого тут комп’ютер? — Борис сів і замислився. — Таким шляхом я нічого не досягну. З цих ідіотських дискет неможливо витягти нічого путнього. Якось би з іншого кінця спробувати… Ти б мені щось розповіла про свого покійного родича, щось згадала таке, цінне… Подумай.

Вона нетерпляче зітхнула.

— Не знаю… Я вже все розповіла. Більше нічого не пам’ятаю. Ну, віриш, він мені так обрид, що вже млосно ставало, як почую, що він дзвонить. Я його ніколи ні про що не розпитувала. Зроблю чаю і сиджу, чекаю, поки забереться. Навіть не уявляла, що він може оце в туалеті ховати. Гадала, це він по-старечому туди щопівгодини…

— Я розумію, — сказав Борис. — А раніше? Ще коли мати була жива?

Наталя знизала плечима.

— Тоді я взагалі ще була дитиною… Що я можу знати такого? Абсолютно… Тим більше я його здавна терпіти не могла. Усе робила, аби не бачити його бридкої пики…

— Чому так? — не зрозумів Борис.

— А… Дитячі справи… — Вона махнула рукою.

— Розкажи.

Вона знизала плечима і почала розповідати:

— Ну, це зовсім дитинство… Одного разу, я тоді, напевно, у восьмому класі була, він побачив, як я… ну, словом, дуріли у дворі, хлопці нас курити примушували і всяке таке… Що, ти вже щось подумав?! — Очі її несподівано стали круглими і здивованими.

— Нічого я не подумав, — спокійно відповів Борис. — Ти розповідаєш, а я слухаю.

Вона пильно подивилася на нього і продовжила:

— Словом, так, усяка дитяча дурість… Він підійшов так тихо, що ніхто й не побачив. А я якраз у одного хлопця на колінах сиджу й сигарету тримаю… Він просто до мене додому й пішов. Ти б чув, як я бігла за ним і як просила! Мені мама і так концерти регулярно влаштовувала то за навчання, то за поведінку… Я взагалі непогано вчилася, але все одно… А якось, коли мама мене виховувала, в неї серцевий напад стався. Я так перелякалася, що ледве додумалася сусідку покликати. Маму потім до лікарні забрали. Знаєш, я не так боялася того, що вона мені зробить, як того, що з нею самою може трапитися після такого.

— І що було далі?

— Нічого, вблагала… Потім майже два роки йому кефір носила. І газети… День у день!

Її обличчя стало злим і збудженим.

— Він що, примусив тебе?

— Атож! День у день, два роки носила! А одного разу я захворіла на ангіну — морозива переїла. Два дні вдома лежала, а на третій він сам приперся. Я так злякалася… Подивився, побалакав з мамою… Нічого не розповів. Сказав, як видужаю, щоб у гості заходила. Я зрозуміла…

— А як він це робив, не пам’ятаєш?

— Що саме? — не зрозуміла Наталя.

— Як саме тебе примусив?

— Ну, як… Сказав, що мене потрібно виховувати, а корисна праця — найкраще виховання, щось таке. А коли я спробувала опиратися, сказав, що не буду слухатись — матері розповість. Я походила з місяць, потім стала проситися, що більше не буду так, щоб відпустив, бо я нікуди не встигаю. А він каже: «А ти напружся!» От і все. Що таке? Що з тобою?

Борис потер скроні, скуйовдив собі волосся на голові.

— Голова закрутилася. Нічого ж не їв, а ще цей комп’ютер…

— А я кого просила поїсти?

— Ну, не сварись, моя маленька господине… — Він обійняв її за плечі й запитав — А в його помешканні — можливо, там ти бачила щось цікаве?

— О! — здивувалася вона. — А мене хто туди пускав? Прийду, отримаю на порозі копійки — і вперед. Повернуся, віддам куплене — і додому. Жодного разу не була в кімнатах. І то ще кілька разів випрошувала вибачення, вже мати у лікарні була постійно… І вдома потрібно щось зробити, і до неї побігти… Одна відповідь: «А ти напружся».

— А як це скінчилося? — запитав Борис.

— Мама померла — і скінчилося. Він після похорону підійшов і каже: «Мені тебе шкода, дитинко». А я йому: «А мені вас шкода. Завтра самі по кефір полізете!»

Усі емоції виразно відбивалися на її схвильованому личку.

— Усе це дуже цікаво, — задумливо промовив Борис. — Надзвичайно цікаво… І багато вас таких постраждало подібним чином? Я маю на увазі, родичів.

— Чи багато, не знаю, — швидко відповіла Наталя. — А один точно постраждав. А я, дурна, ще сміялася з нього…

— І хто ж це такий?

— Щорс.

— Хто?!

— Толя Щорс… Це його всі так звали. Розповідали, йому вже років десять було, а все на «конику» з шаблею скакав і кричав, що він Щорс. Герой такий був, громадянської війни.

— Знаю, — сказав Борис.

— Отак і причепилося. Він за мене на три роки старший. Його, напевно, і досі дехто поза очі так називає — Толя Щорс.

— І як же цей герой постраждав?

— А він йому машину мив. Я ще зовсім мала була, класі так у шостому, то все йду було повз гараж у їхньому дворі, а він там якусь розвалюху тримав. А Щорс її видраює. Я гадала — так просто. Пацани ж до машин небайдужі. Може, хотів, щоб старий покатав. Іду все та сміюся з нього.

— А може, справді хотів, щоб той покатав? — засумнівався Борис.

— Еге… — скривилася Наталя. — Ось так він щоразу мив, а я сміялася. А потім років за два Толя зустрів мене біля під’їзду, як я кефір тягла, і питає: «Ну що, догигикалася?»

— Гм… — Борис підвівся і пройшов по кімнаті, пригладжуючи скуйовджене волосся.

— Ходімо, — попросила Наталя, — я тебе нагодую. Бо тебе скоро вітром носитиме…

— А чим зараз займається твій родич, прозваний на честь червоного командарма?

— Та здався він тобі… Хоча… Взагалі-то…

— Ну! — Борис сподівався почути щось важливе.

— Я його давно не бачила, але він має начебто відношення до всяких комп’ютерів… — розгублено закінчила вона.

— Як це — комп’ютерів? Конкретніше!

— Конкретніше… — замислилася вона, — не знаю…

— Як, не знаєш? Де він працював?

Наталя тільки розгублено знизала плечима.

— Чесне слово, не знаю… Та я з ним ніяких стосунків і не мала. Хтось із родичів колись казав, що комп’ютерами займається… Що гарний спеціаліст. Так, він учився в інституті на якомусь такому факультеті… Точно знаю. Ще казали, що от молодець. Був непутящий, а тепер…

— А він був на кладовищі, коли ховали?.. — Борис зосереджено подивився на неї.

— Не було його.

— Точно? І коли ти його востаннє бачила?

— Ой, давно… Більше року, точно.

— А можна в когось із родичів розпитати, де він і що з ним зараз?

— Ага, особливо після того, як нас по телевізору показали, — ущипнула Наталя. — Навіщо це нам? Ти що, гадаєш, він може мати відношення до цих дискет?

— Усе можливо… — відповів Борис, думаючи про своє. — Цікаві, цікаві обставини… Ну, гаразд.

— Що означає — гаразд?

— Давай уже поїмо щось, а потім…

— Що потім?

— Потім я тебе ненадовго залишу. Мені потрібно…

Вона не промовила нічого, але від виразу її обличчя слова наче застрягли.

— Я ж кажу, ненадовго. За кілька годин повернуся. Мені потрібно.

— Що, замовляти мій фальшивий паспорт?

— І це також. Добре, що нагадала.

Вона часто дихала, очевидно, збираючись вибухнути тирадою про здоровий глузд, телевізор і таке інше, але Борис мовчки підвівся і пішов збиратися. Йому зараз справді було туди потрібно.

XXV. Пастир

Будильник на тумбочці біля ліжка дзвонив довго й настирливо, але в кімнаті нікого не було. Нарешті почулися кроки й увійшов той, хто примусив його замовкнути: чоловік середніх літ, але з помітною сивиною у волоссі, високий та підтягнутий. Спокійний, зосереджений погляд інтелігентної людини. Він провів пальцями по щоках та шиї, перевіряючи якість гоління, яка була воістину бездоганною, та ввімкнув комп’ютер, який розташовувався на столі серед царства книжок і паперів. Картинка на екрані монітора свідчила, що відбувається завантаження, а він знову вийшов до ванної, склав-таки електричну бритву, від якої відірвав будильник, потім зайшов на кухню, зварив кави.

Коли господар маленької квартирки повернувся до кімнати, на екрані вже встановилося постійне зображення. Сівши за стіл, він клацнув кілька разів кнопкою мишки, увійшов до потрібної програми й присунув до себе чашку кави. Проте відпити не довелося. Задзвонив радіотелефон. Він зняв трубку.

— Слава Ісусу Христу! — привіталися звідти.

— Слава навіки!

— Брате Дмитре, це Сергій Панчак телефонує. Не збудив вас?

— Так, я відразу впізнав, — відповів пастир. — Уже давно не сплю. Слухаю вас уважно.

— Я ще раз про те саме, брате Дмитре. Ми радилися і просимо вас включити цей момент до своєї доповіді. Так буде найкраще, все-таки ви — голова єпархії і наше звернення таким чином звучатиме переконливіше.

— Гаразд, — відповів Дмитро, подумавши. — Я, власне, вже беруся до цього. Документ переді мною, зараз внесу відповідні зміни.

— Дякую. А скільки пробуде в нас єпископ, уже відомо?

— Так, учора я мав з ним розмову. Два неповних дні. Завтра після обіду від’їде.

Коли трубка лягла на апарат, одна рука його автоматично потягла до себе чашку з кавою, друга побігла по клавіатурі. Погляд його лише раз ковзнув по табло електронного годинника, що стояв на полиці поруч із книжками. Схоже, він дійсно все встигає.

Сьогодні пастир Дмитро Яновський, незважаючи на те, що вчора ліг близько другої, прокинувся за півгодини до дзвінка будильника. І в цьому не було нічого дивного, оскільки єпископ приїздить далеко не щодня. Він хвилювався, адже це перша така подія за його головування в єпархії. Та хвилювання було б зараз значно сильніше, якби він знав наперед, що сьогодні доведеться зробити. Більше того, він, мабуть, взагалі не заснув би вчора, бо подія, про яку йшлося, враховуючи його переконання, повинна була мати для пастиря набагато більше значення, аніж візит єпископа.

О десятій ранку пастир Дмитро вже стояв у церкві, задумливо спершись на підвіконня, проводжав очима машини, що їхали вулицею, думаючи при цьому про своє. Кількахвилинна пауза, зупинка, щоб зібратися з думками… Аркуші з роздрукованим новим варіантом доповіді лежали у теці, яку він залишив біля вівтаря. Номер у готелі для високого гостя вже було заброньовано, про що його повідомили двадцять хвилин тому. За кілька годин повинні були зібратися інші священики — члени єпархії, щоб вирушити разом до аеропорту.

Він узагалі не думав, що ще колись побачить цього чоловіка, який — складалося враження — зник назавжди, залишивши у його пам’яті прикрі, неприємні спогади, відчуття провини за те, чого, можливо, не зумів зробити. Пастир запам’ятав його серед тисяч інших, що проходили щодня тротуаром вузької вулички під вікнами новозбудованої церкви. Проходячи не кожного ранку, але завжди в одну й ту ж годину, цей чоловік оглядався на церковну будівлю. Оригінальна архітектура будинку, не схожого на православну церкву, обов’язково привертала увагу тих, хто потрапляв сюди вперше. Лютеранську церкву збудували американські місіонери для заснованої в місті громади. Відносно невелика будівля відображала найсучасніші віяння релігійної архітектури Заходу. Більшість людей, які бували тут щодня, переставали помічати доволі високу як для одноповерхової споруди з вузькими вікнами, прямими гострокутними колонами та багатосхильним дахом. Цей же чоловік оглядався завжди. Більше того, проходячи повз огорожу, він сповільнював крок, а погляд його незмінно ковзав по мармуровій табличці, прикріпленій до стіни, на якій значилося:

«Лютеранська церква Христа Спасителя».

Попри всяке бажання пастир Дмитро не міг би визначити, який інтерес викликає в незнайомця цей заклад, але він, безперечно, існував. Одного разу цей чоловік кинув погляд праворуч і все-таки загальмував. Майже загальмував. Якусь мить повагався, навіть торкнувся рукою огорожі. Дивлячись на нього, пастир ладен був заприсягтися, що той збирається ввійти. Він вагався. Але нога незнайомця наче сама зробила крок уперед, а рука відпустила огорожу. Потім удруге. Він так і не ввійшов. Лише озирнувся ще раз, зникаючи з поля зору священика, щоб потім взагалі зникнути на кілька місяців.

Того дня, який запам’ятався надовго, Дмитро наче відчув, що надворі хтось чекає. Можливо, навіть він прочиняв двері й заглядав досередини, коли священик був у захристі, тому й міг пастир вловити рипіння дверей. Незнайомець стояв перед дверима у довгому плащі, тримаючи руки в кишенях. Він наважився. Боячись, що гість може так і не ввійти, Дмитро відступив, жестом запрошуючи його. Це був чоловік середніх років, худорлявий, з густими чорними бровами, які виразно контрастували з блідою шкірою обличчя. Охайно поголений.

— Прошу, заходьте, — промовив священик, — я можу чимось вам допомогти?

Незнайомець знітився. Він дійсно не знав зараз, що відповісти і чи наважитись сказати про те, за чим прийшов. Він все-таки переступив поріг і озирнувся навколо. Схоже, йому сподобалося. Він, безперечно, вперше опинився в такому місці, тому й озирався так здивовано.

— Я… не знаю, — промовив він, — не певен, що прийшов туди, куди потрібно. Пробачте… А ви… священик?

— Так, пастир Дмитро. А до вас як звертатися?

Незнайомець знову завагався.

— Ви знаєте, я просто проходив поруч, я… словом, взагалі стороння людина, просто…

— Добродію, — перебив священик, щоб полегшити йому завдання, бо бачив, що чоловік не бажає називатися, — ви ж не вперше думаєте, чи не завітати сюди?

— Як ви знаєте? — здивувався гість.

— Дивлюся у вікно, — відповів пастир. — Чомусь запам’ятав вас. Одного разу я бачив, як ви мало не ввійшли, а потім передумали. Гадаю, у вас якісь проблеми, але ви не впевнені, чи можете з ними до нас звернутися…

— Саме так, — погодився незнайомець. — Саме так. Це… так би мовити, проблеми морального плану.

— Церква якраз і покликана допомагати людям вирішувати проблеми морального плану, — сказав пастир, дивлячись йому в очі. — Я був би радий допомогти вам у міру своїх можливостей.

— І ви… можете мене вислухати?

— Звичайно, це мій обов’язок.

— Навіть якщо я далека від релігії людина?

— Перед Богом усі люди однакові. Усі мають право на каяття та примирення Ф власною совістю, усім відкритий шлях до розуміння Божого слова. Якщо все-таки завітали сюди, то, напевно, не така вже ви далека від релігії людина, як вам здається.

— Можливо… — невпевнено промовив той.

— Ви можете розповісти мені, що вас турбує.

Вони присіли на лаву. Лише тоді незнайомець якось криво посміхнувся.

— Проблеми мої в тім… Як би це почати… Ну, ви, напевно, чули про такого співака — Ігоря Талькова, він загинув на початку 90-х…

— Звичайно, — відповів Дмитро, — маю навіть його записи.

— Справді? — здивувався гість. — Ну то є в одній його пісні такі слова: «Наступает момент, когда каждый из нас у последней черты вспоминает о Боге…»

— Є така пісня, — погодився пастир.

— Це наче про мене, — сказав незнайомець, уперше підвівши очі на священика.

Вони зяяли приреченістю.

— Чому ви вирішили, що знаєте власний кінець? — спокійно запитав Дмитро.

— Знаю, — немов чужим голосом промовив той. — Невиліковна хвороба. Мої дні, як то кажуть, лічені. Погодьтеся, два місяці чи півроку — це не має особливого значення. Головне — це станеться скоро.

— Дні людини відлічені Богом, — заперечив пастир. — Усе в його руках. Ви не можете цього знати. Лікарі часто помиляються, медицина у свою чергу рухається вперед, і засіб проти найстрашнішої хвороби може бути винайдено будь-якого дня…

— Ви не зрозуміли мене, — перебив гість. — Мені дійсно відомо це, і не варто мене переконувати в іншому…

— Отже, ви прийшли для сповіді. Точніше, ви вагаєтеся, чи потрібно вам сповідатися?

— Не зовсім так, — знову заперечив незнайомець. — Те, за чим я хочу звернутися, — не зовсім сповідь… Можливо, швидше порада. Мене що далі, то більше мучить лише один момент у моєму житті. Якби не він, повірте, я б не мав у чому сповідатися. Я б міг спокійно завершити своє життя, не давши собі дійти до тих днів, коли повільно помиратиму на ліжку. Так, мені відомо не тільки, коли буде кінець, а й те, як приблизно все відбуватиметься. Я знаю, що за релігійними канонами самогубство — гріх, але краще вже взяти його на душу, аніж проходити через таке. Пробачте… — отямився він, — я ухилився. Хотів про муки сумління… Вони тим надокучливіші, чим ближче відчуваєш кінець. Зараз я вирішую для себе одну проблему, і щодалі більше вагаюся. Колись, ще до хвороби, усе моє життя зруйнував один чоловік. Просто так, заради власного блага. Я… не знаю, чи зрозумієте ви мене… Це жахливо усвідомлювати! Мені не відомо, за що дароване «щастя» у такому віці здохнути від цієї хвороби, а людина ця, яка заслуговує на значно гірше, залишиться жити! Вона навіть не знатиме, що я помер! Вона не відчує мук сумління за моє зруйноване життя! Ви розумієте це? Ви здатні таке зрозуміти?

Здавалося, гість починав втрачати самовладання. Священик уже розтулив губи, збираючись відповісти гостеві, але той випередив його заперечним жестом:

— Даруйте… даруйте, я нездатний, напевно, точно висловлюватися. Але вислухайте мене до кінця. Я був свого часу скривджений цією людиною, але думки про якусь можливу помсту, конкретну помсту ніколи не навідували мене. Вони прийшли разом із цією хворобою, коли я дізнався, що не жилець на цьому світі. Відтоді все змінилося. Я зрозумів, що нічого більше не встигну зробити за цей короткий час, і спогади перетворилися на мій головний біль. Розумієте? Нав’язливе бажання відновити справедливість, помститися тепер будь-що. Можливо, раніше мене стримувало розуміння, що якби я вдався до помсти, знищив цю людину — сам остаточно занапастив би своє життя. Розумієте? Сів до в’язниці абощо… А тепер… Тепер моє життя нічого не варте! Воно і так скоро скінчиться. Мені нічого тепер втрачати! Словом, коли я остаточно зрозумів, що не зможу без цього спокійно піти звідси, то вдався до виконання плану помсти. Я доклав багато зусиль, щоб усе відбулося так, як, на мою думку, було б справедливо. Зроблено практично все. Залишився тільки останній крок. Саме той крок, який відбере в нього життя…

Незнайомець замовк.

— І що вас спонукало прийти сюди? — запитав пастир Дмитро, підвівши на нього очі.

Той сидів на лаві, схилившись і дивлячись у підлогу.

— Не знаю… Напевно, дійсно, хто б ти не був, «у последней черты» згадуєш про Бога.

— Що я вам скажу, добродію… — Священик на якусь мить замислився. — Те, що ви все-таки завітали сюди, свідчить, що ви не збилися остаточно з вірного шляху. Ви вагаєтеся. Ви не знаєте, наважитись на це чи облишити. Помста сама по собі — гріх. Якщо ж помста ще й передбачає забрати чуже життя — це великий гріх, надзвичайно великий. Це порушення однієї з головних Божих заповідей — «Не вбивай». Зробивши це, ви завдасте непоправної шкоди власній душі. Подумайте про неї. Ніхто не може знати, скільки йому призначено жити на цьому світі. Гадаю, і ви також помиляєтесь, порахувавши власгіі дні. Життя людині дає Господь. Тому людина не має права відбирати його в іншої. Зрозумійте, не вона — творець життя. Вам здається, що, покаравши того, кого вважаєте своїм кривдником, ви відновите справедливість. Ви помиляєтесь. Відновлення справедливості у руках Всевишнього.

— Нехай навіть так, — скинувся незнайомець, — але я можу не дочекатися, коли воно відбудеться!

— Це і необов’язково, — заперечив пастир. — Людина не може перебирати на себе функції Бога! Здійснивши покарання шляхом порушення Божої заповіді, ви не відновите справедливість, тільки занапастите власну душу. Повірте мені. Вдумайтеся: ви ще не завершили задумане, ця людина ще жива, а ви вже відчуваєте муки сумління. Ви не думали, що станеться після того, як заберете чуже життя? Ці муки стануть нестерпними. Зараз ви ще можете врятувати себе.

Гість мовчав, очевидно, переймаючись словами священика. Дивлячись кудись в одну точку, він думав про своє. Пастир Дмитро говорив далі, а він слухав іноді, здавалося, зацікавлено, іноді байдуже.

— Пробачте, пане пастирю, я зрозумів основну ідею сказаного вами, але… Як би вам це пояснити… Я вагаюся, мене мучать проблеми, про які я вам розповів. До того ж… погодьтеся, важко звикнути до думки про швидкий власний кінець. Я… в мене жорстока душевна криза. Я сподівався почути якесь… ну, свого роду живе слово, пораду доброї та розумної людини, саме такої, якою ви здаєтеся. Я вдячний вам за те, що поговорили зі мною, але… Ви весь час посилаєтеся на Біблію. А я сподівався… Скажіть, а що ви, особисто ви можете мені порадити? Можливо, я не так висловлююся. Ви розумієте мене?

— Звичайно, я вас розумію, — відповів пастир. — І щиро співчуваю вам. Але… Повноваження священика відносно порад іншим людям обмежуються Божим словом. Увійшовши до церкви, ви звертаєтеся до Бога, а не до священика. Я лише посередник у вашому з ним спілкуванні. Й лише той, хто допоможе вам знайти шлях до нього. Ви правильно зробили, завітавши сюди і відкривши свою душу. В ній ще багато місця для добра та справедливості, незважаючи на те, що вона заблукала на своєму шляху, тим більше що для цього були серйозні причини. Спробуйте цим скористатися і знайти вірний шлях. А щодо мене як людини… Вважайте це і моїми особистими порадами, адже для мене Біблія — найвищий авторитет.

Він пішов тоді замислений і, як здалося пастиреві, дещо розчарований. Пішов, залишившись у думках священика, який що день, то більше розумів, що незнайомець у плащі більше не з’явиться. І спогади про цю зустріч що не день викликали в пастиря неприємніший осад. З’являлося нав’язливе відчуття, що не всі засоби було використано, щоб навернути цю людину на путь істини, відмовити від убивства, відвернути від жахливої помилки, а одночасно врятувати життя іншій людині. Адже у ті хвилини, коли замислений та розгублений чоловік сидів перед ним, усе це ще могло залежати значною мірою від священика. Чи все можливе зробив він, щоб запобігти найгіршому? Чи залишаться його слова у пам’яті цього чоловіка, що заблукав на своєму нелегкому шляху? А зараз можливості щось виправити не існує.

І Дмитро молився за нього, знаходив місце для цього чоловіка у своїх щоденних молитвах. Згадка про незнайомця навідувала пастиря також у хвилини смутку, розчарувань або якихось особистих проблем. Коли не йшов сон і думки були зайняті ними, обов’язково згадувалося ще щось стороннє, прикре, у чому хотілося себе винуватити. Саме таким залишився для нього образ незнайомця у плащі.

І ось, саме зараз цей чоловік ішов подвір’ям до входу. Пастир упізнав його. Упізнав одразу, хоча зовнішність незнайомця змінилася. Думка про близький приїзд єпископа відсунулася кудись на задній план.

Він увійшов і привітався. Змучений погляд. Але щось штрикнуло Дмитра попід груди, коли вловив у цьому погляді байдужість. Під час останньої зустрічі погляд щось шукав. Звісно, не щось. Шлях до Бога, який священик і намагався йому вказати. А тепер… Щось наче увірвалося всередині, коли гість присів поруч із ним, відводячи погляд.

Багато людей зверталися до нього за ці роки. З багатьма доводилося зустрічатися, різні проблеми приводили їх сюди. З таким не приходив ще ніхто. Ніколи ще від сили та переконливості його слів так не залежало чиєсь життя. Тому не раз у Дмитровій свідомості прокручувалися слова, фрази, думки, які належало донести до цього чоловіка, аби тільки він ще раз з’явився тут. І ось…

Слова розбіглися. Думки загусли. Так, наче ця людина одним тільки поглядом занапастила їх. Тому пастир спромігся лише на кілька слів, віддаючи ініціативу гостеві. А можливо, так було й краще.

— Я прийшов попрощатися, — сказав чоловік. — Більше ми з вами не побачимося. Справи мої, на жаль, котяться до завершення. Я просто зайшов висловити вдячність, адже ви — абсолютно чужа людина — поставилися до мене добре і від душі намагалися допомогти, коли мені було надзвичайно важко. Таке ставлення, такі люди рідко трапляються на шляху. Ви робили від усього серця те, що вважали за потрібне, щоб допомогти мені. Тому і я дозволю собі зробити для вас те, що вважаю за необхідне і можливе з мого боку. По-перше, ось невелика сума, — він поклав на лавку гроші. — Від вас виходить якась така… наче аура… Взагалі, люди різне говорять про священиків… Словом, ви порядна людина, я відчуваю це.

— Дякую, — відповів Дмитро. — Дякую вам за добрі слова і внесок. На що конкретне ви хочете, щоб пішли ці гроші?

— Байдуже. На те, що ви вважаєте доброю справою. В ім’я добра, так би мовити. І друге. Ви радили мені те, що вважали за потрібне, казали, що я помиляюся, і прагнули наставити мене на путь істини.

Не дивуйтеся — те саме зроблю і я. Пане пастирю, я також людина розумна, також маю життєвий досвід, не менший за ваш. Тому візьму на себе сміливість дати й вам добру пораду. На відміну від вас я не прив’язаний до певних канонів та догматів. Тому це просто порада — від душі, від мене особисто. Ви помиляєтесь у своїх життєвих позиціях. Зло не можна пробачати. А відновлення справедливості не можна покладати на Бога. На жаль, у мене немає часу переконувати вас, до того ж я погано себе почуваю. Тож прийміть це просто як думку людини, що закінчує свій життєвий шлях. Повірте, пастирю, добро має бути активним і навіть жорстоким там, де потрібно. Якщо не косити будяк, ним заросте вся земля. З неба ніколи не впаде дощ, від якого він усохне. Нищити будяк повинна сама людина, а замість нього садити квіти та корисні рослини. Бачите, навіть таку просту річ, як город, не можна покласти на Бога. А людське буття набагато складніше, хоч у ньому також є свій будяк і свої квіти. І щоб зробити його кращим, необхідні цілком конкретні зусилля у відповідному напрямку — ті, які ви заперечуєте. Ось так.

Він підвівся і рушив до виходу, не бажаючи почути відповідь, адже приходив не за тим. Пішов так швидко й несподівано, що Дмитро навіть з місця не встиг зрушити. Плащ зник за дверима. Він нічого не сказав про те, що вже давно хвилювало пастиря. Але ефект від зустрічі наче фарбував усе навколо в чорний колір. Ця коротка лекція з «сільського господарства», прочитана в церковних стінах, допускала лише одне тлумачення. Найгірше.

XXVI. Слідами мерця (продовження)

Салон мобільного зв’язку гостинно запрошував, виблискуючи вітринами, намагаючись довести, що саме «Астар» задовольнить усі забаганки потенційних абонентів. Молодик, який сидів у кутку за офісним столом, ковзнув очима по відвідувачу. Інтелігент з обшарпаним пластмасовим дипломатом посунув окуляри на носі й оглядав вітрину з телефонами. Зиркнувши кілька разів на незграбного покупця, продавець підійшов до нього.

— Вас щось цікавить?

— Так… — ніяково відповів той, — хотів би придбати апарат…

— Який?

— А… Такий, щоб надійний і добре працював.

— Вони всі надійні, всі добре працюють, — посміхнувся молодик.

— Не знаю… А який ви особисто маєте?

Очевидно, відвідувач здивував його таким запитанням.

— Ну, в мене ось така модель Siemens. Автовідповідач, україномовне меню… — Він серйозно почав розхвалювати апарат, коли покупець несподівано перебив:

— Беру. Але ж ви його готуєте до роботи?

— Аякже! — молодик здивовано підвів брови. — Виходите з нашого салону й телефонуєте куди завгодно. Присядьте, будь ласка, ось тут.

Діставши та розпакувавши коробку з телефоном, продовжуючи дивакувато ворушити бровами (очевидно, мав таку звичку), продавець почав готувати апарат до роботи. Примостившись у кутку і спостерігаючи за ним, інтелігент мимоволі провів пальцями і по власних ріденьких бровах. Складалося враження, що саме від цього він і відчуває якийсь дискомфорт. Поставивши дипломат поруч із кріслом, відвідувач щось згадував.

… Наталя була невблаганна. Вона сипала звинуваченнями на його адресу й не бажала нічого слухати.

— Як хочеш, — нарешті не витримав Борис. — Я все одно піду. Що б ти не казала.

Він підвівся і вийшов з кімнати. А коли вдягнув плаща і вже брався за ручку дверей, Наталя прожогом вискочила до нього.

— Стій! — збуджено дихаючи, сказала вона. — Зажди. Якщо вже так, то підеш, але… Почекай ще з годинку. Година ж нічого не вирішує.

— Навіщо?

— Я тебе пострижу. Між іншим, я непогано це вмію. До мене навіть подружки постійно ходили. Я всіх стригла. Навіть хотіла колись іти на перукаря. Ось так!

Істеричні нотки зникли з її голосу, натомість з’явилися ділові.

— Навіщо мені стригтися? — запитав Борис. — Щоб ніхто не впізнав? — Він засміявся. — Ти що, не бачила того страховиська, яке вони називають фотороботом? Ти ж не хочеш сказати, що я на нього схожий?

— А от якраз і схожий!

— Дякую! — сказав Борис. — Тоді ти збоченка. Спати з таким страховидлом…

Наталя тільки взялася за голову.

— Ну ти вже зовсім не думаєш, що кажеш. А я все терплю… Хай я збоченка, але стригтиму тебе зараз. Ні, стригтиму!

— Не репетуй, — попросив Борис, — на сходах чути. Стрижи вже… Але зваж: я й так на чортзна-що схожий…

— Ось якраз і пострижу, щоб не був схожий…

Всадовивши його на стілець посеред кімнати подалі від дзеркала, здерши з нього светр і накривши плечі рушником, вона почала клацати ножицями. Борис мовчки терпів.

— А що ми робитимемо, коли знайдемо Толю? — запитала вона.

— Не знаю, — сказав він. — Взагалі сумніваюся, що його вдасться знайти. Схоже, його шукаємо не лише ми. Можливо, ті, хто полює за цими дискетами, вже вийшли на нього. Навіть були б дурнями, якби не проробили такий варіант. Не виключено, що саме з цієї причини його не було на похороні.

— О Господи… — пробурмотіла Наталя. — Що ти таке говориш? Що ж це, всіх його родичів мають витлумити через отих вісім пластмасок?

— Стоп! — Борис навіть здригнувся.

— Ой, не смикайся так! — попросила вона. — Я тебе ножицями мало не поранила!

— Фігня, — пробурмотів він. — Здається, в мене ідея… Як мені досі не спало на думку? Ось де секрет, можливо…

— Ну, кажи, що?

— Дискет дійсно вісім. Кожна дискета може містити один і чотири десятих мегабайта інформації.

— І що? Я не розбираюся… — Наталя продовжувала вправно маніпулювати ножицями.

— Що 5$ тут розбиратися? Дискет вісім. І на кожній із них записано якусь дурню, наприклад, розділ із книжки абощо…

Він замислився.

— Ну! — не витримала вона. — І що?

— А те, що на кожній дискеті зберігається приблизно п’ятдесят, ну, до ста кілобайт. Я дивився. Тож за бажання все це разом можна було записати на єдину дискету. Питається, на біса псувати вісім, якщо вистачить однієї?

— А може, так для роботи зручніше? — запитала Наталя і далі працюючи ножицями.

— Ні, дідька. — Борис підозріливо зиркнув на неї спідлоба. — Ти хоч щось мені залишиш?

— Обов’язково, — пообіцяла вона, набираючись натхнення.

— Дідька лисого легше, — провадив Борис, — навпаки, кожну дискету окремо в комп’ютер вставляти, а потім витягати… А так одну вставив — і працюєш з усіма файлами. Ні, щось тут не так. А ось сховати щось таким чином можливо. Припустимо, з них усіх лише одна цінна…

— Еге ж… — погодилася Наталя. — Напевно, це третій розділ із Толстого. Це взагалі цінний літературний твір, можу підтвердити як прес-секретар відомого письменника.

Борис потягся рукою спробувати, що залишилося на голові, але вона жартома ляснула по ній гребінцем.

— Ще не готово. Говори далі про свої дискети. Все ж ліпше, ніж мовчати.

— Слухай! А може… — Він затнувся.

— Що, може?

— Дивись, — він знову неспокійно засовався на стільці, заважаючи їй, — на кожній дискеті, так би мовити, якась подія. Наприклад, отой футбольний чемпіонат. Він відбувся у певний рік, забув який. Далі — якісь статті Конституції. Її також прийняли певного року.

— І ти також забув коли, — закінчила за нього Наталя.

— Не впевнений, що я взагалі це знав. А ось рік, коли Карпов з Каспаровим воювали, добре пам’ятаю. Я тоді вперше до Польщі поїхав…

— А як бути з уривком із Біблії? Це до якого року віднести?

— Не знаю… — розгублено відповів Борис. — Так само, як і з Толстим. Що брати до уваги — рік написання роману чи саму війну вісімсот дванадцятого року? Ну добре. Все це фігня…

— Давай, — сказала Наталя, — тепер відкинь голову назад і заплющ очі. Тільки не ворушись.

— Ти що замислила? — Борис намагався збагнути, куди вона хилить.

— Брови тобі стригтиму…

— Ти що, озвіріла?! — Він зірвав із себе рушник. — А ще де тобі дати постригти?

— Ніде… — Вона знову надула губки. — Ти що, не розумієш, що кожен подивиться на твої брови і відразу згадає той фоторобот?

— А які це мої брови? — похмуро запитав він.

— Гарні брови, — сказала Наталя. — І навіть дуже сексуальні. Але надзвичайно схожі на ті, що по телевізору… Тому доведеться. Давай.

Невдоволено зітхнувши, Борис відхилив голову назад і заплющив очі. Рушник знову опинився на його плечах.

— Якщо ти зробиш із мене потвору…

— Не розмовляй, будь ласка, — попросила вона. — Неможливо працювати… Це ніяк не вплине на моє ставлення до тебе. — Вона сперлася на його коліно своїм. — Чи тобі вже цього недостатньо? — Наталя миттєво забрала своє коліно. — Ну звичайно… Мандрівний лицар уже збирається, щойно вийде на вулицю, відразу витріщатися на кожні довгі ноги… Йому вже недостатньо маленької дівчинки, яку він втяг у таку халепу… Замість того, щоб зважати на омонівців, він задивлятиметься на жінок…

Борис, здавалося, цілковито відключився і сидів мовчки, відчуваючи заплющеними повіками повітря, яке вона видихала, схиляючись до нього, а кистями рук — коротку спідничку, що періодично їх торкалася. Пальці самі торкнулися її стегна трохи вище коліна, відразу з’їхавши трохи нижче. Ніколи б не подумав, що вони…

— А ти… ти дійсно замовиш сьогодні паспорт? — здавалося, вона не звернула уваги на цей дотик.

— Замовлю.

— І за скільки часу його зроблять?

— Швидко…

Пальці торкалися теплої та ніжної шкіри того, що, на його погляд, було у ній найгарнішим, найсексуальнішим. Байдуже, що вони вже кілька разів кохалися — йому так і не випало досі потримати в руках те, що найбільше кидалося в очі, викликаючи в тілі всілякі гарячі струми. Коли вона безтурботно займалася якимись справами, хотілося просто підійти і доторкнутися до них руками, але було якось незручно.

— А… яке прізвище буде в тому паспорті?

— Яке ти скажеш…

Тільки б вона говорила — будь-що, не звертаючи на нього уваги.

— Тоді я хочу твоє.

Господи… Навіщо вона його відволікає?

— Ти ж не знаєш — може, воно немилозвучне…

— Байдуже.

У неї нова ідея-фікс. За те, що вона зараз хоче, дозволить йому будь-що. Тепер він справді тримав у руках те, що кілька місяців муляло очі. Здавалося, зараз перехопить подих.

Борис десь читав, що сліпі володіють надзвичайно гострою тактильною чутливістю і, обстежуючи щось за допомогою пальців, складають у власній свідомості майже візуальні враження. Щось подібне відбувалося з ним. Торкаючись кінчиками пальців та долонями пружної теплої шкіри жінки, яка стояла впритул, він уявляв її форми, і кожен новий сантиметр тіла давав йому такі враження, від яких свідомість починала пливти. Він уже не чув, про що говорить Наталя. Її голос злився ніби в якусь мелодію. Нехай вона говорить далі. Тільки б не помітила цього руху, якого, не виключено, зараз зовсім не бажала. Тільки б не звернула на нього уваги, адже його дотики такі легкі! А йому так потрібно! Ще трішки — і його пальці торкнуться… Вже… Навіть похололо в грудях. Ця тканина, ось вона — ніжне легке мереживо. Невже і він бачить це через дотик? Вона білого кольору… Цього не вміють навіть сліпі! Вона волога… О Боже… Від цього відкриття хвиля розливається всередині, і зупинити її вже неможливо. Ця неповторна жінка вже давно мовчить. Її руки торкаються його шиї. Ножиці валяються поруч на підлозі — навіть не було чути, коли вони впали. Напевно, він одночасно оглух. Останнє, що Борисові вдалося «побачити» крізь заплющені повіки, — її коліно, що знову легенько сперлося на нього. Щока відчула її волосся… А далі пальці, що заміняли йому очі, несподівано втратили легкість, зробили сильний, спазматичний рух. З цим уже нічого неможливо було вдіяти. І він наперед уже чув той божевільний звук, який за мить мав зірватися з її розтулених губів, щоб остаточно вивести з-під контролю його майже відокремлену від тіла свідомість.

— Шановний, ви мене чуєте? Я бачу, замислилися… — молодик тримав у руці мобільний телефон, звертаючись до нього. — Апарат підключено до мережі «Астар», можете користуватися.

— Скільки з мене? — дивуючись власній вимові, запитав Борис. — А… от забув запитати, через цей телефон можна під’єднуватися до інтернету?

— Можна! — Продавця зовсім не здивувало таке запитання. — У нас у продажу є і картки користувачів.

— Картки я у вас візьму.

— Чудово! — зрадів той. — На яку суму?

— Ну… — завагався інтелігент, — а які є?

— Гм… Ну, найдешевша — п’ятдесят гривень. Забезпечує близько півгодини безперервної роботи в мережі.

— А найдорожча?

— Триста. Близько чотирьох годин.

— Вісім штук, — промовив клієнт.

— Скільки? — здивувався той. — Якщо ви розраховуєте на таку тривалу роботу в інтернеті, дешевше буде скористатися звичайним телефоном.

— Дякую за пораду. — Інтелігент знову поправив окуляри. — А картки все-таки візьму.

Знизавши плечима, молодик порахував і назвав суму. Йому здалося, що клієнт, який відраховує гроші, трохи ненормальний.

Картинки на екрані змінювалися швидко. Насичені кольори та чіткі форми систематизували інформацію так вдало і дотепно, що мимоволі привертали увагу. Присівши за ним, Наталя мовчки спостерігала за екраном, а Борис, застиглий у своїй звичній позі, все клацав кнопками. Нарешті він розправив плечі й провів долонями по обличчю. Не наважуючись перервати його роботу, тепер вона відразу ж скористалася паузою.

— І що, знайшов?

Він тільки важко зітхнув.

— Що тут можна знайти? Я вперше копирсаюся тут сам. Навіть не уявляю… Це така безодня… Напевно, це більше, ніж яка-небудь всесвітньо відома Гарвардська бібліотека. Та для чого нам Гарвардська? У вашій обласній ти була?

Вона кивнула.

— Бачила оті стелажі, бачила, скільки там кабінетів, відділень? Уявляєш, скільки там тонн книжок? Можна там щось знайти, не знаючи, що шукати і де? Ну, ось тобі відповідь. А інтернет — це така бібліотека, що й уявити собі важко. Тим більше ми не знаємо, що шукати і чи взагалі це треба шукати саме в інтернеті.

— Весело… — промовила вона. — То, може, краще покинути? Але ти ж мені навіть не розповіси, що це все означає і для чого…

— Колись розповім, — пообіцяв Борис. — Нічого цікавого, а мені важко і неприємно про це говорити. А шукати я буду, поки… — він чомусь затнувся, — словом, поки є можливість.

— Тоді давай спочатку знайдемо Щорса. Можливо, дійсно він тут якимось боком дотичний?

— Я так і хочу, — сказав Борис. — Може, й дотичний. Якщо взагалі ще живий. Принаймні інших варіантів, з чого почати, зараз однаково не маємо. Слухай, — попросив він, — зроби чаю, тільки міцного, щоб мізки відчули. Бо перед очима все пливе…

Чай був чудовий. Випивши півкухля, він улігся на диван і заплющив очі.

— Припустимо, Толя Щорс знає щось про дискети або, точніше, якось причетний до цієї справи. Імовірність така існує, оскільки він програміст. До того ж колись існувала якась залежність цього Толі від його родича, якому належали дискети. Те, що він не прийшов на похорон, також свідчить на користь цього припущення. Адже Толя міг відчувати небезпеку, знаючи, з чим має справу, тому й сховався. Так от, якщо родич твій дійсно такий крутий спец у цій галузі, то, безперечно, він користується інтернетом. Навіть якщо зараз заховався і десь сидить тихо. Отже, існує перспектива зустрітися з ним у мережі.

— А якщо він взагалі втік кудись? — вигукнула Наталя. — Я знаю, що колись він їздив за кордон. Може, сидить у Німеччині або ще десь…

— Інтернет — він і в Африці інтернет, — відповів Борис. — Тоді тим більше крутиться в мережі. А отже, є шанс встановити з ним контакт. Як? Знайти його якимось чином неможливо. Навіть не уявляю, що можна було б зробити. Тому хай він сам вийде на нас. Кинемо йому щось таке, що може його зацікавити. Ну, наприклад, якщо він прочитає десь оголошення, що ти його розшукуєш, відгукнеться чи ні?

— Я? Розшукую? — Наталя зробила круглі очі.

— Саме так. Якщо він має відношення до цих справ, якщо знає, що й тебе вони не обійшли, то мусить відгукнутися.

— А як ти це повідомиш? Куди? Про мене?! Мене й так розшукують!

— Не волай так голосно, — попросив Борис. — І не нервуйся. Розмістимо оголошення такого змісту…

Він поклацав клавішами, і на екрані з’явився доволі інтригуючий напис: «Подружка дитинства, яка більше не носить кефір, розшукує легендарного червоного командарма, який більше не миє машину».

— Гм… Оригінально… — промовила вона, майже із захопленням глянувши на нього. — Мені навіть сподобалося. І ніхто не здогадається.

— Я радий, — відповів Борис. — Навряд чи хтось, крім нього, знайде у цій нісенітниці конкретний зміст. А він, якщо прочитає, повинен би зателефонувати за номером, який ми запропонуємо. Або зв’язатися з нами через інтернет.

— Ну то… — Наталя на мить замислилася. — Давай, став таке оголошення!

— Куди? — запитав він. — Куди ставити? Тут є мільйон місць, куди його можна втулити, а може, й два мільйони. А треба туди, де він може періодично з’являтися. Інакше він її просто не прочитає.

— А де він може з’являтися?

— А оце давай ми разом подумаємо. Згадай про свого дорогого друга дитинства ще щось. Про його уподобання. Чим він цікавився, чим займався? Що було чути про нього останнім часом? Згадуй будь-що.

— Ну, не можу… — Наталя благально подивилася на нього. — Я вже пробувала.

— Тоді доведеться ризикувати. Хто з твоїх родичів міг би про нього якнайбільше розповісти?

Вона замислилася. Клацнувши ще кількома клавішами, Борис вивів на екран картинку.

— Ось це пошуковий сервер. Тобто програма, яка дозволяє розшукати в інтернеті те, що тебе цікавить. Що тебе цікавить? Один мій знайомий каже, що найпопулярніша тема користувачів інтернету — це секс. Хочеш подивитися?

— Секс мене цікавить тільки… — вона мило, трохи сором’язливо і водночас кокетливо посміхнулася, — тільки з одним сексуальним об’єктом…

Сама ж після цього і пирсхнула в долоні.

— Гаразд. Про мене там, сподіваюся, ще нема інформації… — погодився Борис. Тоді що? Косметика. Це ж усіх жінок цікавить.

Запустивши програму, він ввів базове слово «косметика».

— Ти диви — всього чотири тисячі з гаком сайтів. Серед них є й такі, як, припустимо… Ось. Фірма якась продає косметику. Пропонує… Ось тут, бачиш? Місце, де можна вставити своє оголошення. Якби твій Щорс цікавився косметикою і блукав по цих сайтах, то міг би його побачити і прочитати. Розумієш?

— Ні, тут він не лазитиме… — промовила Наталя і відразу ж підхопилася. — А що, як… Ось ти ввів слово «косметика». А якщо поставити «Щорс»? І хай отой сервер шукає!

— Ну… можемо спробувати… — він невпевнено знизав плечима і набрав «Щорс», — але нічого з цього не вийде.

В інтернеті знайшлося вісімнадцять сайтів, у яких зустрічалося таке слово.

— О, ні… — промовив Борис. — Я вже не маю сили. Вісімнадцять сайтів… Тим більше, що його там немає.

Він вивів на екран перший. Це була стаття якогось політолога про становлення державності в Україні. В одному місці, де йшлося про громадянську війну, дійсно згадувалося прізвище червоного командира. Один раз.

— І так буде всюди, — сказав Борис. — Я не буду цього дивитися.

— А що, як… Навчи мене! Ти ж перемикаєш кілька кнопок — і все. Давай я перегляну. Читати я, між іншим, умію!

За кілька хвилин за комп’ютером уже влаштувалася Наталя. Накинувши його куртку, підкотивши довгі рукава, підігнувши під себе ноги, вона поринула в лабіринти віртуального світу.

Салон мобільного зв’язку «Астар» пустував. Двоє молодиків сиділи в кутку за столом, переглядаючи рекламний проспект. У другому кутку на полиці півголосом бубонів телевізор.

— Ану-ану! — підхопився несподівано один з них. — Голосніше! Диви — цей кент знову виступає!

Генерал Панасюк із типовим обличчям ментівського чиновника, очевидно, дивлячись у текст, схований від камери, струшуючи мішками під очима, поступово долав нелегке завдання. Закликаючи громадян сприяти слідству, він переконував їх, що запорука успішної боротьби зі злочинністю — це єдність наших органів та народу. Потім на екрані знову з’явилася фотографія дівчини.

— Нічого тьолка… — перший відкинувся на спинку стільця. — Ще б трохи підфарбувати…

Далі з’явилося відразу два фотороботи, й голос за кадром пояснював, що це одна людина.

— О дають… — зауважив той самий молодик. — Серйозна робота ведеться. Цікаво, він її вже трахнув чи ні?

— Тебе тільки це й цікавить.

Голос за кадром продовжував розповідати про інтерес розшукуваного до комп’ютерних справ.

— Слухай, — спохопився один із продавців, той, що більше мовчав. — А пам’ятаєш, — мужик учора заходив, той, що на три тисячі карток набрав? Дивакуватий такий… Ну, ти ж бачив його! Так він через мобілку збирався в інтернеті працювати. А верз щось таке, що зразу видно — не спец.

— Ну то й що? — другий знизав плечима. — Ти хочеш сказати, що він схожий на…

Фоторобот уже зник з екрана.

— … ні хріна не схожий. Я не дуже й роздивлявся, але не схожий. В окулярах, якийсь точно під інтелігента. Шурик, одним словом…

— Окуляри можна навмисне вдягти. І худий такий…

— Та в цього, що показують, брови, як у Брежнєва! Пам’ятаєш? Слухай, а воно тобі треба? Мужика, кажуть, замочили, бо дуже цікавий був. У магазині, де Ігор працює. Він мені розповідав. Сиди тихенько та мобілки продавай. Бо ще прийде кілер із глушманом, під інтелігента, в окулярах — хлоп! І все… А нам потім квасити на твоїх поминках! — він поплескав колегу по плечі, — а я вдома обіцяв, що припиняю пиятику.

— Пішов ти! — замахнувся той. — У тебе точно язик без кісток.

Хлопець, який учора обслуговував клієнта, надовго замовк. У голову несподівано почали лізти дурні думки. Ще раз пригадалося, як очкарик зник за дверима, забравши з собою візитівку салону з номером телефону та його іменем.

Коли Борис розплющив очі, Наталя сиділа над ним. Вдягнута, вмита і бадьора.

Монітор продовжував світитися. Крізь вікно било яскраве сонце.

— Що, вже ранок? — пробурмотів він, не приховуючи здивування.

— А ти як думав? Це треба мати здоров’я — стільки спати… Так я і Щорса без тебе знайду.

Він сів на ліжку, вдягнутий, як звечора, уявляючи власний пожмаканий вигляд. Наталя дивилася якось загадково.

— Ну, ти ж не хочеш сказати, що знайшла щось? — зумисне байдуже запитав Борис, протерши очі.

— А от і хочу…

— Що? — Він скочив з канапи.

— Дивись. — Наталя потягла його до екрана, де висвічувалася картинка, на якій її робота зупинилася вчора. — Ось один із сайтів про того ж таки Щорса. Тобто сайт не про нього, а про книгу якогось Павлова. Бачиш? Ось яка реклама — нові обличчя старих героїв і так далі. Ось тут і зустрічається це прізвище. Книжка історична. От я сюди подивилася і згадала. Саме таким він і захоплювався. Одного разу ми ще з мамою були в них у гостях. То він книжкою хвалився. Як зараз пам’ятаю — «Дети Арбата», про сталінські репресії. Її ніхто не міг дістати, а в нього була. Аж на два дні давав нам почитати. Я так і не спромоглася.

— А я читав, між іншим… — пробурмотів Борис. — Ну-ну?

— Так от, це й було його захоплення. Він всілякі такі модні книжки вишукував. Я його кілька разів біля «Букініста» зустрічала. Він часто там терся.

— Цікаво… — сказав Борис. — Отже, він книголюб. А в інтернеті повинні бути такі рубрики.

— І ще я згадала, — вела далі Наталя, — він, коли менший був, радіо всякі паяв. Це також його мати хвалилася. Казала колись, що він сам приймача склав, і не одного. І здається мені, чула я, що навіть комп’ютер він сам зробив, але от не знаю. Хіба може таке бути?

— Чому, ні? — знизав плечима Борис. — Усе складається з блоків та мікросхем. Мені Олег пояснював. Цікаво, дуже цікаво.

Він нашвидку вмився і сів за комп’ютер. Наталя тим часом пішла готувати сніданок, а коли повернулася, то побачила, що він знову працює.

— Не святі горшки ліплять, — промовив Борис. — Диви, яка хитра система. Я вже розібрався, як дається сюди оголошення. А вона не приймає. Уявляєш, виявляється, тут працює програма, яка автоматично протидіє введенню так би мовити непрофільних оголошень.

— Як це? — не зрозуміла вона.

— А просто. Наприклад, оголошення «продам машину» сюди не втиснеш. Вибиває одразу. Так само, як і про те, що ти шукаєш свого друга дитинства. Щоб не засмічувати простір. Я набираю і вводжу, а вона не хоче.

— І що ж робити?

— Спробуєм її обдурити.

Він знову вивів на екран програмку, де відкривалося чисте місце для написання власних оголошень про продаж книжок, і почав набирати. У віконці з’явився напис:

Продаю книжку. Автор — Б. В. Невідомий.

Назва: «Подружка дитинства, яка більше не носить кефір, шукає легендарного червоного командарма, який більше не миє машину».

Контактний телефон: 8-099-…

Він натис кнопку вводу. З’явилося повідомлення, що оголошення прийняте.

— Ух ти! — здивувалася Наталя. — Клас!

Не звертаючи уваги, він закрив сайт і відкрив новий. З’явилася його назва — «Книжная барахолка». Нижче вказувався суб’єкт, якому він належить.

— Якийсь Костомаров… Москва… — прочитала Наталя.

— Є такий. Тут також усе продається та купується. Хай і тут наша «книжка» фігурує…

Курсор біг по білому тлу чистого віконця, залишаючи за собою доволі дивний як на невтаємниченого текст.

XXVII. Троянський кінь

Майор Олексій Кобища похмуро кивав на вітання колег. Довгий коридор нарешті скінчився, і він відчинив двері праворуч.

Карпович сидів за комп’ютером, зігнутий та зосереджений, блискаючи окулярами. Він лише коротко зиркнув у бік дверей і продовжив роботу.

— Ну, що там нового? — запитав Кобища, підсовуючи стілець і влаштовуючись на нього верхи.

— Працюємо… — ухильно відповів той. — Програмку розробили, ось…

— І які перспективи?

— Перспективи… — без особливих емоцій посміхнувся програміст, — скажемо так, туманні.

— А якщо серйозно? — Кобища підвів на нього важкий погляд.

— А якщо серйозно, — не змигнувши оком, відповів Карпович, — то дійсно є така програма. Навіть кілька програм. Практично з ними закінчено. Будемо запускати їх в інтернет, хай шукають вашого Хакера. А ми почекаємо…

— У вертольотики пограємося… — похмуро продовжив Кобища.

— Ну чому… — Карпович знову якось «по-комп’ютерному» посміхнувся.

Кобища відзначив, що людина мала б посміхатися більш визначено.

— …вертольотики — гра примітивна.

— Усі вони, як на мене, примітивні, — дратуючись, зауважив Кобища.

— Ну, це як сказати, — не погодився Карпович. — Олексію Івановичу, хочете, я вам зараз таку гру поставлю, що ви о дванадцятій додому підете. Серйозно. А завтра матимете неприємності за завалену роботу. Тоді скажете, примітивна чи ні.

— Називається «Полювання на Хакера», — пожартував Кобища.

— Я бачу, він вас серйозно дістав.

— Я й не заперечую. — Майор вийняв сигарету, покрутив у пальцях, даючи зрозуміти, що йти не збирається. — А вас ще ні?

Карпович знизав плечима.

— Як вам сказати… Взагалі, ще ні. Мене важко дістати. А він… Усе має свій початок і кінець. Кінець ще не настав. Кінець рідко настає, особливо у комп’ютерних справах, скажемо так, на халяву. Як правило, він обумовлений. Ось ми і займаємося тим, що обумовлюємо його.

— І ви не сумніваєтеся, що вам удасться?

— Ну, скажемо так, причин для особливих сумнівів небагато. Все-таки, цей наш друг у віртуальному світі не господь Бог.

Кобища витяг із рота вставлену сигарету і сів поруч із Карповичем, пильно дивлячись на нього й вочевидь збираючись щось сказати.

— У нашій парафії він із самого початку виглядав взагалі як останній лох. — Майор вимовляв окремо кожну фразу. — А тепер я, який на цьому зуби з’їв, змінив свою думку про нього. Розумієш? Він уже місяців зо два водить нас за носа і товче ним у… Тим часом він почав «мочити» таких асів, що… Словом, гляди, хлопче, як би й тобі не довелося потім очима кліпати.

— Я гадаю, все буде гаразд, — незворушно відповів Карпович.

— Ну, що ж, Бог у поміч… — промовив Кобища, підводячись і знову стромляючи сигарету до рота. — Не один я за вас молюся.

Майор зачинив двері комп’ютерної з того боку. А Карпович дійсно був схожий на птеродактиля, коли, блиснувши окулярами, зробив якийсь специфічний рух довгою шиєю у поєднанні з досить дивною мімікою. Пальці його торкнулися клавіатури, і на екран повернулася картинка, яка наче навмисно зникла саме в той момент, коли начальник кримінального відділу з’явився в комп’ютерній. Він саме працював у інтернеті, й на екрані монітора був сайт санкт-петербурзької «Книжной барахолки».

Він навмисне пішов до курилки, хоч завжди палив у себе в кабінеті. На початку слідства це була звичайна справа. Є труп, є версії, ловимо злочинця. Усе як зазвичай. Потім слідство набуло якогось виразного «комп’ютерного» напрямку. Причому сталося це з подачі самого начальника управління. Саме Панасюк уперше висловив припущення, що все обертається навколо якихось комп’ютерних справ. Майор тоді подумки саркастично посміхнувся, та слідство таки пішло цим шляхом, і це нібито мало сенс. А зараз, після гучних перестрілок та вбивств, ця лінія знову відійшла на другий план. Група з Києва подивилася на все це крізь пальці, займаючись банальною ревізією паперів. У складі їхньої групи був навіть відповідний фахівець. Але він переговорив із Карповичем і зник із поля зору. Зусилля ж Марченка, який очолював групу столичних працівників, були спрямовані на розслідування гучного інциденту в університетських корпусах. Карповича він взагалі не сприймав серйозно. А Кобищу що далі, то більше охоплювало відчуття, що їхній програміст — зараз єдиний, від кого можна очікувати допінгу для просування справи. Але той розробляв якісь сумнівні програми довготривалої дії, розібратися в доцільності яких шансів не було.

Бум після університетських подій поволі стихав. Погомоніла й замовкла преса. У майора було відчуття, що найближчого тижня, а може, й далі взагалі нічого не станеться. Нічого важливого, бодай найменшою мірою співставного за значенням із телефонним дзвінком, який пролунає за півгодини після його виходу з курилки і про який він, Кобища, звичайно, не здогадується. Другий дзвінок, що пролунає за три години після першого, взагалі слід буде вважати якоюсь божевільною вдачею. Тим більше що обидва дзвінки призначатимуться не йому.

Це був черговий знизу.

— Олексію Івановичу, я перемкну на вас. Тут хтось дзвонить у справі Ромазана. Вимагає виключно генерала Панасюка. Начальника немає.

— Давай.

По телевізору справді щодня виступав Панасюк, який здійснював загальне керівництво справою. У трубці писнуло і почувся голос, молодий та схвильований:

— Алло…

— Слухаю, — відповів майор, — майор Кобища Олексій Іванович. Я безпосередньо веду цю справу.

На другому кінці повагалися. І нарешті по паузі:

— Я взагалі-то… Я не знаю… У мене є підозра… Мені здається, що я бачив цього чоловіка, якого ви показуєте. Я не впевнений…

— А хто ви? Ви можете назватися?

— Я… А ви гарантуєте, ну…

— Я особисто вам усе гарантую, — сказав Кобища. — Таємницю, при потребі — захист та охорону.

— Я, власне, за тим і дзвоню… — мова стала більш зв’язною, — він звертався до мене ще раз. А я в курсі… ну, знаєте, в салоні комп’ютерної техніки, там, де застрелили продавця, працює знайомий. Я все знаю, як там було, і тепер, ну, ви розумієте…

— Розумію, — відповів Кобища. — І хочу з вами якнайшвидше зустрітися. Все-таки де ви працюєте?

— У салоні мобільного зв’язку. «Астар»… Розумієте, він цікавився мобілками, через які можна виходити в інтернет, потім купив купу карток для роботи в інтернеті. А сам, очевидно, не дуже в цьому тямить. А тепер дзвонив і питав усяке таке…

— Де ви зараз? — перебив майор.

— Та майже біля вас, — відповіли йому. — Втік з роботи, приїхав сюди і не знаю, що робити. Сиджу в барі…

— Якому?

— «Парадіз»…

— Знаю, — сказав Кобища. — Сиди там. Я вже йду.

Молодик у кутку поза стінами свого салону виглядав доволі жалюгідно.

— Ви на мене чекаєте? — Кобища наблизився до нього.

— Можливо.

Майор простяг посвідчення. Той уважно прочитав і повернув.

— Ну, розповідайте.

Підозрюваний знову, вже вкотре виявився не надто схожим на існуючі фотороботи. Щоправда, цьому знаходилося пояснення: він змінював зовнішність, якщо, звичайно, взагалі це був він. Уважно вислухавши і розпитавши хлопця про все, майор на мить замислився.

— А як він тебе сьогодні знайшов?

— Та я ж йому сам візитівку дав.

— Навіщо?

— Ну, ми повинні давати візитівки солідним покупцям. А він, хоча з вигляду не дуже солідний, але набрав майже на чотири тисячі. Ну, я, звичайно, запропонував звертатися при потребі…

— Ясно. Отже, так, Валерію… — Майор на мить замислився. — Працюємо так, щоб виключити проколи. І більше не хвилюйся. Зараз повертайся на роботу і поводься наче нічого не сталося. У вашому салоні просто зараз з’явиться «новий працівник», із наших, ти зрозумів. Далі — в будь-якому випадку йдеш із ним на контакт. Охорона тобі забезпечується. І останнє — вдома в тебе також буде охорона. Все зрозумів?

Той мовчки кивнув.

— Знаєш, чому загинув твій колега, який продавав комп’ютери? Він ніяк не міг вирішити, співпрацювати з нами чи боятися і діяти на власний розсуд. Він пішов на повідку в злочинця. Я гадаю, якщо ти звернувся до нас, то на власні сили не надто розраховуєш. Тому потрібно просто слухатись. І все буде гаразд.

Думки Кобищі, який їхав зараз на «Ниві», повертаючись до управління, були тільки про одне: проколів у цій справі більше бути не повинно. Тому за дві з половиною години вдалося зробити так багато. Салон мобільного зв’язку «Астар» уже встиг прийняти «нового працівника», у помешканні Валерія розташувався в кріслі здоровило, який достатньо зручно почувався у вдягнутому під курткою бронежилеті. Увечері до нього мав приєднатися ще один, той, що супроводжуватиме Валерія з роботи. Операцією із забезпечення стеження та охорони хлопця безпосередньо керував Сердюк. Обласний центр мобільного зв’язку вже розпочав роботу, спрямовану на ідентифікацію абонента в окулярах. Експерти-портретисти управління внутрішніх справ виготовили новий фоторобот, щоправда, як вважав Кобища, ще з меншим відсотком гарантії схожості з оригіналом. І тепер майор мчав в управління, щоб повідомити Карповича, що Хакер, очевидно, нарешті вийшов у інтернет. Нехай би цей Птеродактиль починав своє полювання на повну потужність.

Карпович усе вислухав мовчки, сказав лише, що програми вже працюють, а він робить усе можливе. З тим Кобища і повернувся до свого кабінету. Внутрішній телефон дзвонив давно і настирливо. Це примусило майора розім’яти кістки і пробігтися на коротку дистанцію. Він рвучко схопив трубку, зламавши заздалегідь витягнуту з пачки сигарету.

— Слухаю! Кобища…

— Олексію Івановичу, сьогодні вони наче зговорилися. Знову хтось Панасюка у тій самій справі вимагає. Його ще немає…

— Вмикай.

У слухавці писнуло.

— Алло! — Цей голос зайвою нервозністю не вирізнявся, але якась напруга у ньому відчувалася.

— Слухаю вас! Майор Кобища Олексій Іванович. Добрий день.

— Не надто добрий, — відгукнулися на тому кінці. — А все-таки яким чином я міг би зв’язатися з генералом Панасюком, який керує розслідуванням?

— Генерала Панасюка зараз немає, — відповів Кобища. — Ви можете говорити зі мною. Я веду справу безпосередньо. Можете обговорювати зі мною всі питання. Але назвіться, будь ласка, хто ви?

— Хакер, — була відповідь, — власною персоною…

XXVIII. Слідами мерця (продовження)

Розмова не склалася. Покрутивши у пальцях візитівку, Борис поклав її на стіл перед собою і замислився. Хлопця, якого звали Валерієм Самчуком і з яким він познайомився кілька днів тому в салоні мобільного зв’язку, наче підмінили. Він, як склалося тоді враження, полюбляв покрасуватися перед клієнтом. Зараз цей молодик ледве ворушив язиком, точніше думками, нездатний зосередитися, коли йшлося про елементарне. Олег Маліцький і все, пов’язане з ним, пригадалося мимоволі. Невже? Оце так обклали… А він після виходу з «перукарського салону» Наталі, глянувши на себе в дзеркало, щиро вважав, що тепер уже не схожий не те що на фоторобот, а й сам на себе. І коли все стало очевидним, Борис тихо спитав його: «Скажіть, у вас проблеми? Я правильно зрозумів?» Олег тоді на схоже запитання просто відповів: «Так». Цей почав молоти всілякі нісенітниці, переконуючи, що ні. «Мені більше не дзвонити?» — так само тихо перепитав Борис. «Як хочете, я ж вам дав візитівку як солідному клієнту…» і так далі.

З самого початку Борис був переконаний, що як би не повернулися справи, не може статися чогось непередбаченого, такого, до чого він не був би готовий. Такого, на що у нього не було б заздалегідь заготовленого алгоритму власних дій. Звичайно, це стосувалося всього, крім Наталі. А скинути її з рахунку він не міг ні за яких обставин. Але щодо неї в нього також існували конкретні плани, здійснити які, навіть за приблизними оцінками, було цілком реально. І якби це вдалося, то далі навіть найгірший збіг обставин не зміг би завести його в глухий кут. І важко було уявити, що за кілька хвилин виникне обставина, на тлі всього цього — дрібничка, яка, проте, змусить його шукати виходу, приймаючи нестандартні рішення.

Олег Маліцький не йшов із голови. Невідь-чому Олег, до якого Борис і раніше відчував симпатію, не дозволив йому свого часу зробити останній крок у пастку. Крім того, цей хлопець був одним із небагатьох, від кого вдалося отримати якусь допомогу, навіть відчутну. І це за важких часів, коли проти тебе весь світ… Що було далі, після того, як він залишив Олега в залі серед галасуючої юрби? До кафе відразу набилися озброєні спецназівці. Могли бути й оперативники, що вже зустрічалися з Маліцьким. Чи не мав він неприємностей? Чи не припишуть йому сприяння злочинцеві? Ось чим пояснювалося бажання набрати зараз цей номер. Борис знав, що не говоритиме з ним. Для чого ще раз лякати хлопця, викликаючи у нього вкрай неприємні емоції? Він лише запитає, чи є той на роботі. І все. Навіть не кликатиме до телефону. Вже від цього на душі стане легше.

Виклик пішов, і за секунду на тому кінці відповіли.

— Добрий день. А є сьогодні Олег Маліцький?

— М-м… нема… А хто телефонує?

— Знайомий. Товариш його. А він ще буде сьогодні?

— М-м-м… Не буде. Він помер.

— Як… — Борисові наче відняло мову, — як… помер…

— Його вбили.

— Як… коли?!

— Чотирнадцятого вересня. Шістнадцятого ховали.

Зв’язок перервався. Грім серед ясного неба, мабуть, вразив би Бориса менше. Олега Маліцького вбили. Чотирнадцятого вересня. А коли вони?.. Борис панічно напружував пам’ять. Господи… Це трапилося саме того дня. Не може бути… Що це? Де це сталося? У переповненому приміщенні клубу? Випадково? Чи, може, тому, що їх бачили разом?

Оговтавшись, Борис знову набрав номер магазину-салону. Відповів тепер хтось інший.

— Пробачте… — почав він, — це я щойно дзвонив щодо Олега Маліцького. Ви мене буквально шокували такою новиною. А ви не можете сказати мені, що трапилося? Як це — вбили? Що це означає?

— А хто ви? — перепитав співрозмовник.

— Я вже казав, знайомий його — ми вчилися разом, правда, на різних факультетах, — брехав Борис, дійсно спантеличений, тому й виглядало все природно, — але… так, мали спільні справи…

— Застрелили його у власній квартирі, — відповіли на тому кінці.

— Хто?

— Звідки я знаю? — обурився співрозмовник. — Злочинець. Ви що, телевізор не дивитеся?

— Я… — затнувся Борис, — я, взагалі-то, не звідси. Сьогодні тільки приїхав. З Миколаєва…

— Ви ввечері телевізор вмикайте, місцеве телебачення, — порадили йому, — там усе дізнаєтеся.

Розмова скінчилася. Місцеве телебачення він тепер дивився регулярно, але… Там жодним словом не обмовилися про загибель Олега Маліцького. Жодним! Проте невідомий співробітник Олега адресував його саме туди. Це означало тільки одне — на роботі вважають, що Олега застрелив той, на кого робили засідку, той, кого ловлять так «конкретно». І вбивство — так виходило — сталося за годину-дві після їхньої зустрічі…

Борис згадав ще раз, як ретельно перевіряв, чи не стежить хтось за Маліцьким. Він сам-один сів до того тролейбуса. Поруч не було нікого підозрілого. А якщо слідкували з машини? Якщо хтось поїхав за тролейбусом, а потім бачив, як вони заходили до кафе? Може, саме це й стало причиною того рейваху? Стежили за Олегом у надії вийти на нього, що й сталося врешті-решт.

Події в інтернет-кафе якось самі, висловлюючись комп’ютерним сленгом, «лягли в корзину». Не хотілося повертатися туди навіть подумки. Надто багато довелося пережити. І ось тепер, коли сталося найгірше, Борис їх звідти дістав. Що ж відбулося насправді? Він чекав у першу чергу пастки з боку міліції, адже Маліцький прямо сказав, що саме вони влаштували засідку в нього на роботі. А до кафе вдерлися ті двоє, мабуть, із табору того ж Монгола — очевидно, рятуючись від оперативників, на яких нарвалися неждано-негадано. Невже зіткнулися, не поділивши між собою його персону?

Лише зараз Борис чітко усвідомив, що дві окремі сили полюють на нього з неабияким завзяттям. Хтось із них чекав на нього в комп’ютерному салоні. Інші могли слідкувати за Олегом незалежно від перших і вийти таким чином на інтернет-кафе. У результаті Олега вбили. Застрелили. Не виключено і навіть скоріше за все — з пістолета. Сам він цього не робив. Логічно було б думати, що й міліція також. Виходило — люди Монгола. Тоді… Тоді це вбивство цілком закономірно повісять на нього — під гарячу руку. Адже, якщо слухати телебачення, у місті орудує кілер.

Борис підвівся і нервово заходив по кімнаті. Для цього відчуття у нього давно вже було достатньо підстав. Але з’явилося воно лише тепер. Відчуття глухого кута. Навколо ставало надто багато ворогів. Самі вороги. Напевно, мало не кожен у цьому місті вважав тепер його своїм ворогом. У тому числі за вбивство Олега Маліцького. І лише він сам, лише він один знав, що не робив цього.

Наталя спала в іншій кімнаті, вкрита легким простирадлом. Згорнувшись маленьким клубочком на такій великій канапі. Його діяльність входила у якусь нову, особливо небезпечну фазу. Тому, дивлячись на неї, Борис гостро усвідомлював необхідність вирішити насамперед її проблему і тим самим повністю розв’язати собі руки. Завтра — він остаточно визначив термін. Будь-що він зробить це завтра: вислизне з міста і влаштує її майбутнє, кинувши на це всі кошти та зусилля. А залишившись на самоті, спробує, наскільки це можливо, закінчити те, що почав. Але перед цим…

Набрати цей короткий номер було нелегко. Заважали сумніви, чи правильний цей крок, який, на його погляд, окрім небезпеки, іноді віддавав дешевими емоціями і був схожий на жіночу істерику, а іноді… Іноді здавалося, що це найважливіше, що зараз може бути.

Черговий відповів одразу і після повідомлення Бориса, у якій справі той телефонує, з’єднав його з якимось заступником, оскільки самого начальника в управлінні не було. Обличчя того генерала йому не подобалося. Але ще менше натхнення викликала перспектива спілкуватися на цю тему з кимось іншим.

Нарешті в трубці писнуло і доволі приємний твердий голос відповів:

— Слухаю вас. Майор Кобища Олексій Іванович. Добрий день.

— Не такий він і добрий, — похмуро промовив Борис, — а як мені все-таки зв’язатися з генералом Панасюком?

— Його зараз немає, — відповів співрозмовник. — Я веду справу безпосередньо. Ви можете обговорювати зі мною будь-які питання стосовно цього. Але назвіться, будь ласка, хто ви?

Чомусь цей голос викликав більшу довіру, ніж вигляд того, кого показували по телевізору. Тому Борис відповів:

— Хакер. Власною персоною.

— І… що ви скажете? — у голосі цього майора чомусь не чулося найменшого подиву.

— Хочу повідомити, що не вбивав Олега Маліцького.

— Звідки ви взяли, що ми підозрюємо у цьому злочині вас?

— Я не знаю цього напевно, — сказав Борис, — але… Словом, про його вбивство дізнався тільки зараз. Це сталося, як мені казали, чотирнадцятого числа. І саме відтоді ви розгорнули на мене справжнє полювання. Отож логічно було подумати, що й Олега ви приписуєте мені. Хіба я не правий?

— Отже, всіх інших ви берете на себе? — запитав майор.

— Про решту я взагалі не збираюся говорити, — відповів Борис. — Я телефоную лише з єдиною метою — офіційно повідомити вам, що не вбивав Олега Маліцького. Вірите ви чи ні — це ваша справа. Хочу лише, щоб ви знали, що я цього на себе не беру. Ось і все.

— Чому саме за нього ви так переживаєте? — начебто щиро не зрозумів майор.

— Я ж кажу, — майже по складах повторив Борис, — тому що не вбивав його.

— Ну то й що, одним більше — одним менше… Яке це має значення?

Співрозмовник начебто збирався жартувати. Або ж просто зволікав, намагаючись встановити абонента. Борис навіть відняв від вуха телефон, який начебто гарантував повну безпеку такої розмови, і з острахом подивився на трубку, що губилася в руці.

— Ну, якщо вірити вашим телевізійним заявам про те, що ви хочете впіймати злочинця, то очевидно, має. Оскільки в такому разі вам потрібно вже шукати не одного, а щонайменше двох.

— Послухайте, — запитав майор, — а чому б вам не зробити цю заяву дійсно офіційним шляхом? Ви ж кажете, що не винні! Це допоможе слідству. Як ви дивитеся на те, щоб ми з вами зустрілися?

— У мене ще багато планів.

— А ви не думаєте, що під час їх втілення вас можуть просто застрелити?

— Усе можливо, — відповів Борис. — Але сподіватимуся на краще. До того ж я давно виїхав з вашого міста. Приємно було з вами поспілкуватися.

— Чекайте! — почав нервувати майор. — Я хотів ще дещо запитати. Де Наталія Косовська?

— Не знаю такої. Бувайте здорові.

Борис вимкнув телефон. Розмова не додала йому наснаги й не принесла полегшення. Важке гнітюче відчуття залишилося. Якби не він, молодий, розумний та порядний хлопець на ім’я Олег Маліцький був би зараз живий. Байдуже, хто конкретно натиснув на спуск.

XXIX. Троянський кінь (продовження)

Кобища розумів, що в салоні «Астар» Хакер вдруге не з’явиться. Більше того, він ніколи не зателефонує туди. Незважаючи на це, працівника фірми Валерія Самчука продовжували «пасти» та охороняти, а в його помешканні досі чергували двоє оперативників. Охоронятимуть його доти, доки все місто не забуде про теперішні події або ж йому не накажуть припинити спостереження.

На Птеродактиля тисли зусібіч. Кобища даремно вирішив, що комп’ютерний аспект більше нікого не цікавить. За кілька днів біля Карповича знову з’явилося ще двоє спеців-комп’ютерників з Києва, у тому числі вже знайомий майорові, проте ефекту не було, і невдовзі Птеродактиль знову залишився сам на сам із розумною машиною.

Працівник міністерства в управлінні просидів п’ять днів. Він старанно перебрав усю документацію в справі, провів декілька від критих та закритих (лише з самим начальником управління) нарад і благополучно відбув, як казали, тимчасово. Хакера оголосили в розшук по всій Україні. Ось і все.

Щодня Кобища згадував і прослуховував розмову з чоловіком, який назвався Хакером і який, виявилося, телефонував з мобільного. Це мало сенс, адже Хакер досі був тут, якщо, звісно, телефонував він, а не хтось інший. Службою мобільного зв’язку було встановлено, що абонент під час телефонної розмови все-таки перебував у місті. Встановити місце його знаходження більш точно не вдалося, оскільки відразу після розмови він вимкнув свій мобільний. Образ цієї людини, який склався у нього під час та після телефонної розмови, цілком відповідав уявленню про нього, що сформувалося після тривалого аналізу вчинків Хакера. Можливо, це було оманливе враження, але навіть сам отой дзвінок, якщо знову ж таки телефонував не хтось інший з якоюсь конкретною метою, цілком відповідав стилю Хакера. І якщо майора не підводила інтуїція, то лише він один з усієї слідчої групи рухався зараз у потрібному напрямку.

Про розмову із гаданим Хакером Кобища не доповідав і не ділився цим ні з ким. Підозра щодо витоку інформації та наявність третьої зацікавленої сторони змусила його піти на такий доволі ризикований крок і вести далі свою власну лінію розслідування. Звичайно, робити це буде чимдалі важче, адже сам він усього охопити не зміг би, а працювали з ним далеко не тупаки. Та й окремі факти також не можна приховувати до нескінченності. Колись може настати момент… За будь-яких обставин зараз потрібно мовчати. Не повинен ніхто навіть припускати, що Маліцького вбив не Хакер.

Карпович з’явився наприкінці дня. Постукав, увійшов до кабінету.

— Ну, що скажете? — Майор вказав йому на крісло.

— Що я скажу… — замислився той, — якихось конкретних результатів, про які можна доповідати, немає, але… Є кілька речей, щодо яких хотілося б із вами порадитися…

— Що ж я вам пораджу? — здивувався Кобища. — Я в цьому зовсім профан, ще більший за того, кого ви вже місяць ловите.

— Ви ловите, — обережно поправив Карпович. — Я виконую роботу програміста по мірі власних можливостей…

— Ну, гаразд, — погодився Кобища, — ми ловимо.

У комп’ютерній була звичайна робоча атмосфера. Стоси паперу, дискети, увімкнені машини… Вони всілися навпроти монітора одного з комп’ютерів.

— Я вже казав вам, — почав Карпович, — що запустив кілька власноруч складених програм, які зараз працюють в інтернеті, шукають, образно кажучи, все те, що може нас цікавити. Змушений ще раз повторити, що досі мені такого робити не доводилося. Я прочитав усі матеріали справи і спробував віднайти якісь можливі… ну, ще раз кажу — все це дуже умовно… Так от, можливі зачіпки стосовно того, що ми повинні там шукати. Інтернет — це безодня. А ми не знаємо, що він може там робити. Шукаємо навмання. Скажімо, він назвався Хакером — таке слово введено до програми пошуку. Є його фотороботи — вони введені також. Разом із ним розшукуємо цю дівчину — всі дані про неї також фігурують там.

Кобища слухав і кивав.

— Усе це працює вже понад тиждень. Результати фіксуються. Я їх переглядаю. Багато що відразу можна відкинути. Ну, наприклад, матеріали виставки елітних собак у Йоркширі, де один із переможців мав кличку Хакер… Сподіваюсь, такі речі я можу відкидати без вашого відома…

Кобища кивнув.

— … а інакше, якщо збирати подібне, то за рік не прочитаємо. Усе те, що, з моєї точки зору, має хоча б якийсь інтерес, — ось… — Карпович вказав на товстелезну теку на сусідньому столі. — Усе роздруковано. Можете брати й читати. Це для полегшення вашої роботи. Якщо ж вас щось зацікавить, ми повертаємося до нього й опрацьовуємо глибше.

— Солідна тека, — пробурмотів Кобища. — Не рік, але пару місяців читати доведеться…

— Не думаю, — заперечив програміст. — Те, що вибрала машина, виділено в тексті або на малюнках. Ось — берете аркуш і відразу бачите, чому цей матеріал обрала наша пошукова програмка… — Він показав роздруковані матеріали діяльності української діаспори в Бельгії, підписані Наталією Косовською.

— Це вже не можна відкинути як цілковитий абсурд, і вам вирішувати, чи варто перевіряти, що це за Косовська — наша чи не наша…

Кобища почухав потилицю, очевидно, співставляючи можливість перевірки подібних речей та товщину стосу паперів у папці, кожен з яких, очевидно, містив щось подібне.

— Ну і, ще одне, — вів далі Карпович. — Не покладаючись лише на своє розуміння того, що з матеріалів справи ми можемо використати для пошуку Хакера в інтернеті, якщо, звісно, він взагалі там працює… Так от, не покладаючись не себе, я вирішив використати для цього комп’ютер. Це також недосконалий метод. Машина мислить по-своєму, не так, як ми, і може часом видавати таку нісенітницю, що хочеться покрутити пальцем біля скроні, але… Словом, за потужністю нам з нею не рівнятися. Тому всі матеріали справи, геть усе, що є у нашому розпорядженні, я ввів у комп’ютер і склав програму визначення того, що допомогло б нам у цих пошуках. А потім оцією вже синтезованою абракадаброю завантажив пошукові програми.

— І що?

— Ну, є кілька цікавих результатів… — Карпович присунув до себе клавіатуру. — Ось дивіться. Оце витягла з безодні машина, яка аналізувала матеріали слідства, використовуючи виключно свою власну логіку.

Насупивши брови, Кобища прочитав з екрана:

Продаю книжку. Автор: Б. В. Невідомий.

Назва: Подружка дитинства, яка більше не носить кефір, розшукує легендарного червоного командарма, який більше не миє машину.

— Ну то й що? — не міг збагнути майор. — Який зв’язок з нашою справою? У вашої машини справді дивна логіка…

— Як сказати… — не погодився Карпович. — Що ви скажете на те, що подібне оголошення з’явилося практично одночасно на всіх книжкових інтернет-сайтах? Тобто на всіх сайтах, які займаються продажем та обміном літератури?

— Ну то й що?

— А що ви скажете на те, що з’явилися вони двадцять третього вересня, тобто через день після того, як ви мені повідомили, що ваш Хакер виходить у інтернет?

— Ну, я вам лише повідомив про невідомого, який придбав мобільний телефон та картки для користування через нього інтернетом. І паніку продавця.

— А карток на три тисячі гривень… — додав Карпович. — Хоча визначити, чи був це саме розшукуваний, — ваша компетенція. Зі свого боку мушу звернути вашу увагу ще на таке: книжки, про яку йдеться, взагалі не існує. Я переглянув купу книжкових каталогів.

— Що це тоді за оголошення?

— А просто книжка тут ні до чого. Просто якась подруга дитинства, я так думаю, дійсно розшукує отого червоного командира…

— А чому тоді оголошення надруковане саме в книжкових цих… сайдах?

— Сайтах, — виправив Карпович. — Очевидно, саме там його можуть прочитати.

— Гм… Складається враження, — припустив Кобища, — що воно, оце звернення, нібито зашифроване… Щоб ніхто не запідозрив, що це оголошення не про книжку?

— Гадаю, ні, — заперечив Карпович. — Справа в тому, що практично на всіх книжкових сайтах, і не тільки книжкових, як правило, застосовуються програми, які автоматично «чистять" сторінку, щоб там не збирався всякий непотріб. Розумієте? Адже тут інформація лише по книжках, і нема чого лізти сюди стороннім. Тому і вдався цей «Невідомий» до таких простеньких хитрощів. І це ще раз свідчить про те, що оголошення на кшталт цього слід було давати саме на книжкових сайтах.

— Цікаво, — пробурмотів майор.

— Але найцікавіше те, як цей «Невідомий» розміщував свої оголошення на цих сайтах, яких знаєте скільки? Вгадайте! Сто шістдесят чотири.

— Як? — мимоволі ковтнув Кобища.

— А так само, як і писав автограф на стіні печери. Говорячи вашою термінологією — почерк. Можна було знову ж таки застосувати відповідну програму, і вона хвилин за п’ять розмістила б аналогічне оголошення на всіх ста шістдесяти чотирьох сайтах. Уявляєте? Це елементарно. П’ять хвилин — і роботу зроблено. Замість цього він заходить на кожен сайт окремо і набирає цю нісенітницю заново. Знаєте, скільки часу він на це вбив? Я пробував. Надрукував так десять штук і засік час. Із моїми навичками користування машиною можна впоратися за добу. Він, гадаю, промучився зо три. Що скажете? Хіба не почерк?

— Н-да…

Це майорові дійсно починало подобатися.

— Але і це ще не все, — продовжував радувати його Карпович. — Запустивши цю загадкову фразу до наших пошукових програм, я встановив ще одне місце, де подруга дитинства розшукує ветерана.

— І де ж?

— На сайтах «Радіо».

— Якого радіо?

— Сайти спеціальної літератури. Радіо — галузь. Журнали, електроніка, схеми всілякі… отаке, словом.

— Дуже цікаво… — промовив майор. — Ветеран війни, не виключено, навіть громадянської… «червоний командарм»… саме громадянською віддає… Скільки йому повинно бути? При цьому дідусь ще гуляє в інтернеті, цікавиться книжками — це ще сяк-так… і навіть електронікою… І що на всіх радіосайтах те саме?

— Ні, — відповів Карпович. — Там він ще не додумався, як обійти програму-фільтр: з ними важче, оскільки галузь специфічна. Поки що він припинив ці спроби. Одну з них я ще застав учора.

— І як його засікти?

— Ну, тут є свої проблеми. Але якщо він ще працюватиме в інтернеті, то можливість така з’явиться. Якби трохи раніше було встигнути… Якби натрапити на нього, коли він ще працював. Було б усе інакше. Гадаю, міг би й у наручниках уже бути. А він замовк якраз у цей момент і поки що носа більше не потикає.

— А це також його почерк, — в’їдливо промовив майор. — Ми вже не раз вираховували місця його перебування, а тільки приїздили брати, виявлялося, що він також щойно здимів. Ну от щойно! Ще чайники на плиті, трупи на підлозі теплі були. Розумієш? Тупак тупаком. От-от накриємо. А він щоразу тільки-тільки скінчив своє. Почерк. — Кобища розвів руками. — Може, він і припинив, тому що ти почав товктися біля нього та надто голосно тупати.

— Гм… — Карпович посунув окуляри на переніссі. — Аналогія ваша, взагалі-то, не надто вдала.

— Ну чому? Може, він такий самий хакер, як і кілер. Може, ти тільки-но програмку свою складав, а він тебе вже чув і розважався до останньої миті, розпихаючи ідіотські об’явки три дні підряд, щоб ти думав, який він дурний. А щойно ти його намацав, він принишк і посміюється. Як ти кажеш — за дві вулиці від нас…

— Ні, цього не може бути, — цілком серйозно і впевнено промовив Карпович.

— Ну чому ж не може? Ми також його лохом вважали, поки він театр показував. А на минулому тижні засандалив Великого Друзя межи очі, а сам випарувався. І навіть гільзу встиг прибрати!

Кобища несподівано підвівся й заходив по комп’ютерній.

— Так-так… То ти стережеш його?

— Програмки наші його стережуть.

— І знатимеш, як тільки він знову вийде?

— Знатиму…

— То роби щось, не спи! — Майор цієї миті був схожий на дитину, яка бачила щось дуже бажане, але не мала змоги отримати. Та відразу він опанував себе.

— Думайте зі свого боку, — порадив Карпович, — аналізуйте ці дані, розробляйте якісь версії, діліться зі мною… Тоді, можливо, з’явиться нагода ще щось застосувати.

— А телефон? — раптом скинувся майор. — Там же телефон вказаний. Мобільний, правда? Ви не дзвонили по ньому?

— Ну, це вже не моя компетенція…

Кобища вийшов з комп’ютерної «завантажений» настільки, що голова йшла обертом. Номер мобільного, вказаний в оголошенні, був тим, із якого телефонував Хакер. Певна стурбованість змальовувалася і на невиразному обличчі Карповича. Якийсь час він сидів, зігнутий над клавіатурою, не дивлячись на монітор, міркуючи, чи не сказав щойно майорові чогось зайвого. Такого, з чого той міг би здогадатися, що на книжкових сайтах він товчеться вже не перший день і що спрямувала його туди аж ніяк не власноруч створена дотепна пошукова програма.

Важкий цигарковий дим висів коромислом у просторому кабінеті начальника. Саме тут відбувалася незапланована нарада слідчої групи. Усі її члени досить емоційно вирішували одне питання, а майор Кобища, поглядаючи на них, періодично випадав з цього процесу, відволікаючись на інше. Голова його не могла впоратися з думками. І причини для цього були більш ніж серйозні.

За столом сиділо чоловік десять, які сперечалися, висуваючи свої аргументи. І хтось із них… Очевидно, через когось із них відбувався витік інформації. Отже, обговорюване зараз може стати надбанням того, хто не повинен цього знати.

Після встановлення для себе факту просочування інформації майор довго мучився припущеннями щодо особи, через яку воно відбувається. Він особисто знав усіх цих людей. Вони були перевірені часом і практикою. Лише один якось випадав із цього ансамблю. Карпович. Знав його майор найменше, від нього завжди віяло якимись недомовками. Він був не те що слизький, але… Закритий, немов та комп’ютерна програма. Всі підозри майора завжди сходилися на ньому. Щоправда, від цього не зменшувалася їх безпідставність. І все-таки…

Одного разу, заснувши аж над ранок, майор побачив сон, у якому Птеродактиль і був тим самим Хакером. Усе склалося десь на підсвідомому рівні. Безперечно, Кобища розумів, що сновидіння — не підстава для такої версії. Та попри це… Якби воно відбувалося насправді, ловити злочинця можна було б довго та безуспішно. Кобища колись уже казав начальникові про недовіру до програміста. Панасюк відповів тоді, що того залучено з його особистої рекомендації. Тепер майор дозволив собі ще раз висловити обережні побоювання. Мови про витікання інформації не було, адже до кола підозрюваних для нього входили всі, включаючи й генерала. Розмови не вийшло. Можливо, для неї було обрано невдалий момент: начальник був не в гуморі, тому просто обірвав свого підлеглого.

— Я не згоден, — доводив свою позицію Можейко. — Як ви не розумієте? Ми не ризикуємо практично нічим! Телефон фігурує на стількох сайтах! Будь-хто може зняти трубку й зателефонувати. Просто, щоб спитати, де він викопав таку ідіотську книжку. Ви думаєте, досі по ньому ще ніхто не дзвонив?

— Усе можливо… — погодився Сердюк. — Я знаю одне: хто б він не був, отой Б. В. Невідомий, а цю лінію треба крутити лише тому, що він зараз перебуває у межах дії нашого оператора, тобто у місті. Тому існує значна імовірність, що все це пов’язано з нашими подіями.

— А я гадаю, не один уже спробував, — наполягав на своєму Можейко. — Ну, ще ми зателефонуємо. То й що? Також спитаємо. Обережно. І після нас завтра або позавтра ще хтось дзвонитиме… Кого ми налякаємо? А за ці дні, поки думатимемо, може з’явитися справді той, на кого такі писульки розраховані. І тоді вже можна не дзвонити.

— Плюс шанс точніше засікти його мобілку, — додав Величко.

Кобища відчув, як стає гаряче. Рука сама потяглася до коміра.

Телефон з оголошення був той самий. І враховуючи це, зараз було б резонно не телефонувати по ньому, а кинути всі сили на встановлення конкретного місця перебування абонента. Зважаючи на відсутність необхідного обладнання — складне завдання в їхніх умовах, хоча поліція інших країн здійснює таке елементарно. Та все ж таки щось можна зробити, якби підключити центральне управління СБУ. Але для цього… Для цього він, Кобища, мусить переконати всіх, що це необхідно. А переконати, довести, що ситуація виняткова, можна, лише повідомивши про той телефонний дзвінок від Хакера з цього ж номера. Тоді, напевно, Панасюк одразу припинить дебати й вийде на центральне управління. І далі все залежатиме від того, скільки часу Хакер, якщо, звісно, це він, ще триматиме мобільний увімкнутим. Та є одне але… Ворог — він тут, поруч. І може, поки все організується, знову станеться витік інформації. Мобілка вимкнеться. І він, Кобища, знову пошиється в дурні, та ще й накличе біду на себе. Але якщо не зробити цього — даний конкретний шанс його вирахувати втрачається, адже власними силами можна встановити перебування абонента тільки в межах певного мікрорайону. І тоді, можливо, невдовзі рахунок Хакера поповниться ще кількома трупами. Що робити? Відкликати генерала й поговорити сам на сам? А якщо це він? Отоді вже…

— Ну гаразд, — підвів риску Панасюк. — Давайте думати, про що говорити. Чіткий план розмови. Як нічого не здобудемо корисного, то хоча б не напартачити.

Для телефонного дзвінка всі перейшли до комп’ютерної. Оператора мобільного зв’язку було попереджено. Але перед виходом з кабінету начальника стався один доволі неприємний для Кобищі епізод.

— Вважаймо це питання вирішеним. — Панасюк потер підборіддя. — Можемо спробувати й навіть не один раз. Тим паче немає жодних гарантій, що це той, хто нам потрібен. Хто буде розмовляти? — Він зупинив погляд на тому, хто керував слідством безпосередньо.

— Можу і я… — зосереджено промовив Кобища. — Але… Словом, деякі моменти мене бентежать…

Момент, який насправді бентежив його, був один: існувала висока ймовірність того, що він зовсім недавно говорив з людиною, котра візьме трубку на тому кінці. Його специфічні інтонації та голос були б однозначно впізнані. Та навздогін першій вмить з’явилася ще одна думка, значно неприємніша. Він проколовся. І усвідомив це лише тепер. Вирішив вести свою власну паралельну лінію розслідування і нікому не сказав про телефонний дзвінок та розмову з людиною, яка назвалася Хакером. Якщо існує зворотний зв’язок, то один із тих, хто знаходиться тут і кого намагається вирахувати Кобища, не виключено, знає про цю розмову. Знає і те, що Кобища мовчить, отже, також веде подвійну гру. Як же все складно!..

— Які моменти, Олексію Івановичу?

— Гадаю, доцільніше дзвонити молодій людині: усе-таки їм більш властиво відвідувати всілякі інтернет-сайти. Та й імпровізувати на такі теми я навряд чи зможу. Он Можейко відвоював цю ідею. Нехай працює…

— Ну гаразд, — погодився Панасюк.

У комп’ютерній розсілися навколо Карповича, який підготував машину до роботи. Могла виникнути необхідність щось підглянути по ходу. Тим більше логічно було б припустити, що той, кого шукав у такий спосіб Хакер, повинен постійно сидіти перед екраном комп’ютера.

Зібравшись із духом, капітан Віктор Можейко набрав номер.

XXX. Слідами мерця (продовження)

Наталя дивилась якось хитрувато й загадково, змушуючи його запитати.

— Ну, кажи вже, що там?

— Дякую, що дозволив… — жартома образилася вона. — Щоб таке сказати — не гріх і попросити, притому не будь-як.

— Гаразд, — погодився Борис. — Я дуже прошу, скажи, будь ласка, у чому справа.

— Ти більше вдень спиш, аніж уночі, — скривилася вона. — Іди спочатку вмийся.

— Ти ж хіба даси вночі виспатися? — навмисне похмуро пробурмотів Борис.

— Усе, я тобі нічого не скажу, — насупилася дівчина.

Вмившись і причепурившись, він сів поруч і обійняв її за плечі.

— Уважно тебе слухаю.

Загадково помовчавши для годиться, вона нарешті промовила:

— А я прочитала розділ з «Війни і миру».

— І яке враження?

— Загалом нічого цікавого. Я не люблю таке читати. До того ж із помилками надруковано.

— Звідки ти взяла? Ніяких помилок нема, я мало не по буквах перевіряв.

— І погано перевіряв. У слові «гренадеры» пропущено букву «д».

— Такий текст передрукувати — можна й помилитися. Я цьому не надав значення.

— А якби ще щось перевірити? — запропонувала вона.

— Як же я перевірю — звірити немає з чим.

— Ну, так уже й немає! — скривилася Наталя. — А як же Біблія? Адже цей оригінальний кілер, у якого я перебуваю в заручниках, постійно тягає її з собою…

— Хіба? — розгубився Борис. — Мені здається, ми її десь забули.

— Нічого подібного! У кишені твоєї сумки! Треба знати, що носиш із собою. Між іншим, і зазирнути туди час від часу було б не гріх.

— Разом зазирнемо. Витягай.

А за кілька хвилин вони, торкаючись одне одного плечима, застигли перед монітором. Наталка ледь помітно ворушила губами.

Мобільний, який увесь час лежав увімкнений, несподівано подав сигнал.

— Слухаю.

— Я щодо вашого оголошення, — була відповідь. — Щодо книжки.

— Книжка продається лише самому червоному командарму, — сказав Борис.

— А я і є той самий герой.

Борис зробив паузу. Невже це саме той дзвінок, на який він сподівався? Серце швидше застукотіло, відлунюючи аж у скронях.

— І як же ваше прізвище?

— Чапаєв, — майже без зупинки відповів той.

— Чапаєв втонув у річці Урал, — майже по складах промовив Борис. — Негарно брехати.

Наталя дивилася на нього трохи злякано.

— Давай, — Борис вказав на екран. — Нам же не потрібен Чапаєв?

Вони прочитали псалом до кінця. Опечатка знайшлася аж у передостанньому рядку. У слові «грішник» було пропущено літеру «н».

— Чорт забирай… — пробурмотів Борис, — я і цього не помітив.

Він скочив і заходив по кімнаті.

Удруге телефон задзвонив наступного дня, так само по обіді, коли вони знову принишкли перед екраном. Репортаж про матч Карпова з Каспаровим для звірки вдалося відшукати досить швидко на шахових сайтах. Результат вражав. Опечатка знову була одна і крилася в самому заголовку. У прізвищі Каспарова не вистачало літери «с». Вони двічі прочитали невеличкий текст. Кожен файл, що зберігався на окремій дискеті, містив одну опечатку — пропущену літеру. «д», «н», «с» — знайдені літери Борис записав на окремому аркуші. І тепер екран займав розділ Конституції України, вивченням якої вони, як і більшість пересічних громадян, займатися не планували.

— Так, слухаю…

— Добрий день, — обізвалися з трубки, — я за вашим доволі дивним оголошенням. Ви не могли б пояснити, що це за книжка? Я принаймні у каталогах такої не знайшов.

— Книжка може бути продана лише самому червоному командарму, — відповів Борис. — Якщо ви і є той командарм, то можемо це обговорити.

— Он як? — здивувався співрозмовник. — Ну… припустимо…

— Тоді назвіть прізвище.

— Гм… схиблений…

Зв’язок перервався.

— Що там? — Наталя, здається, звикала до цих дзвінків.

— Нічого, — відповів Борис. — Сказали, що я схиблений. Працюємо.

При вивченні Конституції було встановлено відсутність у слові «громадяни» літери «а». Лише один раз. Решту тексту було набрано без помилок.

— Усе, — сказав Борис, — ми на шляху до розкриття цього коду. Це якесь базове слово. У решті текстів також пропущено по дній літері. Ще чотири.

Голова боліла, перед очима пливло. Відчувалася кволість. Наталя пішла готувати їжу. Це було схоже на виснажливий спорт, займаючись яким чимдалі відчуваєш більший брак сил. Із кухні смачно запахло. І в цю мить мобільний знову подав сигнал.

— Так, слухаю…

— Я вашу об’яву прочитав, — привітався молодий, але якийсь нерішучий чоловічий голос, — і ось телефоную.

— Слухаю вас, — сказав Борис.

— Ну… — наче здивувався той, — це я вас слухаю!

— Книжка продається тільки самому червоному командарму, про якого йдеться.

— Ну… припустимо, ви з ним говорите.

— Тоді назвіть прізвище, будь ласка.

— Може, вам ще й ключ від квартири, де гроші лежать? — була відповідь. — Раптом нас чує ще хтось?

— Ну, доведіть, хоча б, що ви — це ви. Щоб я міг принаймні з вами говорити про справи. Ну, наприклад…

Наталя вже була поруч.

— Наприклад, скажіть, хто почав перший — ви мити машину чи вона носити кефір?

— Ну, припустимо, я почав…

— Добре, — сказав Борис. — А спробуй пригадати — особа, про яку йдеться… Ти їй давав читати одну книжку. Років так сім тому…

— «Дети Арбата», — відповів той.

— Гарна пам’ять.

— Нікому не даю читати книжок — не бібліотека…

— А їй дав… — здивувався Борис.

— Рідня все-таки…

— А з ким вона приходила?

— Якщо не помиляюся, з матір’ю. Може, вистачить? Для чого мене шукав? І що ти за один?

— Ти ж кажеш, нас можуть почути… — зауважив Борис. — Годилося б віднайти більш досконалий метод спілкування.

— Може, ще й зустрітися з тобою? — здивувалися на тому кінці. — Гаразд. Я з мобільного телефоную. Ніхто не чує. До того ж я не Рокфеллер, кажи швидше, чого хочеш.

— Швидше не вийде, — сказав Борис. — Я зателефоную сам.

Відчуваючи хвилювання, він знайшов номер, з якого надійшов останній дзвінок, і натис «Подзвонити». Відповіли відразу. Той самий голос.

— То що, поговоримо? — запропонував Борис. — Хотілося б почути ваше ім’я, скажімо так, псевдонім.

— Толя Щорс, якщо ти це маєш на увазі. Задоволений? До речі, дівчинка, яка носила кефір, я так розумію, біля тебе?

— Припустимо.

— А нам можна привітатися?

— Будь ласка, — знизав плечима Борис, передаючи їй телефон.

На обличчі Наталі також позначилося хвилювання.

— Привіт, — сказала вона.

— Привіт. То ти, кажеш, уже не носиш кефір?

Борис притулився збоку, і собі слухаючи цей діалог.

— Ні, звичайно.

— Чому ж звичайно?

— А немає вже кому носити.

— Ну гаразд. Давайте про справи.

Телефон знову опинився у Бориса.

— Це дійсно Толя, сто відсотків, — промовила вона.

— Послухай, — почав Борис, — мені потрібна твоя допомога. Тим паче я чув, ти також до цього маєш відношення…

— Ні до чого я вже не маю відношення, — відрубав Щорс. — Взагалі не розумію, про що йдеться.

— Ти що, телевізор не дивишся? Нас із твоєю подружкою дитинства там тепер регулярно показують.

— А по якому каналу?

— Обласне телебачення. ТВ-6.

— Немає такого, — заявив той. — Тут сотня каналів, а такого немає.

— Де — тут? — здивовано промовив Борис.

— У Чикаго. Є таке місто…

— Ти… що, у Чикаго?!

— На щастя.

Борис розгублено замовк. Згадався закордонний паспорт із квитком до Штатів у квартирі Ромазана.

— То що там сталося? — нагадав про себе Щорс.

— Ну, гаразд, — промовив Борис, збираючись із думками. — Той, хто дав тобі путівку в життя як мийникові машин, віддав Богу душу. А нам з твоєю подружкою дісталося від нього в спадок кілька дискет із абсолютною нісенітницею. Гадаю, з твоєю допомогою ми могли б краще ними скористатися.

Тепер замовк Щорс.

— Альо-у! — нагадав про себе Борис.

— А що на дискетах?

— Передерті уривки з усіляких… Ну, наприклад, з нашої Конституції є, а на іншій — зі Льва Толстого…

— Ясно, — перебив Щорс. — Зрозуміло. Ч-чорт… Я повинен подумати. Зв’яжемося пізніше. Завтра, наприклад.

— Чекай-чекай! — Борис дійсно злякався, що зараз зв’язок перерветься. — Зажди! Скажи хоча б два слова про це. З чим ми маємо справу? Ти зараз зникнеш і…

— Нікуди я не зникну. Кажу ж, мушу подумати.

— Толю, я тебе прошу. Чуєш? Нам тут дуже скрутно. Тобі там добре — у Чикаго, а на нас тут справжнє полювання.

— Он як? Гм… — Подив його аж ніяк не виглядав надмірним. — І що ж ви накоїли такого?

— Якщо бути точним, накоїв я. — Борис спідлоба глянув на Наталю. — Довго розповідати.

— Добре, — погодився Щорс. — Телефоную тобі завтра приблизно о цій годині.

— Мусить подумати, — наче сам до себе промовив Борис. — Одне зрозуміло — дискети його цікавлять. Очевидно, ми не помилилися, і він якось причетний до цього. Схоже, йому і хочеться і колеться.

— Що йому — він у Чикаго… — сумно промовила Наталя. — Гляди, як вдалося… Йому там може хотітися. А нам останнім часом лише колеться…

Глянувши на неї, Борис не стримав посмішки. Це була добра посмішка. Обійнявши її за плече, він нахилився і, торкаючись її щічки, тихо промовив:

— Ну, по-моєму, останнім часом нам тут якраз регулярно хочеться, особливо тобі…

Наталя вся спалахнула й спробувала відсторонитися:

— Он воно що? А тобі ні?

— Ну, і мені також, звичайно. Я й не заперечую… Ти ж така, що…

Руки його приліпилися до неї наче мимоволі.

— Яка? — Вона вже «пливла», голос став тихішим, переходячи на шепіт. — Яка… Ну, кажи…

М’язи її тіла відразу втрачали напругу, яка наче концентрувалася тепер у іншому місці, куди його починало тягти з неймовірною силою.

— Ось така…

Це був той її стан, коли можна було дати власним рукам повну волю, не боячись наразитися на протест. Після цього завжди наставала огидна кволість на цілий день, тремтіли руки й ноги, але відмовитися, як завжди, не стало духу. Вона вже лежала, затуливши руками обличчя й реагуючи на кожен його дотик так, як може робити це лише жінка, стовідсотково впевнена, що дуже подобається тому, з ким зачинена в чотирьох стінах.

XXXI. Троянський кінь (продовження)

Офіційне слідство остаточно прийняло версію загибелі Олега Маліцького від рук Хакера. І це ще більше переконало начальника кримінального відділу майора Кобищу в правильності власних висновків і рішень. Його не полишало питання — хто?

Як не дивно, головною надією керівництва щодо розкриття справи був Карпович. Тому й отримав Птеродактиль двох працівників відповідного профілю в підмогу, транспорт у будь-який час та мобільний телефон. Забезпечили всім, тільки працюй. Кобищу так і підмивало поговорити з київськими комп’ютерниками, які після подій в університеті час від часу тут з’являлися. Поговорити не про справи, про Карповича. Та цього не можна було робити.

Він особисто нічого не мав проти Карповича. І дискомфорт, який виникав у майора, коли йшлося про цю людину, був пов’язаний лише з одним — Птеродактиль являв собою якусь таку, ніби на порядок вищу, одиницю, у багатьох відношеннях закриту для перевірки з його боку. Можливість оцінити, що він там виробляє, на жаль, була практично нульовою. І це в умовах витоку інформації…

Кобища чітко усвідомлював, що відслідкувати його комп’ютерні інтриги практично неможливо. Діяльність будь-кого — приміром, Сердюка ЧИ Величка — легко контролювалася в разі потреби, а Карпович за бажання запросто міг мати свої таємниці — великі й маленькі. Міг навіть вести якусь свою лінію в разі, наприклад, незгоди з лінією керівництва. Перевірити його ніхто не міг. Навіть ті ж таки Можейко чи Величко, які регулярно сідали за комп’ютер, були лише слабенькими користувачами.

Майор давно вже вивідував про нього. Закінчив політех із відстрочкою від військової служби, потім спробував «відмазатися» від армії, але невдало. І ось, за збігом обставин, він тут — на якомусь напівофіційному положенні. Його цінують завдяки таланту, який важко заперечити. Один із найпотрібніших працівників управління, якщо брати не по чинах, а по суті. Такий собі комп’ютерний слуга «принеси-подай» самого начальника. Його протеже у цій справі. Існував лише один шлях зловити його у разі, якщо той дійсно веде якусь подвійну гру. Усі його походеньки у віртуальному світі стосуються конкретних речей і людей у реальному: знайти невідповідність, підловити його тут, зі свого боку, якщо вже там нема кому. І це знову-таки лише у випадку, якщо підозри мають під собою ґрунт.

— До вас можна, патроне?

Таке неофіційне звертання міг дозволити собі Віктор Можейко. Його голова і з’явилася у прочинених дверях. Трохи ніби сором’язлива посмішка, а також силует Сердюка позаду говорили про те, що йтиметься не про справи.

— Та заходьте, заходьте вже обидва! — запросив Кобища. — А от чого ви досі товчетеся тут? У вас що, жінок немає?

— А ви? — несміливо перепитав Сердюк.

— Я вже старий.

— Ну-у! — обидва вигукнули в один голос. — Усі комісари поліції з відомих стрічок якраз вашого віку.

— А подивіться, що поза роботою витворяють! — підтримав колегу Сердюк.

— Не знаю, — посміхнувся майор, — я таке не дивлюся.

— А даремно, патроне, — під’їжджав на кривій козі Можейко. — Взагалі наш брат коп мусить спілкуватися не тільки на роботі. Так зміцнюється колектив, покращується взаєморозуміння.

Можейко виразно штовхнув ліктем Сердюка.

— Так, я згоден, — пробурмотів той. — Івановичу, ми тут… Словом, ну, маємо до вас розмову, так би мовити, неофіційну…

— Так, запрошуємо вас десь так сісти… Та хіба ми часто збираємося?

Кобища зітхнув, глянув на годинник і промовив:

— Ну гаразд. К-копи…

Він вочевидь симпатизував цим хлопцям, які в свою чергу, Кобища це бачив, поважали його і були раді, що роблять одну з ним справу. Тому, напевно, не раз упродовж останніх тижнів відчував дискомфорт, оскільки змушений ставити їх в один ряд з усіма тими, кого знав менше.

У кафе було доволі затишно, і вони влаштувалися в одній з кабінок. Випили по чарці.

— То що… копи? — з вдаваною похмурістю запитав Кобища, оглядаючи їх.

— А чого ви підколюєте? — наче образився Можейко. — Як не назви — усі ми однакові, незалежно від того, в якій країні живемо і як називаємося. І одну справу робимо. Просто зараз ера повального запозичення термінології з Заходу.

— А слово «мент» мені однаково не подобається, — додав Сердюк, — хоч його вже і прийняли до широкого вжитку.

— Ну гаразд, — погодився майор. — То про що тут мало йтися?

— Розумієте… — Віктор збирався з думками, міркуючи, як почати.

— Кажи, як є, — знову втрутився Сердюк. — Не подобається нам Птеродактиль.

— Чому раптом?

— Є підозра, що він і є отим Хакером.

— Овва! Гарно… — промовив Кобища, чухаючи потилицю і мимоволі згадуючи свій сон та недавні припущення щодо нього. — І які ж підстави для такого геніального висновку?

— Це не висновок, а лише підозра, — виправив Можейко. — До того ж ви не дослухали. Ми аж ніяк не думаємо, що це він ходить і відстрілює отих усіх з «Беретти». Це робить хтось інший. Він — лише Хакер, а не кілер. Він робить свою роботу. А той, інший — свою. Цілком вірогідно, що Хакер — не одна людина, а свого роду об’єднання. Січете?

— Гм… Ну а все-таки — докази?

— Прямих доказів начебто, й нема, — продовжував Віктор. — Але дещо є. Одна жінка з родини відомого нам загиблого Ромазана має сина, який, виявляється, сильно «шарить» у комп’ютерній справі. Хлопець, кажуть, недавно закінчив політех. Після цього мав проблеми з військкоматом. Січете? Хотів «відмазатися» від війська через оформлення фальшивого опікунства. Ми це вже встановили. Після цього зник. Уже понад рік ніхто не знає, де він.

— Ну то й що? — не зрозумів Кобища.

— А те, що наш Птеродактиль також після політеху і також, наскільки ми втаємничені, намагався уникнути армії. І він зараз номінально служить у внутрішніх військах, у частині МВС. Це він неофіційно, як особливий талант, на наше управління працює. Усі це знають.

— Ну то й що?

Сердюк розтулив був рота, але Можейко зупинив його жестом і продовжив:

— А те, що він свого часу також намагався оформити фіктивне опікунство! Ми і це встановили — он, через Сердюкового колегу з військкомату.

— Ну і Господь з ним! Що це нам дає? Той хлопець із рідні що, також Карпович?

— А оце поки що невідомо! — хитро помахав пальцем Віктор.

— Як це невідомо? Ви встановлювали його прізвище?

— Прізвище матері встановили — Загурська. Але її зараз нема, і ніхто не знає, де вона. За неофіційними даними, з черговим своїм кавалером десь у Росії. Хлопець… Ой, як я забув! Він же Толик! Анатолій! Кілька їхніх родичів знають, що він — Анатолій. Так само, як наш Птеродактиль. За описом — худий, високий. А щодо прізвища… Гм… Батько його — словом, ніхто його так до пуття й не бачив. Ще тоді, за Союзу, знали, що є там якийсь. Казали, ніби з Прибалтики. Вона взагалі, мадам Загурська, на ті часи була суперсучасна в усьому — і вбрання, й мужики… Словом, родичі знали, що він наїжджає періодично, що він начебто батько дитини, але не знали прізвища і теде. Може, хто й чув колись, але забув. Загурська взагалі з усіма іншими родичами мало контактувала. Отже, хлопець, цілком імовірно, може мати прізвище батька, якого ми зараз встановити не можемо. Самого Анатолія десь занесло, а разом з ним і його документи.

— А військкомат? — не зрозумів Кобища. — Там ви його за яким прізвищем вирахували?

— Там шукали як Загурського, — сказав Сердюк. — Але це не означає, що в паспорті у нього не може бути іншого прізвища. Дехто з родини свідчив, що батько ніби кілька разів навідувався і хлопець туди їздив. Військкоматівські справи починають оформлятися, коли…

— Стій! — перебив Кобища. — Ви щось таке верзете, хлопці, я вам скажу… Ви що, не могли у військкоматі подивитися фотокартку того Загурського? Вона ж є у справі кожного!

— Та його справи взагалі нема! — вигукнув Можейко. — Вони кажуть — вислали на Донецьк. Він буцімто зібрався туди переїздити разом із тіткою, якою нібито опікувався.

— Ну то туди запит послати!

— А ми вже посилали. Там його справи не отримували.

— Як — не отримували? А де ж поділася?

— Невідомо. Вони їх у таких випадках поштою надсилають. Там не отримували. Рік він був на цьому фіктивному опікунстві, тому й не брали його. А потім справу вислали, і вона десь у дорозі поділася… Таке буває. Ви не розумієте. Там у них бардак капітальний…

Можейко налив із карафки ще по одній і продовжив:

— Патроне, самі хлопці з військкомату кажуть: наше законодавство про військову службу настільки недосконале, що будь-хто може її уникнути. Ви знаєте, до речі, що контингент у нашій армії на вісімдесят відсотків сільський? Не знаєте. Отож. У армію ідуть найбільш забиті сини найзатурканіших батьків. Ви знаєте, що зараз будь-який більш-менш тямущий адвокат може навчити батьків хлопця, як цілком законно уникнути служби в армії? Усе це робиться елементарно. Ось тому й зникають справи під час пересилання і таке інше. Той самий Толик рік «косив» зі своїм опікунством…

— Чекай, а звідки відомо, що воно фіктивне, якщо ви навіть справи його не знайшли?

— Ха! Ми з Сердюком на тітку наїхали, вона злякалася і все виказала. Венгренович Віра Павлівна. Ви ж пам’ятаєте її?

Кобища лише кивнув.

— Толик цей уже більш як півроку невідомо де. Вона гадала, ми його ловимо по лінії військкомату. Це матуся його, ота сама Загурська, все оформила через відповідних осіб, а їй підплатила.

— Стій! — знову зупинив його Кобища. — А в тітки що, також його фотографій немає?

— Звідки? Він до неї взагалі ніколи не заходив. Опікун… Вона бачила його, каже, років зо п’ять тому.

— Ну а Толя цей із матір’ю де живуть?

— Мають квартиру на Пушкіна, — сказав Сердюк. — Але там зачинено. Сусіди кажуть, давно нікого не бачили. Патроне, потрібен ордер на обшук.

— А підстави? — розвів руками Кобища. — Ну а за описом який він — цей Толик?

— Ми ж казали — високий, худий… — похмуро промовив Сердюк. — І окулярами користувався. Все, як навмисно, збігається.

— От що, хлопці, — міркував уголос Кобища. — Треба щось таке вигадати, щоб показати Птеродактиля Ромазановим родичам.

— А знаєте, чому наші думки взагалі в таке русло потягло? — запитав Віктор, припалюючи сигарету. — Виникла підозра, що хтось серед нас є з того боку! Наша слідча група складається з купи народу, і хтось, якась сучара… Одним словом, ви розумієте… Хтось працює на ворога.

— На супостата, — додав Сердюк.

— А це ви звідки взяли? — ніби здивовано звів брови Кобища.

— Тільки не треба з нами так, патроне, — відразу образився Можейко. — Не треба. Ми тут не на робочій нараді, а в кабаку, і можемо образитися. Якщо вже в нас, — він підкреслив оте «нас», — з’явилися такі підозри, то ви давно мали відчути. Ми ж кошенята порівняно з вами.

— Битим вовком… — додав Сердюк, запихаючи чіпси до рота.

— Ми вам зараз окреслюємо, як виглядає справа з наших позицій, тільки не кажіть, що ви цього не знали.

Кобища, дивлячись спідлоба, мовчки слухав колег.

— Так от, — вів далі Можейко. — Як на нас, картина останнього вбивства, мається на увазі Маліцького, дещо випадає з низки попередніх. Не той стиль, так би мовити. Але наче з закиданням у той бік. Так, ніби хтось хотів зімітувати роботу того кілера. Ну, і щоб ми не здогадалися про це. Дивіться — стріляв із «Беретти» з глушником. Якби він був зовсім тупак, лишив би нам кулю. І ми, маючи кулі після попередніх убивств, встановили б однозначно, що це інший пістолет, хоч і «Беретта». А так… ідентифікувати зброю неможливо. Івановичу, ви вірите, що цей вовк ні сіло ні впало став стріляти жертві в шию? Ще й поставивши її до вікна! Тільки навмисно! Щоб ми з вами залишилися без кулі. А гільзу — будь ласка. Ось вам, під шафу. Дивіться — «Беретта». Ви що, не розумієте, що для того щоб інсценувати таке, потрібно бути в курсі справи? Він повинен знати, що Хакер стріляє з «Беретти», що не залишає гільз… А це означає тільки одне: хтось його інформує.

— От ми й думаємо — хто, — підхопив Сердюк. — Якби це були ми або ви, пробачте, звичайно, то вигадали б щось таке…

— Елегантніше, — підказав Можейко, — щоб підозр не викликати. А це хтось такий, у кого явно кульгає криміналістика. От він і засвітився — поки що перед нами. Ну, звісно, й перед вами…

— А Птеродактиль — найбільш підозрілий, — перебив Сердюк. — По-перше, він не наша людина. Ніхто за нього не поручиться. А Панасюк увів його до слідчої групи. Він у курсі практично всього. А по-друге, це він у комп’ютері мастак, а стосовно криміналістики може дати маху. От думав і недодумав. І потім, діяльність його з нашого боку практично не піддається перевірці. От як ви перевірите, що він там цілий день робить на своїх комп’ютерах? Із ким спілкується, що передає…

— Івановичу, — сказав Можейко, — треба подивитися його справу — Карповича тобто.

— Де я тобі візьму його справу? — обурився Кобища. — Придумали: то обшук, то справу перевірити. Він у нас в управлінні взагалі на чесному слові! Карпович дійсно перебуває на строковій службі у внутрішніх військах. Є в нас тут частина МВС — ви ж знаєте. То там він офіційно служить. Це його командир частини неофіційно нашому генералу презентував як цінного кадра — кажуть, він дійсно якийсь своєрідний комп’ютерний геній. У нас навіть документів його немає. А за спиною начальника такі речі крутити — самі знаєте… Поїдете туди — хто з вами говоритиме? Інша парафія, хоча теж МВС. А от Панасюк наш потім точно знатиме.

— Так… — підказав Можейко, — а ви поговоріть із генералом.

— Ні, — відрубав Кобища. — Це відпадає.

— Чому? — здивувалися обоє. — А як, не дай Боже…

— Хлопці, — сказав Кобища, — ви хороші хлопці й дуже розумні, в чому я щойно черговий раз переконався, але все-таки не бачите деяких речей…

— То поясніть нам! — насідав Можейко. — Ви патрон.

Мобільний у майоровій кишені наполегливо подавав сигнали.

— Херня це все щодо програміста, — заявив Кобища, витягаючи телефон. — Можливо, я вам скажу дійсно таке, що заслуговує на увагу… — І вже в трубку: — Так, Кобища…

Він слухав, і обличчя його на очах підлеглих ставало сірим і жорстким.

— Прізвище встановили? — коротко спитав він. — Зараз буду.

Телефон опинився в кишені. Сердюк з Можейком мовчали, дивлячись на шефа.

— Прізвище тітки як? — майже по складах запитав він.

— Якої тітки? — не зрозумів Можейко.

— Толика вашого. Того, що від армії косив.

— Е-е… Венгренович!

— Немає більше тітки, — похмуро промовив Кобища. — …вашу мать… Їдьмо.

Він наперед уявляв собі картину, яку побачить за півгодини. Скромне житло самотньої жінки літнього віку, сама господиня лежить десь посередині кімнати чи в кутку. Кульовий отвір в… Втім, яка різниця? У кімнатах, не виключено, все перекинуто. А може, й ні. Пострілу, звісно, ніхто не чув — глушник. Одного лише не міг уявити майор. Однієї деталі, надзвичайно важливої. Що на витоптаному старенькому килимі поруч із тілом валятиметься груба залізна сковорода з діркою акурат по центру.

XXXII. Слідами мерця (продовження)

Його не було дві доби. Перші три години вона просто не знала, чим зайнятися, тиняючись по квартирі, гортаючи книжки, які знаходила на полицях, не розуміючи змісту. Потім увімкнула телевізор, але вчасно схаменулася — вимкнула. Адже там по одному з каналів іноді передавали таке, що самій слухати й дивитися було страшно. Потім сиділа біля вікна, сховавшись за фіранку і дивлячись у двір. Думала, всі очі видивиться. Вона, звичайно, вірила йому. Просто так узяти й покинути, не попередивши, він не повинен. І все-таки…

«Якщо станеться щось непередбачене і я не повернуся — перечекай із тиждень. Ось конверт із грошима. Вигадай щось таке — зачіску, колір волосся, ще там що, — аби випадково не впізнали і їдь якнайдалі, до якнайбільшого міста. Квартиру купиш без проблем — на однокімнатну вистачить. Там не погориш. І живи тихенько, з документами зайвий раз не світися. Поступово придумаєш, чим займатися…»

Це були останні його настанови. Наталя дихала часто, ковтаючи сльози, і боялася на нього глянути. «Ну чого ти? — спитав Борис. — Я ж не кажу, що так буде. За пару днів повернуся. Просто завжди потрібно мати якийсь запасний варіант». Пригорнув її, поцілував у щоку, але вона не реагувала.

Повернувся Борис аж надвечір наступного дня. Почувши звук відмикання дверей, вона не скочила, тільки ледь помітно здригнулася та так і залишилась на стільці біля вікна. У надвечірньому присмерку й не помітила, коли він увійшов.

Борис підійшов і поклав на стіл поруч із нею шоколадне морозиво, а біля нього — велику плитку шоколаду.

— Це тобі.

Наталі цієї миті здалося, що він взагалі ледве тримається на ногах.

— Не треба було, — промовила вона. — Кожне звертання до когось — це ймовірність, що тебе впізнають. Не треба було купувати морозива.

Замість відповіді він витяг із внутрішньої кишені плаща новенький паспорт і також поклав на стіл.

— Це також тобі.

— Дякую…

Вона швидко взяла документ, розгорнула першу сторінку й тихо прочитала вголос:

— Нечай Наталія Миколаївна… Двадцять один, так і є… Сімейний стан… Нічого… — продовжувала вона, гортаючи сторінки. — А це що? Харків? Вулиця Сумська… що це за адреса?

— Там ти живеш, — відповів Борис, падаючи на стілець. — Це твоя квартира, як я й казав. — Він поклав біля неї ключі, потім конверт. — Ключі від неї… Це залишки грошей. Там ще чимало.

— І що мені, просто зараз брати це все і… А повечеряти на дорогу можна? Ну, хоча б чаю попити… — Її голос здригнувся.

— Навіщо ти так? — мляво промовив Борис. — Мені б вистачило одного «дякую».

— Гаразд, — промовила вона. — Велике спасибі, що не пошкодували для бідної нікчемної дівчинки вашого славетного прізвища… відстібнули, не знати для кого.

— Не грузи мене сьогодні, — сказав Борис, підводячись. — Я не в формі. Ще бовкну щось не те…

Він вийшов до іншої кімнати і зачинив за собою двері. Руки тремтіли, ноги підкошувалися. Порозстібавши все, що можна було, він скинув кобуру й ремінь, а пістолет поклав під подушку. Потім розкрив сумку і витяг невеличкий пакунок. Дістав звідти дві баночки з таблетками, вийняв кілька таких самих з кишені, склав усе докупи, відчинив кватирку і викинув у темряву. Потім із того ж пакунка вийняв одноразовий шприц та ампулу, наклав джгут на ліву руку і набрав рідину з ампули. Шприц у руці тремтів, але він якось проколов вену й зробив ін’єкцію. Його нудило й хитало. Шприц та ампула також полетіли через кватирку. Іншим разом він би не дозволив собі такого, але зараз просто не мав сили. Застібнув блискавку сумки, упав на ліжко й затих.

Тіло давно вже готове було відключитися, а думки пручались. Очевидно, для них це ще була не межа. Завтра доведеться зробити ще одне зусилля. Можливо — останнє. Що принесе зустріч із цим відчайдушним хлопцем?

Він, як і обіцяв, зателефонував учора. Борис тоді сидів просто на підлозі, притулившись спиною до стіни щойно придбаної для Наталі квартири. Маленька квартирка у досить затишному районі. Сидів, відпочиваючи перед поїздом, думаючи, що все-таки вдалося, що за кілька днів ця маленька, беззахисна жінка житиме тут. Чи довго згадуватиме його? Навряд чи. Та воно й на краще. Нехай живе спокійно та щасливо, тому що заслуговує на це. Саме вона подарувала йому шматочок щастя тоді, коли він на подібне аж ніяк не розраховував.

Тоді й подав сигнал мобільний.

— Слухаю.

— Привіт, це Анатолій.

— Радий тебе чути. Чим порадуєш?

— Я думав… Нам потрібно зустрітись. На жаль, інших варіантів немає.

— Як це… — не зрозумів Борис. — Це ти маєш їхати сюди чи я у Штати?

— Нікуди їхати не потрібно. Я тут.

— Нормально… — вколов його Борис. — Сьогодні приїхав?

— Я і не від’їжджав. Так… дезінформація.

— Ясно… А як мені знати на майбутнє, де дезінформація, а де ні?

— Ну, я щодо тебе такої можливості також позбавлений, — відпарирував Щорс.

— Але я тобі локшини не вішав.

— Ну гаразд, — здавалося, Щорс почувався ніяково, — зустрітися все-таки доведеться. Мені потрібні дискети.

— Я можу скинути тобі їх по…

— О, ні! — перебив той. — Навколо цього такі засоби задіяні, що… Ти й дві клавіші натиснути не встигнеш, як тебе вичислять.

— Послухай, а може, скажеш у загальних рисах, що це все означає? Через що стільки галасу?

— Через гроші. Шалені гроші…

— Отже, будемо багаті?

— І не сподівайся, — приземлив його Щорс. — А от зади підпалити можемо. Повірте, найкраще, що ви можете зробити, — це привезти мені дискети. І то чимшвидше. Не знаю, чим ви там займаєтесь і яке маєте відношення до цих справ, але за будь-яких обставин, якщо дискетки у вас, то ви у такому лайні, що… важко уявити.

— Чого ж тоді ти так переживаєш? — не зрозумів Борис.

— А я ще в більшому, — відказав Щорс і додав: — На жаль…

Настала пауза.

— Ну і куди я повинен їх привезти?

— Ти не повинен, — безапеляційно заявив Щорс. — Нехай вона везе. З тобою я нічого не хочу мати. І якщо…

— Не вийде, — сказав Борис. — Вона більше в ці ігри не грає. Так що доведеться зі мною.

— Ні, вибач! — вигукнув той. — Краще я ще два роки тут сидітиму.

— Невже в мене така жахлива репутація? — здивувався Борис. — Отже, ти все-таки дивишся шостий канал?

— Або вона — або нічого.

— І ти далі сидиш по вуха в лайні…

Щорс мовчав.

— Послухай, — почав знову Борис. — Вона зараз у безпеці, й тягти її знов у ці справи я не буду. А для мене… Для мене тепер це має відносне значення. Скоріш за все, я просто викину їх на смітник, якщо вже сам не можу дати ради. Зрозумів?

— Постав себе на моє місце! Як мені з тобою зустрічатися? Ти вже купу людей на той світ спровадив, двох з моєї родини…

— Яких двох? Ти що, хлопче? — не зрозумів Борис. — Ромазан — моя робота. Так треба було. А хто ще?

— Тітку мою два дні тому застрелили у власній квартирі.

— Це не я, — сказав Борис. — І Олега Маліцького також не я.

— Якого ще Олега?

— Один з тієї, як ти кажеш, купи людей. Не знаю я конкретно нічого про ті дискети, але їх шукають такі люди, що… Послухай, якщо ти не перестанеш пускати нюні, вас взагалі всіх переб’ють. І тебе знайдуть рано чи пізно. Якщо ти матимеш дискети, це вихід для тебе?

— Так, — відповів Щорс, — можливо. Сподіваюся.

— Тоді призначай місце. Але запам’ятай — я озброєний і… Словом, краще зі мною не гратися. Якщо за тобою хтось стоїть і ви щось замишляєте, майте на увазі — я не здамся. І дискет не віддам також.

Наталка з’явилася за кілька хвилин, тихо прочинила двері й сіла поруч. Рука торкнулася його плечей та волосся.

— Я… я не хотіла… Вибач мені. Я дуже перехвилювалася…

— Добре, — промовив він, не змінюючи пози. — Забуто. Іди, я дуже змучений.

— А… можна, я біля тебе?

— Я ледь живий і ні на що не здатний. Завтра в мене зустріч із твоїм Щорсом. Мушу виспатися.

— А мені нічого не треба, — сказала вона. — Я тільки лежатиму поруч.

Борис нічого не відповів. Рипнули пружини, і поруч з ним під ковдрою угніздилося ніжне тепло. Вона пригорнулася до нього й затихла. Невідомо, хто з цих двох по-своєму змучених людей перший потонув у темряві сну.

XXXIII. Хто є хто

Дзвінок від чергового пролунав якраз тоді, коли очі вже готові були заплющитися до ранку.

— Олексію Івановичу? Пробачайте, що не даємо… Тут дзвонив якийсь… Казав, що у справі Ромазана. Особисто вас хотів. Дав телефон, щоб ви передзвонили. Казати?

— Кажи, — зітхнув Кобища.

Відповіли одразу. Там грала музика і веселилися, це добре чулося у трубці.

— Добрий вечір, — привітався він. — Мене просили до вас передзвонити.

— А, зараз, — із трубки промовляв жіночий голос, — прошу.

— Алло?.. — тепер говорив чоловік.

— Я вас слухаю, — сказав Кобища. — Хто ви?

— Хакер.

Давно не було…

— Слухаю вас, — зовні незворушно повторив майор, так, наче це телефонував хтось із його слідчої групи.

— Мені потрібно з вами зустрітися.

— Давно б так, — сказав Кобища. — Приходьте до відділку, я…

— Зараз, — якось не надто переконливо відповіли з трубки. — Зараз і тут. Я в барі навпроти вашого будинку. Бар «Амаретто». Якщо за дві хвилини ви не вийдете з під’їзду, я піду.

— Ви з глузду з’їхали? — спокійно запитав Кобища. — А де гарантія, що ви мене не продірявите, як інших?

— Вас можна було продірявити з годину тому, коли ви заходили у під’їзд. А потім через п’ять хвилин, коли виносили сміття.

На таку заявочку майор навіть не знайшов, що й відповісти.

— Виходьте одразу, — повторив той. — І прошу вас, нікуди не дзвоніть і нікого не кличте. Я хочу говорити з вами і більше ні з ким. Я чекаю на вас.

Час пішов. Двадцять секунд майор сидів мовчки й нерухомо, пропустивши запитання дружини, яка ввійшла з кухні. Він не був прибічником подібних авантюрних кроків, але несподівана думка, якій він сам здивувався, примусила його таки скочити, кинути щось здивованій дружині і в спортивних штанях та футболці, схопивши тільки куртку, вискочити за двері.

Він біг униз через дві сходинки, не озираючись у тьмяних відблисках лампочок на майданчиках, лише автоматично напружуючи слух. Внизу нікого не було, прочинені двері під’їзду. Надворі темрява. Все логічно: хто заважав продірявити йому спину, коли виходив із відром, повним сміття? Цього не зробили. Тоді чому так калатає серце з наближенням до дверей?

Темрява дихнула в обличчя і відразу розчинилася, зникла у вогнях вітрин та авто, що снували суміжною вулицею. А тут було тихо. Він перейшов дорогу, відчинив двері бару, в якому мусив бути той, зустрічі з ким Кобища прагнув давно. Його побачив одразу. Його не можна було не впізнати… У кутку за столиком сидів… Карпович.

Побачивши його, Кобища не відчув внутрішнього здригання. Карпович сидів, втупившись у стіл, і не дивився в його бік, але майор більше не обшукував очима невеликого залу, а підійшов до нього і спитав, опускаючись на стілець:

— Ти що, з глузду з’їхав? Що це означає?

Той лише мовчки підвів голову.

Він був п’яний. Це кинулося в очі одразу. І все-таки майор перепитав ще раз:

— Ти хоч розумієш, що я міг зробити? У тебе що, не всі вдома? Навіщо ти мене кликав? — А той лише лупав очима, думаючи, що сказати. Кобища терпляче чекав. Нарешті Карпович перехилив одним махом налиту чарку, хоча, як на думку майора, йому давно вже вистачало, і сказав:

— Мені кінець. Я заплутався у такому, що… — Він махнув рукою.

— Розповідай, — попросив майор.

Тим часом до них підійшла молоденька офіціантка.

— Знаєш, доню, принеси-но мені сто грамів і якийсь салат. А йому тільки салат. Давай, красуню.

— Я подумав, — промовив Карпович, — якщо ви вийдете, то розповім вам, а якщо ні…

— Навіщо ти назвався Хакером?

— А хіба з мене не був би хакер? — намагаючись посміхнутися, перепитав Карпович у відповідь. — У мене навіть така кликуха колись була… Скажіть мені, — чітко та роздільно промовив програміст, — вам відомо про відношення до справи банку «Трансєвроінвест»?

— Ні, — знизав плечима Кобища. — Вперше про таке чую. А що це за банк?

— Це відомий у світі банк. Йдеться про його бельгійське відділення. Ви справді не в курсі?

— Ні, — повторив майор. — Не чув, щоб це фігурувало у справі.

— Усе ясно, — підсумував Карпович. — От і догрався.

— Ну! — підігнав Кобища.

— Це серйозні речі, — промовив той. — Я на гачку в начальника. А він крутить щось таке, що… Я сам не зовсім розумію.

— Якого начальника?

— Вашого… нашого генерала Панасюка. Якщо ви дійсно всього цього не знаєте, то він веде подвійну гру. Він на службі у мафії…

— Може, ти випив замало? — запитав Кобища. — Ти можеш говорити зрозуміло? Звідки ти таке взяв?

— А ви не здасте мене? — якось по-дитячому запитав Карпович. Вигляд його, в цю мить був без перебільшення жалюгідний.

— Не здам, — сказав Кобища, перехиляючи принесену чарку, і додав закусуючи: — Але якщо твоя розповідь не буде переконливою, завтра, коли ти протверезієш, я тобі влаштую як нікому. Надовго вистачить…

— Я працюю на нього з самого початку. — Карпович насилу ворушив язиком, але намагався максимально зосередитися. — Ви знаєте, я взагалі-то на строковій службі, після політеху. Потрапив до військ МВС.

— Знаю, — перебив Кобища, — і про опікунство фальшиве все знаю. Ти по суті давай. До речі, ти часом не родич Ромазана?

— Господи, звідки ви взяли? — злякався Карпович. — Мені ще тільки цього бракувало… Н-ніякий я н-не родич… А чому ви про таке питаєте?

— А тебе половина слідчої групи насправді Хакером вважає, — посміхнувся Кобища. — Твоє щастя, що на мене натрапив. Подзвонив би отак Можейкові — вже давно був би в наручниках. Х-хакер…

— Не маю ніякого відношення, — продовжував клястися той. — Я взагалі не звідси! О Господи… Я з Луцька! А тут ніколи в житті не бував і родичів не маю!

— Ну гаразд, давай по суті.

— Так от, відразу після… Це було, коли влізли в опечатану квартиру Ромазана. Наступного дня. Мене викликав начальник і сказав, що відтепер я братиму участь у розслідуванні справи Ромазана. Він довго балакав зі мною про комп’ютери, про те про се… А я, дурний, доводив йому свій клас… Одним словом, він наказав мені займатися комп’ютерною стороною цієї справи, дав найширші повноваження, казав, що можу брати у вас будь-які дані, котрі мене цікавлять, а те, що стане відомо мені, мої висновки, результати роботи — доповідати виключно йому. І більше нікому!

— Ну то й що? — не зрозумів Кобища. — Є в нього таке. Не перший рік разом працюємо, знаю…

— Це ще не все… — Карпович зібрався з духом. — А вам казав мізки пудрити.

— Як це — пудрити?

— Дуже просто. Говорити будь-що. Ви й так нічого в тому не січете.

— Як — будь-що? — Тепер уже Кобища почав замислюватись і збиратися з думками. — Що значить — будь-що? Ти хочеш сказати, все, що ти мені говорив, не відповідає дійсності?

— Майже… — боязко промовив Карпович.

— Стій, чекай… — майор навіть скривився, — це що, неправда, що ти намагаєшся його зловити в інтернеті?

— Це якраз правда, — відповів програміст, — але не так, як ви думаєте.

— Що, всі оті програмки, про які ти тлумачив…

— Немає ніяких програмок, — сумно промовив той, — дурниці це все. Нікого ще так не впіймали.

— Як?! — мало не підскочив Кобища. — А стоси паперу, які ти роздруковував? І які я читав?! Це також лажа?

Той промовчав.

— Я тебе питаю, — заревів слідчий, — це теж параша? Це ти мені локшину вішав?

Той опустив голову ще нижче.

— Мать твою… — тільки й промовив Кобища. — Ти знаєш, скільки я часу вбив на це? Ти знаєш, що все це в мене вдома на столі, я його ночами читаю? Про виставки бультер’єрів та іншу херню… А потім воно мені до ранку сниться… Мать твою… — Він важко перевів подих. — А що ж ти тоді робив?

— Вичисляв цього Хакера, тільки інакше. Одного разу мені прийшла електронка з інформацією про те, чим зараз займається Хакер. Там і йшлося про «Трансєвроінвест». Я, як і належало, відразу ж доповів йому. У мене склалося враження, що він знав це ще до того, як я сказав, — здивувався неприродно. А мені сказав, що світ не без добрих людей, що це дані від наших інформаторів. І ще казав, що справа ця пов’язана з корупцією, що вона на контролі в СБУ і що ми спільно з ними працюємо. Що це інформатори якраз по лінії СБУ. Тому я й маю тримати язика за зубами, що це масштабна справа і розголошення прирівнюється до розголошення державної таємниці…

— І ти мені втирав про пастки, які розставив на нього в інтернеті…

Карпович лише сопів.

— Нормально, — підсумував Кобища. — А тебе, дурня, не насторожило, що нікому зі слідчої групи не довіряють, навіть мені, який на цій роботі зуби з’їв, а ти, шмаркач, працюватимеш на СБУ проти корупції? Тобі не здалося дивним, що саме твою персону вважали найбільш придатною для цього?

— Ні, — почервонівши, відповів той і додав: — Звісно…

— Звісно?! — здивувався майор. — Ти що, дійсно комп’ютерний геній?

— Я, взагалі, скромна людина, — ображено сказав Карпович, — але, якщо чесно, не бачу, хто б ще міг зробити те, що вимагається.

— Молодець, — похвалив майор. — Значить, геній. Ну, давай, далі. Що ж потім?

— Потім я намагався відстежити спроби зламу… Ні, як на мене, це не були спроби зламу комп’ютерної мережі цього банку. Він заходив туди і називав логін. Одразу в цій системі наче активізувалася якась програма, яка відповідала йому, але в цей момент служба безпеки банку блокувала систему. І так безліч разів. Він практикує часту зміну серверів, через які працює. Відстежити практично неможливо. Нові спроби тільки через нові сервери.

Тепер уже Кобища слухав, не перебиваючи.

— А потім зі мною почали співпрацювати. Там, у інтернеті. Кілька людей, очевидно, займалися тим самим, що і я. Панасюк казав, що це специ з СБУ і ми з ними робимо спільну справу. Ну, це я і так зрозумів, що спільну. Щоразу на його відслідковування залучалися потужніші ресурси, нам вдавалося розкрити частину його шляху, але на тому все закінчувалося. А люди там працювали серйозні — одного разу ми спробували підкинути йому вірус. Але ми ж його й отримали назад — видозміненим і з якоюсь вибірковою агресивністю до наших систем. Увесь наш сервер, який я робив місяць, тоді вийшов з ладу. Довелося заново ладнати всю нашу мережу.

Він перевів подих і замислився.

— І оце весь час ти займався цим?

— Атож.

— То це він такий крутий, що ніхто його не може зловити? — Очевидно, той факт, що взяти злочинця немає можливості, ніяк не вкладався у голові слідчого.

Карпович тільки похитав головою.

— У світовій практиці тих небагатьох хакерів, кого вдалося спіймати, ловили по кілька років, а проколювалися вони на якихось дурницях — самі були винні…

— Ну а де ж тут мафія? — запитав Кобища.

— Я не можу зараз пояснити… Було якесь відчуття, що я залізаю кудись — усе глибше й глибше. Одного разу ми, я маю на увазі тих, із ким працював, розробили цікавий план проти цього настирливого хлопця. Я дійсно повірив, що ми його цього разу вичислимо. Потрібно лише було, щоб він ще раз спробував увійти до системи. Якраз перед цим зайшов начальник і сказав, якщо, мовляв, зловимо Хакера, то він зробить так, щоб мене дембельнули відразу, а мені ж іще більш як півроку. А тут ще роботи в управлінні… Та вся комп’ютеризація мені вже ось тут… Де б він мене відпустив? І здалося мені, що то мене дембельнуть, а за пару днів після того… — Він красномовно чиркнув долонею по шиї. — Так що поки Хакер на волі, я — живий.

— Ну, зразу вже так… — засумнівався Кобища.

— А як?! — вигукнув той. — До чого тут банк «Трансєвроінвест»? Так чекайте, ви ж найголовнішого не знаєте! Ви чули, щоб до цієї справи мало відношення СБУ?

— Ну й що з того? — здивувався майор. — СБУ — інша парафія. Вони не зобов’язані звітуватися, що курують, які справи, тим паче мені. Такі речі якраз вирішуються на рівні вищого начальства.

— Демагогія, — сказав Карпович. — Ви самі не знаєте, що говорите. А я вам точно скажу, що тепер знаю: ніяке СБУ не має відношення до цієї справи. Ніяке СБУ не ловить Хакера в мережі бельгійського банку!

— Звідки тобі знати? — розсердився Кобища.

— Якраз мені й знати, — Птеродактиль був непохитно впевнений. — Це ви нічого не знаєте. Коли мені стало млосно від цих підозр, я… я їх зламав.

— Кого — їх?

— Їх. Їхню комп’ютерну мережу. Колег ваших…

— Ти що, мариш?

— Ні. Я ж казав вам, що хакер, а ви не повірили… Кажу те, що є. І повірте, СБУ не займається полюванням на Хакера. Пошуки веде ваш начальник. Невідомо з ким. Очевидно, дехто з них належить до служби безпеки самого банку, а крім них, є ще хтось, у кого також добре налагоджена система захисту. У всякому разі, пробувати ламати її, щоб довідатися, хто вони, не збираюся, оскільки все відразу стане відомо Панасюку. І тоді точно кранти.

Після цього Кобища замовк надовго.

— Ви гадаєте, я вам сп’яну такого наплів? — переконував Карпович. — Та я набрався тільки тому, що вже не витримував. День і ніч там. Сплю там, їм там. У лазню відпрошуюся на годину. Зараз я у лазні. Розумієте? Це край. Я сам не знаю, як наважився. Але виходу іншого в мене однаково нема. Ще трохи — і кінець. Про вас кажуть, що ви не корумпований. Хто вас знає… Але що мені залишається?!

За двадцять хвилин вони розійшлися. Точніше, Кобища затяг Птеродактиля до себе під холодний душ, а потім відвіз на таксі до управління. Хай там як, а сьогодні справжньому Хакеру з боку Карповича нічого не загрожувало. Сам же майор, коли вийшов із машини біля власного будинку, дістав з кишені телефон і набрав номер свого давнього знайомого, який і досі перебував на службі у суміжному відомстві. Зараз йому світила ще одна зустріч. Неофіційна, але дуже важлива.

А наступного дня в управлінні сталися події, які здивували багатьох і насамперед начальника управління внутрішніх справ генерала Панасюка. Справу дійсно взяла під контроль служба безпеки. А разом із Карповичем у комп’ютерній тепер були ще двоє програмістів. Вони сиділи поруч і працювали в одній мережі. А тому знали все те саме, що й Карпович.

XXXIV. Невидимка

Старенька «Волга» зупинилася, проїхавши перехрестя. Задні дверцята відчинилися, і з машини вийшов худий очкарик у плащі. По трасі мчали автомобілі. Він сховав окуляри і рушив роздовбаною дорогою, яка відходила від траси праворуч і позначалася стрілкою з написом «Білоденичі».

Борис ішов у напрямку села, до якого, згідно із вказівником, було вісім кілометрів. Так вимагав Щорс, який мав вийти до нього десь на цьому шляху. Обабіч дороги, що в’юнилася в низовині, простягалися поля. Серед них виднілись поодинокі купки дерев — очевидно, покинуті хутори. Напевно, в одному з таких і ховався той, з ким він збирався зустрітися. Звідти, особливо якщо вилізти на дерево, добре було видно всю дорогу й те, що на ній відбувається. На обрії манячів ліс: у разі чого можна сховатися там. Ні, це не мала бути пастка. Навіщо його тягти сюди — за сорок кілометрів від міста?

Пістолет лежав у кишені плаща, і Борис торкався його рукою. Ззаду почувся звук мотора. Якась машина, повернувши з траси, наздоганяла його. Борис зійшов з дороги на стерню й обернувся. ГАЗик. Машина почала гальмувати. Серце стислося. Невже… Без двох десятків омонівців… А може, це Щорс? Його рука міцніше охопила руків’я, а палець торкнувся спускового гачка.

Їх було двоє. Чоловік сільського вигляду, який сидів за кермом, гукнув:

— Сідай! Під’їдеш трохи.

— Дякую, — відповів Борис. — Я пішки. Пройтися хочеться.

— Сім кеме йтимеш!

— Ні, дякую, — повторив Борис.

Нічого не сказавши, той клацнув дверцятами, і машина від’їхала.

Довелося пройти ще зо три кілометри, поки справа не пролунав далекий свист. Борис озирнувся і побачив постать просто серед бурячиння. Чоловік виразно махав йому рукою. Навколо нікого. Зітхнувши, Борис звернув з дороги і пішов полем. Ноги шпорталися об буряки, що стирчали з бадиллям високо над землею. Той, хто його кликав, постояв зо дві хвилини, а потім і собі пішов просто в поле. Борис ішов за ним, намагаючись наблизитися, але той тримав відстань, не даючи наздогнати себе. Це почало набридати.

— Агов! Довго йти будемо? — гукнув він незнайомцю.

Той лише підняв руку і йшов далі, час від часу озираючись. Дорога давно зникла. Ліс був майже поруч. Нарешті незнайомець зупинився і обернувся до нього. Коли Борис опинився кроків за п’ятдесят, той застережливо підняв руку.

— Стій там! Стій, бо втечу! — повторив він.

Довелося зупинитися.

— Що, тут і будемо говорити? — не зрозумів Борис.

— Еге…

— Так не піде. Я не можу кричати!

У горлі справді пересохло, і слова насилу вимовлялися.

— Стій, не підходь! — повторив той. — Ти озброєний, ближче не підходь.

— Слухай! — із останніх сил прокричав Борис. — Та будь ти людиною! Ти що, не чуєш, що я чисто захрип? Та годі вже придурюва…тись…

Голос його зовсім зірвався. Хотів крикнути ще щось і не зміг. Жестикулюючи, він пішов до незнайомця. Той смикнувся був, але врешті-решт застиг на місці.

У нього було справді перелякане обличчя. Очі зиркали зацьковано, не знаючи, чого очікувати від нового знайомого.

— То це ти Толя Щорс?

— Якщо тобі так подобається…

— Борис… — Він простягнув руку. — Гарне місце для розмови — нічого не скажеш…

— Нормальне, — знизав плечима Толя. — 3 горбка все видно.

— Добре тебе настрахали…

Борис нарвав бадилля і кинув під сідниці. Те ж саме, повагавшись, зробив і Щорс. Діставши з кишені банку пива, Борис простягнув йому.

— Ні, — відмовився Щорс, — не люблю пива.

— Як знаєш. А я взяв. Думаю собі, якщо це пастка, хоч на прощання пивка вип’ю. Востаннє, так би мовити.

Вони зустрілися поглядами.

— Ну, розповідай, — запропонував Борис.

— А ти… правда, не вбивав тітки Віри?

— Я взагалі не розумію, про що мова. Ніякої тітки я не вбивав. Коли це сталося?

— Три дні тому. Казали, що це ти.

— Хто казав?

— По телевізору. Вчора, позавчора.

— Падлюки… — пробурмотів Борис. — Тупа сволота… Мать їх… Давай про справу. Часу мало. Я хочу знати, через що ця бійня. Що відбувається?

— Гаразд, — зітхнув Щорс. — А дискети з тобою?

— Зі мною.

Відповідь, очевидячки, підвищила йому настрій.

— Гаразд. Якось мій дорогий родич, нині покійний… Хоча який він там родич — сьома вода на киселі. Так от, учинив мені справжній шантаж. Ну і… словом, я був у нього на гачку в повному розумінні цього слова.

— Знаю, — сказав Борис, — машину мити примушував щодня.

— Машину?! — здивувався Толя. — Та я вже забув про машину. Це давні дитячі справи… Хоча, можливо, якби пам’ятав, то й цього б не трапилося… Це вже інше. Я політех закінчував і мав би за логікою йти до війська. А моя дорога маман несподівано приїхала, згадала, так би мовити, про синочка і вирішила мене відмазати від армії. Хоча я й сам був не проти. Я ж нормальна людина, програміст, між іншим, класний, а тут — іди на півтора року чобітьми товчи та опановуй ази дідівщини… Словом, оформила вона моє опікунство над тіткою Вірою: заплатила там кому належить… А він, сволота, раніше в соцзабезі робив, начальником якогось відділу. На пенсіонерах зуби з’їв! Розкрутив цю справу. У тітки Віри рідні діти є, просто не живуть із нею. Яке тут опікунство! Словом, маман поїхала, а він… Не хочу про це. Розумієш — людина, яка отримує задоволення, підчепивши когось на гачок. Хобі, так би мовити. Загримів я в таку кабалу на два з половиною роки.

— Чому на два з половиною? — не зрозумів Борис.

— Коли виповнюється двадцять п’ять, уже не призивають. Вікова межа. А тут — у будь-який момент можуть хапнути, ще й… Якщо постаратися — з відповідними санкціями… Ухиляння від військової служби. Навіть стаття така є. Знаєш, було б це на все життя — я б, можливо, по-іншому мислив, а так… Думаєш: ось ще трішки — і двадцять п’ять. Тоді все — воля. А тим часом… Це також не життя. Ти знаєш, що робити доводилося? Що далі — то… Гадаєш, я такий один у нього був? Не знаю, на чому він ловив інших, але це був віртуоз своєї справи. Шантажист із великої літери, гурман… Одного разу примусив мене йти по гроші. А ні — відразу донос у військкомат і до прокуратури… Я пішов. Прийшов мужик, мовчки дав мені три тисячі зелених… Уявляєш? Розвернувся й пішов. Ось як треба вміти. А далі знову те саме. Розумієш? Воно наче засмоктувало, оце. Я розумів, що стукне мені двадцять п’ять, він знову знайде, на чому мене впіймати.

— Це зрозуміло, — без особливого інтересу промовив Борис. — А що з дискетами?

— Дійдемо й до дискет, — похмуро відповів той. — Я вже казав тобі, що класний комп’ютерник. Ще зі школи відчув у собі хист. В інституті мене експлуатували по повній, на всіх кафедрах. Я їм такі речі робив, що специ з освітою роти роззявляли. Та й у вільний час практично нічим іншим не займався. Освоїв найкрутіші комп’ютерні іграшки, потім сам почав вигадувати, потім… Словом, весь час хотілося цікавішого та складнішого. Так і з’явилася ідея погратися у хакера. А чому ні? Не святі, як то кажуть… До того ж на той час я вже був знову на гачку в Ромазана і… Словом, якби вдалося звідкись поцупити кругленьку суму, то я б відкупився… Або найняв би якого… кілера, щоб задушив цю сволоту… Знаєш, я все думав: чого його машина не переїде? Так, просто… Або якийсь інсульт? Ну поглянь — серед повного здоров’я людей трафляє, а цей на перший поверх ледве вилазив… І ніяка біда не брала!

Щорс дістав сигарету й запалив.

— Коли я почав — з’явився справжній інтерес. Справжній! Усі банківські системи захищені відповідним чином. Кілька місяців я марно пробував зламати цей захист. Куди тільки не пхався, як справжній хакер. Навіть у швейцарські банки — так, швидше для екзотики. Марна справа.

Борис відсунув порожню банку і слухав з помітним зацікавленням.

— Тоді я вирішив спробувати щось принципово нове, піти якимось іншим шляхом. Сам не знаю, як мені це спало на думку. Я збирався спекатися цього павука, подарувати йому замість себе більш гідний об’єкт для шантажу. Це було геніально. Я зробив усе за якийсь тиждень. Мене тоді наче відвідало якесь божевільне натхнення. Розробив… Ти взагалі як, шариш у комп’ютерах?

— Ну… — невесело посміхнувся Борис, — я також Хакер…

Той глянув недовірливо.

— Це в мене таке прізвисько. У злочинному світі, так би мовити. Але певна рація в тому є, уявлення маю.

— Ясно, — сказав Щорс. — Так от, я створив комп’ютерний вірус.

— Як — створив? — не зрозумів Борис.

— Створив. Бачу, твоє уявлення не надто… Що таке вірус? Це комп’ютерна програма, якась хибна, паразитична програма, що заважає нормальній роботі. Так от, я створив такий вірус. Вірус-невидимку, оснащений системами захисту проти найсучасніших антивірусних програм. Вони його просто не бачать. Вірус, введений у систему, робить там свою роботу, а жодною з діагностичних програм не визначається. Сам вірус також цікавий. Взагалі, як працює хакер, ти знаєш?

— Ну… загалом, — сказав Борис.

— Сидить десь у Москві чи у Нижньому Новгороді, зламує через інтернет захист комп’ютерної системи банку в якомусь Ріо-де-Жанейро і за допомогою того ж комп’ютера переказує гроші з рахунка якогось там міліардера на власний рахунок у своєму місті. Потім іде до банку й отримує готівку. Так і я спочатку пробував, але не зумів. Тоді я й створив цей вірус. Уяви, на якийсь рахунок у банку надходять гроші. Солідні гроші. Один банк, як належить, відсилає, інший — приймає, все робиться через комп’ютерну мережу. І вони числяться там. Принаймні всі так думають. Потім, коли їх потрібно звідти забрати, відкривають рахунок, а комп’ютер видає: нічого нема. Нуль! Починаються пошуки. Ніхто нікуди не переказував, ніхто не брав. А на рахунку все одно нуль. Починають усі операції відслідковувати. В солідних банках дані про транзакції фіксуються постійно, тобто стан справ на якийсь певний момент. Що як раптом уся система накриється? На той випадок є остання база даних, по ній усе поновлюють. Словом, усе перевіряють, усе сходиться, гроші мають бути. А там нуль. Починають шукати неполадки, віруси в тому числі. А програми видають — вірусів немає. Все! Були гроші й загули.

— Н-да… — пробурмотів Борис.

— Уяви собі, — вів далі Щорс, — що це солідна сума. Який починається ґвалт! Ось тут і шантажнути їх. Мовляв, знаю код, щоб розблокувати цей гармидер. Тоді й грошики ваші на рахунку з’являться.

— Н-да… — повторив Борис. — У тебе був гідний учитель.

— Що гідний, то гідний, — погодився Толя. — Так ось, як я мислив. Вліпити таку штуку в швейцарський банк — навряд чи моєму родичеві буде зручно його шантажувати. Ну, сам розумієш. І специ там, очевидно, кращі — більш імовірно, що швидко виловлять мого невидимку. Адже проти кожної програми може бути створено антипрограму. Просто проти цієї ще в світі немає. От і вирішив я почати з одного з наших рідних банків. Навмання взяв «УкрВента-банк».

— А як же ти заліз туди? — не зрозумів Борис. — Ти ж кажеш, системи захисту?

— Усе вірно, — сказав Щорс. — Залізти з вірусом чи без нього дійсно неможливо. Тому вони мали мого невидимку самі впустити. Існує такий метод — «троянський кінь». Старий хакерський метод. Ти пропонуєш через інтернет щось таке, що може когось цікавити. Той, хто зацікавився, відкриває цей файл і працює з ним. А файлик, заражений вірусом, відразу залазить у твій комп’ютер. Звичайно, у солідних системах і проти цього є захист, але ж мій невидимка невидимий! І ось беру я кілька сі-ді…

— Кілька чого?

— Лазерних дисків. З крутою порнухою. І ліплю таке… Словом, мрія збоченців. Думаю собі: невже в усій їхній конторі не знайдеться клерка, охочого під час обідньої перерви переглянути пару порносторінок на десерт? Принаймні статистика свідчить, що вони є скрізь. Ось сідає такий «клієнт» у вільні двадцять хвилин, коли ніхто не бачить, за комп’ютер і відкриває порносторінку інтернету. Що, мовляв, там новенького з’явилося? А там… Уяви, салон мадам Ольги пропонує кардинально новий вид послуг. Ви безнадійно хочете якусь конкретну жінку? Але вона не хоче вас. То заволодійте нею у віртуальному світі! Будь-яка жінка стане вашою секс-рабинею і робитиме з екрана вашого комп’ютера для вас будь-що. Лише введіть у комп’ютер її цифрове фото і зробіть замовлення. Як реклама? Не в одного слина потече.

— Це ти таке зробив?! — подив Бориса звучав природно.

— А що тут робити? Це повна фігня… — недбало скривився Щорс. — Так ось, припустимо, ходить секретарка директора банку і світить ногами у короткій спідниці так, що цей нещасний клерк мало на стіни не дереться. Звернеться він до програми, щоб побачити, що там у неї під спідницею? Одним словом, невидимка мій другого дня вже гуляв по їхній системі.

— Уявляю собі, що робиться зараз у країні. Та що в країні — у світі! Половина мужиків розглядають оголених жінок від Маші Распутіної до дружини сусіда.

— Усі решта лише розчаровано облизнуться, — заспокоїв Щорс. — Я тобі не «беспредєльщик» якийсь… Так от, невидимка мій, попри це, ще й лоцман. Через нього я можу в їхній системі дещо відслідковувати, аналізувати. Він може заходити в їхні програми, не викликаючи ніяких змін, поки я не скомандую. Коротше кажучи, я отримав можливість необмеженого доступу до всього в їхній мережі. І те, що мені відразу кинулося в очі, — надходження грошей з одного каналу, так би мовити, на різні рахунки, багато з яких відкривалися вперше. Гроші надходили порівняно невеликими сумами, а загалом на той момент набралося близько сорока мільйонів в умовних одиницях. Грошва йшла з Києва. Я зрозумів, що це якась тіньова фінансова оборудка. Потім за кілька днів усі ці бабки було переведено до Бельгії, в один із брюссельських банків, отой самий «Трансєвроінвест», також на різні рахунки. А невидимка мій «поплив» потихеньку за ними. І вже там їх відразу скинули на один рахунок. Я слідкував за ними довго. Подібне повторювалося. Тоді мені стало все зрозуміло. Це було щось типу того, як… Ну, словом, затримують постійно тепер зарплатню — практично всім. По кілька місяців. Що кажуть на роботі? Немає фінансування, немає надходжень із Києва і всяке таке. Потім, нарешті, після всіх страйків, звернень профспілок і т. д. несподівано — гроші! Будуть гроші! Уже надходять! А за пару тижнів дійсно починають зарплатню видавати то там, то там. Нарешті всім за місяць віддали. Чекаємо наступної виплати — і знову з затримкою на два-три місяці. А грошики, виявляється, вже побували у Брюсселі, а може, й далі, обернулися кілька разів, і ті, хто «будує нашу незалежність», поклали відсотки до кишень. Тепер можна і зарплатню видавати, а то народ уже зачекався.

— Н-да… Нормально… — погодився Борис.

— Отож щойно я це зрозумів, невидимка мій активізувався й осідлав, образно кажучи, цей поважний процес на рівні брюссельського банку. Все. Рахунки їхні «зависли». Уявляєш, який ґвалт почався? Майже вісімдесят мільйонів зелених, позичених ненадовго з бюджету країни, є, але це те саме, що їх немає. Уявляєш, як оті наші щурі державні у штани понакладали? — Щорс замовк, припалюючи нову сигарету.

— І що далі?

— А далі я переконався за місяць, що вони не годні самі дати цьому раду, і посвятив у це Ромазана. Він спочатку не вірив. Я мусив показати йому все, наочно продемонструвати. Гроші з рахунка, який контролював вірус, було розбито на десять частин. Кожна мною кодувалася. Це було закладено у невидимці. Повідомлення для тих, хто шукав гроші, також містила програма. Суть повідомлення зводилася до того, що ми, мовляв, на ваші гроші наклали лапу і будемо висувати вимоги. А щоб довести їм аргументованість наших заяв, довелося віддати частину. Код, який був на одній із дискет, ми ввели туди, й кілька мільйонів вони відразу ж отримали. Гроші просто з’явилися на рахунку, де й мали бути. Тепер, сказали ми, будуть вимоги. Взагалі, переконати Ромазана виявилося важко. Він знав, який я мастак у цій справі, й підозрював, що дурю його навмисне якоюсь комп’ютерною грою. Те, що його колишня фірма вже кілька місяців не отримувала зарплатні, було для нього відносним доказом. А от після введення першої дискети, — він, до речі, робив це сам, під моїм керівництвом, — уявляєш, за пару днів почалися якісь скупі виплати, аби частково залагодити ситуацію та заспокоїти людей. Другу дискету ввів, щоби продемонструвати їм наші аргументи ще раз, але, щойно вони побачили на рахунку цифри, невидимка знову запустився, і гроші зникли. Це я так зробив, щоб подражнити їх.

— То це і є мої дискети?

— Вони.

— А чому тоді їх вісім? Де ще одна?

— Її втратив цей старий пердун. Хотів спробувати ще раз те саме. Але реакція не та. Словом, ми забарилися, і там, у Брюсселі, встигли гроші хапнути. Відразу «капнуло» і в нас.

— Н-да… — розпачливо пробурмотів Борис. — Ну, а тебе сумління не мучило? Просто цікаво… Га? Це ж купа народу не мала за що шматка хліба купити…

— Однаково їх місяцями затримують, — виправдався Щорс. — На місяць більше — на місяць менше… До того ж мене так життя скрутило на той момент, що я взагалі забув про таке поняття, як совість. А ти… — Він затнувся.

— Що — я? — не зрозумів Борис.

— А ти, виходить, совісний кілер?

— Ну, я принаймні цього поняття не втратив. І свої особисті проблеми завжди намагався вирішувати так, щоб якнайменше страждали інші.

Щорс мовчав.

— Гаразд, це я так… Твоє сумління — твоя особиста справа. Давай далі.

— А що далі? — Толя припалив нову сигарету, очевидно, відходячи від думок про сумління. — Нарешті він повірив. Тоді я сказав, що дам йому коди взамін на повне відпущення. Він погодився, але тепер уже я не вірив йому. Цей пацюк міг знову почати діставати мене за першої нагоди, тим паче, ми разом тепер були зав’язані в таких справах… Я поставив умову — закордонний паспорт і квиток до Штатів. Спочатку він покрутив пальцем біля скроні й сказав, що за мною штрафбат плаче, а потім… Розумієш, є схиблені, які марки збирають, є — рибу ловлять… Такий ідіот може за якусь круту марку півжиття віддати. Розумієш? Очевидно, ця «розвага» була єдиною і найбільшою в його житті, якого, з огляду на вік та болячки, залишалося все менше. Очевидно, те, що я давав йому, мало вінчати його… мистецтво свого роду. Тримати на гачку стільки людей, установ!

— Розумію, — сказав Борис. — Добре розумію.

— А про які суми йшлося! Він мав у своєму розпорядженні гроші, щоб організувати мені це. Він погодився. Щоправда, існував ще один незручний момент. Обидва ми, звісно, не довіряли один одному і боялися підступу з боку іншого. Тому, коли документи були готові, домовилися так: зустрічаємося в аеропорту перед літаком і обмінюємося. Я йому повний доступ до невидимки з кодами інактивації, він мені — паспорт та квиток. Я сідаю в літак, і в нього залишається близько трьох годин, щоб перевірити достовірність отриманої інформації. Якби я обдурив його і дав туфту, він знав, куди повідомити про те, хто я такий і куди лечу. Напевно, мене б уже там чекали: квиток навмисно брався через Брюссель, де літак робив посадку. У свою чергу, і я б міг здати його, якби він заклав мене. Одним словом, ризик залишався попри все, але ми були зацікавлені в тому, щоб у майбутньому кожен жив тихо та мирно займався своїми справами.

Толя розпачливо похитав головою, очевидно, ще раз переживаючи все це. Борис мовчки чекав.

— І я вже серйозно починав вірити, що скоро забуду це, як страшний сон. Дійсно, вже бачив себе у Чикаго… А він не прийшов. Коли до літака залишилося п’ятнадцять хвилин, я запанікував. Подзвонив йому додому, але його не було. Я смикався в усі боки, але… Що я міг зробити? А невдовзі літак здійнявся у повітря. З порожнім місцем, де мав сидіти я. Почекавши ще півгодини, я поїхав до нього. Двері зачинені, нікого. Я дзвонив, стукав, як навіжений. А потім зрозумів, що ця паскуда знову, вкотре вже мене кинула, і можливо, мене вже шукають.

— Якого, ти кажеш, числа це було? — запитав Борис.

— Дванадцятого липня. О шістнадцятій двадцять я мав вилітати.

— І дзвонив ти тричі підряд подовгу…

— Так… — Щорс підвів здивовані очі. — Ти… що, був там?

— Був, — відповів Борис. — І родич твій також був. Тільки на той момент він уже не міг тобі нічим допомогти. Тому й не прийшов до літака.

— О Боже… — це злетіло з його вуст із розпачем та приреченістю. — То це ти?! О Боже… Ти мене поховав… Ні, я сам себе поховав!

Щорс упав обличчям у бурячиння і почав був товкти по землі кулаком, але потім плечі його кілька разів здригнулися й він затих.

Борис мовчки сидів поруч, не чіпаючи його. А коли той підвівся, Борис побачив зовсім згаслий погляд. Тремтячими пальцями припаливши сигарету, він затягся глибоко й відчайдушно. Очевидно, частково це допомогло, бо відразу після цього Борис почув:

— Я сам винен. Якби не моя істерика в аеропорту… Якби я не був психом… Ти розумієш? Коли його не стало, для мене автоматично все закінчилося! Увесь цей шантаж! На хріна мені було Чикаго?! Я й тут міг жити спокійно! О Боже… Мені потрібно було просто сісти й зачекати — кілька днів. Я б дізнався, що його немає. Потім усе трохи вляглося б. Я навіть міг, нічим не ризикуючи, віддати їм той сраний код або знищити невидимку. І все! Розумієш? Я міг далі жити спокійно! Але я сам, коли психував у аеропорту… Я ж думав, що старий мене підставив! Доганяєш? І вирішив — ти так? То на тобі у відповідь!

Щорс перевів подих.

— Годину, як дурний, я товк у його двері, потім кілька днів телефонував… А потім… пішов і скинув їм, тобто брюссельському банку, на електронну скриньку повідомлення — мовляв, ваші рахунки загарбав такий-то і такий-то… у нього коди для розблокування і так далі. Адресу вказав… Розумієш, що я зробив? Сам собі могилу викопав. Вони почали шукати мерця, потім його дискети… Тепер вони не заспокояться, адже знають, у якому напрямку шукати!

— Отже, хлопці Монгола шукали в Наталі код для твого невидимки, — сам до себе промовив Борис.

— Якого Монгола? — Щорс підвів очі.

— Кримінальний авторитет такий, — пояснив Борис. — Очевидно, його залучили ті твої «позичальники грошей» для силових дій. Вони й зараз риють всюди, де можливо.

— І тітку Віру вони?

— Гадаю, так. Хто ж іще?

— Отже, вони й зараз мене шукають… Тітку, напевно, добряче порозпитували, перш ніж убити…

Він затулив обличчя руками.

— Толю, — сказав Борис. — Я так розумію, найкращий вихід зараз — вилучити вірус із їхньої системи. Якщо вони отримають доступ до рахунків, одразу заспокояться. Чи не так?

— З одного боку, так, — погодився Щорс, а з другого… Вони, напевно, підозрюють, що мені відомий механізм їхніх незаконних оборудок. Там також не дурні програмісти сидять. Знаєш, яка там служба безпеки? Як я після цього житиму? Уявляєш, я фактично є свідком того, як дехто з чиновників поцупив купу грошей! Мільйони! Та зараз за пару сотень на шматки ріжуть! А тут… Кілька годин мені забракло, щоб заспокоїтися, і тоді я б не накоїв таких дурниць! О Господи!

— Перестань, — обірвав його Борис. — А чому ти раніше не скористався цим шляхом? Ти ж мав коди! Взагалі, я так розумію: якщо обмін між вами в аеропорту не відбувся, дискети мали б бути в тебе. Чому ж вони були в Ромазана?

— Є один нюанс, — пояснив Щорс. — Після того, як ми домовилися, я мусив дати йому якісь гарантії, що не скористаюся цим сам. Старий категорично наполягав на цьому. Вхід наш до мережі банку здійснювався лише через невидимку: я називав свій логін, на який він відзивався. Тоді я вводив пароль і потрапляв до своєї програми. І вже тоді при потребі можна було ввести відповідний код, після чого невидимка звільняв частину банківського рахунка. Входити і виходити можна було скільки завгодно, адже вірус не визначався їхньою системою. Старий, якому довелося засвоїти комп’ютерні ази, натренувався проникати туди і в принципі міг це робити самостійно. Так от, йому заманулося змінити пароль. Причому зловив мене досить майстерно. Ми сиділи за комп’ютером, відпрацьовували його навички, коли він раптом запитав, чи може бути пароль якимось іншим. Без задньої думки я вивів на екран механізм його зміни, і коли там висвітилося «введіть новий пароль», він заявив, що зробить це сам, що, мовляв, це потрібно, аби я його не обдурив. Куди мені було подітися? Якби знати заздалегідь, я б вигадав якісь елементарні хитрощі й залишився б при всіх козирях. А так… Словом, довелося відвернутися, поки він тиснув на клавіші. Після цього Невидимка вже не визнавав мене за свого. Щоправда, і я відвоював деякі власні права, змінивши логін. Тепер жоден із нас окремо не мав влади над вірусом, оскільки він не знав логіна, я — пароля. При зустрічі в аеропорту я мав сказати йому логін. Самі ж дискети були в нього.

— Цікаво… — промовив Борис. — І що, ти ніяк не міг потрапити туди заново?

— А як? — здивувався Щорс. — Комп’ютерний вірус позбавлений синівських почуттів, дарма що я його створив. Звісно, якби я попрацював з ним добряче, щось би вдіяв. Але… Я ж кажу — там також не тупаки. Вони швидко нас вистежили і почали блокувати всю систему, щойно я заходив у свою програму. Зайти у вірус, знаючи логін та пароль, — це секунди, а зламувати його — години, а може, й дні… А ще вони почали мене відслідковувати в інтернеті. Довелося плутати сліди, а це зайвий клопіт. До того ж старий маразматик наполіг, щоб коди були такими громіздкими, аби ніхто не підібрав. Коди являли собою… ну, ти, напевно, бачив.

— Читав, — підтвердив Борис. — Охота було стільки набирати!

— А хто набирав? — здивувався Щорс. — Витяг з інтернету перше, що трапилося під руку. На кожну дискету по шматку тексту. Ось і все.

— І опечатки теж з інтернету?

— Які опечатки? — здивувався Толя.

— На кожній дискеті акурат одна опечатка: пропущено літеру.

— От, бісова душа… — вилаявся Щорс. — Очевидно, це і є новий пароль.

— Схоже на те. Так що пароль — «данісімо», дарую.

— «Данісімо»? З одним «с»? Вісім букв. А чому саме в такій послідовності?

— Я гадав, така комбінація дає найбільш упорядковане звучання. А потім… саме в такому порядку лежали дискети.

— Дійсно, — погодився Щорс. — Старий був не зовсім тупак. Що ж тепер робити? Просто віддати коди — не вихід.

— Тоді пропоную інший варіант — оприлюднити все це. Ти ж можеш ніби… ну, скопіювати всі ці механізми, рахунки… — не знаю, як правильно висловитися — собі у комп’ютер, а потім направити в газети, наприклад, у міліцію… Ну, куди завгодно — в податкову поліцію, фінвідділ… Президенту, нарешті! Щоб неможливо було зам’яти справу. А потім дати їм усім код. І хай припиняють це божевілля. У них так задниці змокнуть, що їм буде вже не до тебе. Га?

— У принципі це можливо, але… — Щорс задумався. — Це не гарантує безпеки. Мені й далі доведеться переховуватися. До того ж… Я зараз у такому місці сиджу, що… навіть комп’ютера людського не маю! Це треба працювати звідкись. Потрібен гарний комп’ютер з виходом у інтернет…

— Стоп, — не зрозумів Борис, — як це не маєш? А як же ти тоді вийшов на мене? Ти повинен був працювати в інтернеті, щоб побачити оголошення!

Очі Толі забігали, він зітхнув:

— Я тут сиджу, як бабак у норі, носа боюся вистромити. Ну, не можу я розповісти, де ховаюся. Це моє життя, розумієш? А комп’ютер… На цьому мотлоху я боюся взагалі кудись потикатися. Вичислити можуть, як два пальці…

— А через мобільний? — запитав Борис. — Я ж так працював, коли тебе знайшов. Хоч і боявся, що мене можуть вичислити.

— Можна й через мобільний… Але ти не потягнеш. А сам я нікуди не піду, — заперечив Щорс. — І де ховаюся, нікому не скажу. Я взагалі перетворився на неврастеніка.

Розмова точилася довго. День почав хилитися до вечора, і Борис відчув кволість та тремтіння в руках. І все-таки йому вдалося багато в чому переконати свого нового знайомого. Очі Толі перестали безпорадно бігати, і він дедалі більше думав, намагаючись знайти вихід із ситуації. Сонце ладналося сховатися за обрій.

— Чорт забирай… — заговорив по паузі Щорс. — Моторошно стає, як уявлю… Знаєш, колись, ще зовсім дитиною, я ловив метеликів. Мені батько сачок такий подарував. Довго ловив. А потім метеликів набридло і схотілося чогось цікавішого. А на траву сів здоровезний жовтий шершень. Бачив колись? Завбільшки як три оси. Я візьми та накрий його сачком. Мовляв, і тебе, страшного, зловив. А він гуде під сачком, і я вже не знаю, що далі робити. Думаю, підніму сачок, щоб його витрусити, а він візьме і вкусить мене. І покинути сачок новий шкода. Сиджу і плачу… Так, згадалося чогось. От як зараз… Відпустив би їх, нехай би далі свої справи крутили. Навіщо зачіпав? Це вже не шершень. Ці не пробачать.

— Досить лірики, — похмуро промовив Борис. — Я за день або два вшиваюся. Хочеш щось робити, потрібна допомога — кажи. А ні — бувай здоровий, ховайся далі, тепер уже разом із дискетами. Ну?

— Треба щось робити, — важко зітхнув Щорс. — Тільки от як…

— Так, як і раніше. Заходь у свого невидимку — коди тепер маєш, визнає за свого. А далі тобі вирішувати — оприлюднювати цю справу чи подарувати їм. Я б не подарував. Однаково ти залишаєшся свідком. Знайдуть — сам розумієш.

— Розумію, — погодився той. — Слухай, а тобі який інтерес у цьому? Для чого ти збираєшся вставлятися?

— Довго пояснювати, — відмахнувся Борис. — Тобі зі своїх би проблем вилізти. Навіщо чужі? А в мене інтересу, твоя правда, лишилося в цій справі небагато.

— Гаразд, — погодився Щорс, намагаючись зосередитися. — Добре… Однаково нічого не лишається. Зараза… Закурив би…

Він підняв із землі свій же недопалок — один із небагатьох, на якому ще залишався якийсь сантиметр, і спромігся зробити дві затяжки. Можливо, саме від цього у ньому з’явилася рішучість.

— Значить, так, — сказав він, — я довго думав над цим, не тільки сьогодні. Щойно я спробую лише увійти до своєї програми, вони почнуть мене серйозно товкти, а водночас і відстежувати в інтернеті. Чим це скінчиться, важко сказати. Вони там стільки часу також склавши руки не сидять. Може, вже й винайшли щось більш радикальне. Щоб змагатися з ними, потрібна потужна машина, а в мене самий непотріб. — Подумавши, він додав: — Я в одній організації переховуюся. Так, одна добра душа там працює. Вночі нікого немає, тоді я виходжу зі схованки, відчиняю бухгалтерію і блукаю в інтернеті. А вдень сплю у підвалі. Так ось, щоб ми могли щось вдіяти, працюватимемо вдвох. Ти зі своєї машини, а я з бухгалтерії. Саме ти робитимеш основну справу. Я, маючи логін та пароль до невидимки, спробую увійти туди зі своєї машини. Вони відразу на мене накинуться, і тоді я з ними трішки пограюся. Звісно, з таким мотлохом, як на маслозаводі… — Він затнувся, розуміючи, що назвав місце свого перебування.

— Годі вже тобі здригатися, — заспокоїв його Борис. — Давай далі про мотлох.

— Важко буде, — зітхнув Толик. — Гадаю, вони швидко притиснуть мене. Але ти за той час увійдеш у програму й активізуєш її. Розумієш, для цього потрібна потужна машина. Зі своїми я не впораюся.

— А я зможу?

— А там немає що могти, — заспокоїв Щорс. — Я завантажу твій комп’ютер відповідними програмами. Сьогодні або завтра. Твою і одну з моїх машин ми об’єднаємо в мережу, ізольовану від усіх. Тобі потім лишиться тільки на кнопки тиснути. До речі, яка в тебе машина?

— Третій «Пентіум».

— Більш ніж достатньо.

— Так вони й на мене вийдуть…

— На тебе не вийдуть, — упевнено сказав Толя. — Твій комп’ютер працюватиме в інтернеті лише кілька хвилин, та й то через мобільний. А я працюватиму з бухгалтерії на двох машинах. Одна шукатиме невидимку у Брюсселі, а друга триматиме зв’язок із тобою. Обидві ж мої машини між собою будуть роз’єднані, отже, нашого з тобою зв’язку звідти також ніяк не простежать.

— Виходить, я дійсно, наче справжній хакер, «зроблю» їх? — уточнив Борис.

— Виходить, — розвів руками Щорс. — Як казала одна розумна людина, у світі нема й не може бути способів надійно захистити себе від зламу, адже завжди знайдуться люди, здатні подолати найдосконаліший захист.

— І хто ж це сказав?

— Кевін Мітнік. Хакер-легенда, останній лицар віртуальних нетрів. Останній представник старої школи. Теперішні хакери — люди без принципів, без етики, моралі. Вони не створили нічого свого, а лише користуються чиїмось. Справжні «беспредєльщики». Таким легше вижити. А герої комп’ютерної революції, такі як Мітнік, просто вимерли. Той, хто живе за певними принципами, більш вразливий, навіть якщо геній.

— І його впіймали? — уточнив Борис. — На чому ж?

Щорс криво посміхнувся.

— За телефон забув заплатити. Почали розшифровувати рахунки і вийшли на рід його занять. Усі великі хакери горіли на подібних дурницях. Гаразд, Бог із ним, з Мітніком, — зітхнув Щорс. — Маслозавод доведеться залишити, а шкода, там хоч з голоду не помреш. А мені однаково ще хоча б зо два місяці доведеться ховатися. Гаразд. — Він скуйовдив волосся й рішуче промовив: — Завтра виходимо на зв’язок. Чекай, а в тебе є телефон, крім мобільного?

— Є взагалі-то, але я не хотів би ним користуватися. Це не мій телефон. Я також переховуюся в одного друга і можу таким чином його підставити.

— Гаразд, — погодився Толик. — Тоді купиш ще один мобільний і матимеш таким чином ще один номер. По ньому твій комп’ютер працюватиме з моїм — і тільки. Не дай Боже тобі пхнутися через нього до інтернету! Тоді мені кінець. Тебе так чи інакше запеленгують одразу. А отже, зможуть прослідкувати й інші дзвінки з цього номера, в тому числі й наш віддалений доступ. Тоді привалять просто до мене в бухгалтерію.

— Не бійся, не тупий, — заспокоїв його Борис.

— В інтернеті ти працюватимеш через старий телефон. А я взагалі іншою машиною. Так що нашого з тобою зв’язку ніхто не простежить. Ти розумієш, про що я?

— Так, — відповів Борис.

— Отож зв’язок встановимо завтра ввечері. А саму справу прокрутимо післязавтра. Якраз неділя, на маслозаводі нікого, тільки зміна в цеху працює. А бухгалтерію зачинено. Якщо почати о четвертій ранку, до дев’ятої купа часу. Гарантія, що ніхто не прийде.

— Значить, вдаримо з двох боків, — по-своєму зрозумів Борис. — Ти відволікатимеш, а я…

— Можна й так сказати, — погодився Щорс.

— А знаєш, на мене ще й менти полюють, — згадав Борис. — Я ж у них… Хакер. Якщо ти бачив передачі — повідомляли, що я біля комп’ютерної справи кручуся. Можуть і з їхнього боку бути несподіванки, мене попереджала одна компетентна людина.

— Можуть, — погодився Толик. — У розвинених країнах при поліційних структурах є відділи боротьби з інтелектуальними злочинами. У нас поки що тут нейтральна зона. Але якщо ти місто на вуха поставив, то можуть докладати зусиль і в цьому напрямку, хоча не думаю, що в їхньому розпорядженні є відповідні специ. За будь-яких обставин нам потрібно більше боятися тих.

Щорс помилявся. Як і багато інтелектуалів, наділених комп’ютерним мисленням, він звик бачити основну проблему, основну складність «там», нерідко нехтуючи очевидним у цьому, невіртуальному житті. Але Борис, обтяжений у цей час багатьма своїми, зовсім іншого порядку проблемами, також не помітив цього очевидного. І саме тому обидва, розрахувавши до дрібниць багато складних речей, невблаганно просувалися до того моменту, коли відкриється нагода зробити елементарну і водночас фатальну помилку.

XXXV. Операція

Наталя впродовж цілого дня була неговірка та знервована. Для нього, звісно, було б найкращим варіантом, щоб її зараз взагалі не було поруч. І все можливе для цього він давно зробив. Але вона не хотіла сідати в таксі, не хотіла їхати до іншого міста, а звідти — поїздом на Харків. Вона навіть не збиралася змінювати зачіску. Не бажала — і квит.

Щорс гарантував повну безпеку. До того ж він не знав їхнього з Наталею місця перебування. Тому навіть взятий тими чи іншими під час роботи не зміг би його виказати. Комп’ютер, з якого Щорс збирався ламати банк, не мав зв’язку з телефонною точкою їхньої квартири, тому вирахувати адресу таким шляхом було неможливо. Повертаючись після зустрічі зі Щорсом, Борис ризикнув ще раз і, зайшовши до якогось магазину, купив інший телефон та стартовий пакет. Через нього вони й здійснили віддалений доступ між їхніми комп’ютерами. І нарешті, сама операція, коли комп’ютер Бориса повинен був працювати в інтернеті, мала тривати лише кілька хвилин. А за такий короткий термін вирахувати місце знаходження мобільного телефону у мільйонному місті нереально.

Наталя давно спала. Борис зварив кави й глянув на годинник. До початку операції залишалося менше години. Ще трохи. Він чомусь мимоволі затримався перед дзеркалом у коридорі. Очі позападали, і навколо них утворилися темні кола. Він давно не дивився на себе і зараз здивувався, що так схуд останнім часом. Навіть не схуд — змарнів. Ще більше проступили вилиці. Але очі світилися.

Останніх півтори доби Борис відчував те, до чого йшов уже давно і свідомо, не надто сподіваючись, щоправда, на досягнення бажаного ефекту. Він відчув задоволення від здійсненого. Навіть не так. Не від здійсненого. Йому таки вдасться гідно завершити свої зусилля, щоб потім, як казав забутий уже недавній класик, «не было обидно и больно за бесцельно прожитые годы…» чи як там… Щось таке. Але це вже лірика. Зовсім не потрібна, коли мусиш спромогтися на ще один відчайдушний крок, зробити останнє зусилля.

Він зазирнув наостанок до спальні, де скрутилася калачиком на ліжку Наталя. Вона заснула, не роздягаючись, лише натягла на себе простирадло. І сон її зовні виглядав безтурботним. Вона була в цій історії непотрібною, зайвою ланкою. Ні, не так. Тим, що, з одного боку, підсолодило її, а з другого — залишило, ні, ще залишить гіркоту назавжди.

Тихо зачинивши двері, він сів за комп’ютер. На моніторі його продовжувало висвічуватися:

Система не готова

до входу в робочий файл

невидимки

Це означало, що там, у Білоденичах, його несподіваний напарник зараз вів нерівну боротьбу з супротивниками у нетрях комп’ютерних мереж, торуючи шлях для нього. Шлях для вірного удару.

В обласному управлінні внутрішніх справ цієї пізньої, а швидше вже ранньої години вирувало життя, точилася робота, докладалися неабиякі зусилля. Точніше, це відбувалося лише на одному з поверхів — на п’ятому. Двері були весь час прочинені. До комп’ютерної входили та виходили нові люди, несучи повідомлення, документуючи на папері те, що відбувалося зараз в іншому світі. А там працювали лише обрані.

Карпович помітно пожвавився і навіть повеселішав. У нього вже не було того зацькованого погляду, що скакав, не знаючи, куди подітися. Ні, він і зараз не виглядав героєм, але в нього знову з’явився інтерес, Птеродактиль повернув собі здатність виконувати звичну роботу. Навіть був захоплений нею. Відтепер справу паралельно курувало ще одне відомство — СБУ. Це сталося після нічного неофіційного дзвінка Кобищі до людини з цього відомства, якій він довіряв. Окресливши ситуацію і виклавши підозри, майор заручився підтримкою на той випадок, якщо іржа корупції справді вразила слідство. У комп’ютерній було двоє працівників СБУ — підполковник Міщун, якого Кобища знав особисто, і якийсь молодий капітан. У курс справи входили всі разом. Тут же був і Панасюк. Вигляд начальника тепер був по-справжньому стурбований і красномовно свідчив про те, що ця людина зараз намагається вирішити для себе, що робити далі. У комп’ютерній він був просто спостерігачем. Есбеушники, щоправда, також не надто втручалися у процес, віддаючи цю прерогативу майорові, який вів справу з першого дня.

Поруч із Карповичем працювало ще двоє програмістів — обидва з СБУ. Очевидно, це й було причиною піднесення настрою Птеродактиля, адже він автоматично переставав бути основним, єдиним компетентним «комп’ютерним» свідком того, що відбувалося. Головним у цій справі було призначено новоприбулого — Ігоря, головного програміста цього шановного відомства, проте відчувалося, що він у вирішенні питань автоматично віддає пріоритет Карповичу, очевидно, відчуваючи його перевагу, і це за умови, що навіть не підозрює, що новоявлений хакер, який сидить поруч, кілька днів тому зламав усю його систему і гуляв там, де хотів. Що б він сказав, якби дізнався про це?

Усіх викликали дві години тому, коли Хакер знову виявив себе, намагаючись увійти в комп’ютерну мережу банку «Трансєвроінвест». Упродовж двох годин його намагалися відстежити — марнісінько. Провайдери й гадки не мали, що за їхньою допомогою вже кілька місяців намагаються зламати один із найвідоміших у світі банків.

Та бельгійські інженери із захисту інформації також не спали й невтомно ставили перепони на його шляху. Уся система відразу припиняла працювати, і невтомний трудівник, побившись кілька хвилин «головою об стіну», припиняв спроби. Ще кілька хвилин система розблоковувалася, адже банк повинен працювати, і тоді він починав знову. Через новий сервер, яких по світі було розкидано безліч.

— Щоб я здох, — сказав якось Ігор, — якщо це він і валив усіх з «Беретти».

На запитальний погляд Кобищі він же й пояснив:

— Як на мене, неможливо бути однаковим віртуозом у таких кардинально протилежних речах. Це вже фантастика. Хоч у кіно показуй…

— Що там — без варіантів? — запитав Міщун.

— Без варіантів, — зітхнув Карпович. — Вислизає.

— Та воно все одно нічого не дасть, — додав Ігор, — навіть якщо й накриємо його отой найперший сервер, через який він плутає сліди. Він туди також по-піратськи вдерся. Там не знають ніяких його координат…

— І що — ніякої перспективи? — запитав майор.

— Практично, — відповів Ігор. — Хіба що…

— Що ж ми зовсім безсилі? — обурився есбеушник.

— Хакер… — пояснив Карпович. — Їх роками ловлять.

Кобища дістав сигарету, хоч під стелею і так уже висіла хмара.

Панасюк міряв кроками кімнату й сопів, не промовляючи ні слова. Спочатку він ще кидав якісь репліки, а тепер зовсім замовк.

Усі вони, здавалося, чекали лише одного — коли цей комп’ютерний зухвалець припинить спроби й дасть їм можливість розійтися по домівках.

Ситуація змінилася несподівано.

— Глянь, — вигукнув Карпович, — не спи, з’явився ще один гість! Відстежуємо!

Усі скупчилися біля комп’ютерів, втупились у монітори, хоча все одно нічого не розуміли.

— Засік?

— Є, визначаємо.

— Бляха… Він увійшов!

— Ще ні. Але вони не можуть блокувати!

— Нічого подібного. Система заблокована, а він уже там. Він входить. Бачиш, частина мережі не блокується. Все, гайки! Вони не можуть її вирубати!

— Зараз повністю вирубляться. Усе знеструмлять. У них нема іншого виходу — інакше кранти.

— Нічого не дасть. Вони вже робили це. Я зрозумів. Там вірус, — сказав Карпович. — Шановні, там вірус! Він входить у програму свого вірусу, інстальованого туди давно. Очевидно, вони навчилися якось блокувати вхід, і він довгий час не міг увійти туди, а зараз… Глянь!

— Усе, їм гаплик… — звісно, Ігор промовив інше слово, яке точніше відображало міру катастрофи у комп’ютерній мережі банку.

— Що? Поясніть щось! — не втримався Кобища.

Але всі троє хлопців бігали пальцями по клавіатурі й не звертали на вищі чини ніякої уваги.

Панасюк також проштовхався до екрана й тепер їв очима незрозумілі таблиці та символи, дихаючи в потилицю Карповичу.

— Є, — сказав Ігор. — Гадом буду, є! Але він, сука, вже скінчив.

— Нічого, — сказав Карпович. — Звідки він?

— Зараз…

— Що відбувається? — насів на них тепер уже Міщун.

— Усе дуже просто, — пояснив Карпович. — Той, хто бомбив мережу, робив відволікаючий маневр для банківських систем захисту. А коли настав сприятливий момент, увійшов паралельно з іншого комп’ютера. Я, наприклад, ще не повністю усвідомив у деталях цей механізм, але сто відсотків, увійшли в мережу з іншої машини. Або він же, маючи поруч із собою другий, окремо під’єднаний комп’ютер, або хтось інший — напарник. І йому це вдалося. У банку взагалі, коли це зрозуміли, вирубили всю систему, напевно, навіть знеструмили. Уявляєте, які це збитки? Але це нічого не дало. Це вірус. Він несе на собі всю інформацію банківської мережі. Тепер вважайте, Хакер має у розпорядженні матрицю всієї їхньої системи! Вони можуть навіть молотками все порозбивати — пізно. Їм кранти. Все. Вважайте, цього банку більше не існує.

— Тільки не розумію, — додав Ігор, — чому він увійшов і наче зник? Було видно, що увійшов, а потім…

— Якийсь новий вірус, — знизав плечима Карпович. — Інших пояснень немає. Він не визначається нічим.

— А другий! Спільник його! — несподівано вигукнув Міщун. — Ти кажеш, через інший комп’ютер! А простежити?

— Що ми й робимо. Встигли засікти, — сказав Карпович. — Він уже не працює, але принаймні один сервер встановимо. Зараз…

На якусь хвилину запанувала тиша, а потім Ігор спантеличено промовив:

— Йо-ма-йо… Він же тут!

— Де тут?!

— Вхід через наш сервер! Офіційно! Бі-джей Інтернет Провайд! Це ж у нашому місті! Наш провайдер! Напарник входив у мережу через… На сервері є його дані — принаймні номер телефону!

— Де той сервер? — кричав Кобища.

— Ось, — Карпович уже вивів на екран дані про провайдера, — Вовчинецька, двадцять шість. Бі-джей Інтернет Провайд.

— Борю! — озвався Кобища до Сердюка. — Бігом туди! Кулею! Номер телефону цього…

— Хакера, — підказав Можейко.

А Сердюк із Величком уже летіли сходами донизу, лякаючи тупотінням чергового, який тихенько дрімав на пульті.

Це сталося якось саме собою. Не на публіку, адже ніякої публіки не було. Ноги розігнулися самі, відсунувши стілець, на якому сидів, а рука сама злетіла догори.

— Й-й-йес-с!!!

Напевно, так робили всі хакери, досягаючи успіху. Принаймні цієї миті Борисові так здавалося. Бліде обличчя його пашіло, очі сяяли.

— Й-йес-с!

Монітор перестав кидатися написами, і на ньому застиг останній:

Вхід до системи невидимки завершено. Комп'ютерна мережа, до якої інстальовано вірус, вимкнута користувачем з метою захисту від зламу. У зв'язку з цим створено матрицю мережі «Трансєвроінвест», яка існує автономно від основної на повному забезпеченні невидимки. Проведено повне тестування системи. Захист від зовнішніх впливів абсолютний.

Роботу

ПРИПИНИТИ ПРОДОВЖИТИ

Наталя стояла у дверях, розбуджена цими вигуками, і злякано дивилася, на нього. Борис хитався на ногах, проте у погляді, позі, відчувалася якась божевільна ейфорія.

— Все, — сказав він. — Справу зроблено.

Вона не відповіла нічого. Лише коротко глянула на нього і зачинила за собою двері. Опускаючись на стілець, Борис натис ПРИПИНИТИ. Робота припинялася. До тієї миті, коли вони вирішать, як вірно вчинити з тим, що мали. Миттєво вийшовши з програми, Борис вимкнув комп’ютер. У цьому захопленні він і так зробив це на кілька секунд пізніше. А можливо, й хвилин. Він не очікував, що за спиною з’явиться Наталя. І це затримало його. Потрібно було тихіше кричати. Нічого. Вони там однаково нічого не встигнуть.

Він вимкнув мобільний телефон. Вимкнув повністю, перервавши його живлення й загасивши табло. Усе. Зажеріться. Тепер шляхів до нього не існує. А в комп’ютері, який зараз спить, чаїться таке, що робить його без перебільшення таким собі центром території розміром з Україну разом із Бельгією, а може, й більшої. Борис не знав, як назвав це диво покійний Олег Маліцький, перед тим як продати йому, тому й не міг оцінити, що той наче у воду дивився, хоч і був далекий від передбачення, що ця машина дійсно може стати чиїмось Армагеддоном.

Хвилини тяглися довго, і ось нарешті телефон у комп’ютерній задзвонив. Капітан Віктор Можейко, зірвавши трубку, без зайвих слів почав водити ручкою, з-під якої на папері народжувався доволі довгий номер із одинадцяти цифр. Воно й не дивно, адже вихід Хакера в інтернет здійснювався через мобільний телефон.

Кобища прочитав номер уголос і простяг трубку Міщунові. Це знову був той самий номер. Той, із якого телефонував невідомий, що назвався Хакером, і про це навіть тепер знав лише майор. Той самий, що фігурував у більш ніж дивному оголошенні в інтернеті. От тепер закрутиться… І Кобища відчув, що не встигає. А Міщун уже набирав номер на своєму мобільному. До операції готувалися і, знаючи, про що йтиметься, направили відповідних людей до обласного вузла телефонної мережі та на ретранслятор мобільного зв’язку. Начальники цих установ були попереджені працівниками СБУ, їм пред’явили відповідні санкції, і тепер не існувало ніяких перепон для миттєвого визначення їхніх абонентів.

Усі завмерли, коли підполковник коротко перемовлявся з колегами, що чергували там.

— Так, — нарешті сказав він, — абонент, якому належить номер, знаходиться орієнтовно в Нововасилівському мікрорайоні — зв’язувався через Нововасилівський ретранслятор. Телефон щойно вимкнув. Так що застосовувати ще якісь пошукові методи не вдасться. Зараз дадуть його дзвінки…

«Зараз дадуть… І один із них той, що він, Кобища, свого часу приховав…»

— Так… Останній вихідний дзвінок… Ось який номер… Зараз встановлять абонента.

— Не треба, — сказав Кобища, — це наш черговий. Внизу.

— Не слабо, — прокоментував Міщун. — Бігом униз — роздруківку дзвінків за… — Він назвав число.

Що ж, далі буде видно, як поводитися. А поки що майор лише кинув Міщунові:

— А вхідні?

— Так, вхідні дзвінки… Зараз… — Той продовжував тримати трубку біля вуха. Останній, прийнятий учора, номер міської телефонної мережі. Встановлюють абонента. Зараз…

Це сталося швидко.

— Білоденичі, маслозавод, — сказав есбеушник. І додав: — Бухгалтерія.

— У бухгалтерії такого підприємства, навіть якщо заводик невеличкий, повинно бути зо три-чотири комп’ютери та електронна скринька, тобто вихід на інтернет, — промовив Ігор, відірвавшись від монітора.

Тиша запала на кілька секунд.

— Ми туди, — смикнувся Кобища. — Вітю, спецназ, опергрупа — бігом, усі на виїзд.

До маслозаводу в Білоденичах було вісімдесят кілометрів, враховуючи й частину міста, яку належало здолати на шляху від управління. Скільки потрібно буде часу, щоб дістатися туди? Хлопці в камуфляжах уже вантажилися у РАФ, а опергрупу на чолі з Кобищею та Можейком чекали «Нива» та «дев’ятка».

Комп’ютерна спорожніла, біля моніторів залишилися самі програмісти, обговорюючи зрозумілою лише їм мовою деталі історії, як двоє наших хакерів зламали крутий європейський банк.

Міщун зім’яв у пальцях пачку «Бонда», дістав останню сигарету. На обличчі його застигла розчарована гримаса. Він не вірив, що той, хто прокрутив таку справу, чекатиме на місці ще цілу годину.

Випивши ще одну чашку кави, після якої, він був упевнений, до ранку заснути не вдасться, Борис пройшовся по кімнаті. Обличчя помалу переставало пашіти. Завтра. Відсипатиметься він завтра. Нехай на це піде навіть цілий день. А все буде завершено сьогодні. Зараз. Щойно подасть звістку Щорс. Цей новоявлений комп’ютерний геній. Що там Кевін Мітнік! Борис відчув захоплення його роботою, усвідомленням того, що їм обом вдалося зробити. І нехай основна роль у цьому була не його, чорта з два зміг би таке зробити цей нервовий, неврівноважений, хоч і геніальний Толя, якби не його, Борисова, настирливість, цілеспрямованість і рішучість. І хай там що, він мав підстави бути задоволеним собою.

Минуло майже двадцять хвилин з моменту, коли Борис усе згорнув. Толя мав телефонувати за півгодини, адже насамперед мусив навести лад у комп’ютерній системі заводу.

Взявши інший, учора куплений телефон, він почав сам набирати бухгалтерію маслозаводу. Схотілося зайвий раз переконатися, чи не переплутав карти, аби не підставити Щорса. І раптом, усередині все похололо від здогаду. Кілька днів тому, купуючи в Харкові квартиру для Наталі, Борис говорив зі Щорсом по телефону. З того самого номера, через який він щойно виходив у інтернет! Щоправда, тоді він ще не був «забороненим». Але що з того? Такий дзвінок уже відбувся! Сам Толик і казав про те, що мобілка у Білоденичах «не тягне», отже, телефонував з міського телефону. Тепер із цим нічого не можна зробити! Як Толик міг забути про таке? Як цей факт міг начисто вилетіти з їхніх голів? О Боже… Якщо Бориса вирахували в інтернеті протягом тієї хвилини, коли він з’єднувався з невидимкою, то, очевидно, комусь уже відома адреса, де переховується Щорс…

Перед очима попливло. А минуло вже тридцять п’ять хвилин після закінчення їхньої роботи. О Боже… Недаремно Щорс казав, що всі хакери, в тому числі й Мітнік, ловилися на якихось дурних, незграбних проколах. Ось і його прокол!

Тремтячими пальцями він набрав номер бухгалтерії. Не з’єднує. Ще раз… Ще… Нарешті пішов виклик. Борис відчував, як шалено калатає серце в очікуванні отого характерного звуку, коли беруть трубку на тому кінці. Ну! Давай!

Нарешті «рипнуло», і він почув:

— Алло! Слухаю, говоріть.

Усе наче обірвалося й полетіло в безодню.

Це був не Толя. Голос, який відповів, Борис упізнав би по будь-якому телефону.

Коли «дев’ятка», на якій їхали Кобища з Можейком, різко загальмувала біля прохідної Білоденичівського маслозаводу, «Нива» вже світила фарами, наздоганяючи її. Десь позаду був і РАФ. Вони не чекали нікого. Витягаючи на ходу посвідчення з внутрішньої кишені, майор заходив у маленьку будівлю прохідної з освітленими вікнами. Ноги спинилися самі. Охоронець у плямистій уніформі лежав, підібгавши ноги. З-під нього розплився струмок темної крові. Другий охоронець сидів під стіною, явно зіпертий на неї кимось, також мертвий.

Опергрупа та загін спецназу, перебігаючи, розсіювалися по освітленій території заводу, ось перші з них заскочили всередину. П’ятнадцятеро — це не надто багато, щоб охопити таку площу з усіма закамарками, але вони знали, що роблять. Майор залишився на прохідній сам. Усім нутром Кобища відчував, що зараз тут уже не знайдуть нікого. Вони завжди, постійно спізнювалися в цій справі, хоча й робили все можливе, діяли максимально швидко. Хакер випереджав їх завжди. Він завжди мислив на кілька кроків уперед. Хоча воно й не дивно. Якщо його мізки здатні були перемагати потужні комп’ютерні системи, то куди їм…

Хлопців постріляли зовсім недавно. Напевне, вже після того, як скінчилися перегони в інтернеті. Певна річ, не чотири-п’ять годин тому. Усе це, звісно, вони ще з’ясують. Скільки осіб тут було, в який час і з чого стріляли… Усе це справа техніки. Але не вірив зараз Кобища в те, що цього разу вдасться докопатися до суті.

Коли він увійшов до бухгалтерії, нічна зміна вже не працювала, а сиділа по кутках цехів, здивовано та перелякано вирячившись на спецназ. У бухгалтерії все було перекинуто догори дном. Ніяких комп’ютерів. Точніше, від комп’ютерів залишилися тільки монітори та клавіатура. Системні ж блоки ті, хто тут щойно побував, забрали з собою. Розкидані тумбочки, витягнуті шухляди столів. Зламані двері всіх приміщень адміністративної частини. Те саме в кабінеті головного бухгалтера. Про те, що тут відбувалося, нічна зміна не мала анінайменшого уявлення. Можейко вже викликав бригаду експертів.

Те, що на Хакера полює третя сила, для себе Кобища встановив давно. І те, що він зараз спостерігав, за всіма ознаками було наслідками їхніх зусиль. Розгардіяш вчинили щойно. Монітори у бухгалтерії ще були теплі, як, до речі, і трупи на прохідній. Ця чорна іронія напросилася мимоволі. Традиції було дотримано. Тільки хто подбав про це зараз?

Виходило, тут працювали цілу ніч. Працювали без перешкод. А наліт стався щойно. Якихось півгодини тому. Причому спрацювали оперативно.

І раптом йому відкрилася суть того, що він зараз спостерігав. Напевно, встановити це міг тільки він. Сівши на стілець, Кобища запалив. Дійсно, все трапилося саме так. Перебуваючи у себе в комп’ютерній, всі вони бачили, як працює Хакер. За п’ять хвилин до того, як вони виїхали сюди, на цих комп’ютерах ще працювали. Отже, процесори стояли на місці, а він тиснув на клавіші. Оцей гармидер було зчинено, поки вони діставалися до заводу. Проміжок становив п’ятдесят п’ять хвилин. Якби оті «треті» знали, де знаходиться Хакер, вони просто не дали б йому все зробити, приїхавши сюди раніше. Отже, не знали. А дізналися вже після того, як він припинив роботу. Практично одночасно зі слідчою групою. Висновок напрошувався недвозначний. Знову витік інформації, як і раніше. Тому він, Кобища, і спізнився знову. Хтось, хто був до Білоденичів ближче, отримав інформацію одночасно з ним і прибув сюди перший.

Він палив, не звертаючи ні на кого уваги, і лише відмахнувся від Можейка, який про щось питав. Думка його працювала в одному, єдино вірному зараз напрямку. Щоб установити, через кого просочилась інформація, не потрібно бути Шерлоком Холмсом. У комп’ютерній залишилися всі троє програмістів плюс Міщун зі своїм помічником. Усі вони були прикуті до моніторів і робили одну справу. Ніхто звідти не міг видати інформацію «наліво». Вони з Можейком та інші оперативники одночасно спустилися вниз і сіли по машинах. На самоті залишився тільки Панасюк. Із самого початку він наче й не брав участі в процесі, лише спостерігав. І — Кобища міг заприсягтися — вийшов найпершим із усіх. Дзвінок куди потрібно з повідомленням адреси маслозаводу зайняв би в нього кілька секунд. А третя сила, судячи з попередніх даних, являє собою доволі потужний механізм. До того ж, очевидно, вона мала неабиякий стимул. Безперечно, йшлося про величезні гроші. Тому не було б нічого дивного, якби такі собі боєздатні та надзвичайно мобільні групи, що належали їй, були розкидані по всій області. І та, що виявилася найближчою до злощасного маслозаводу, отримала повідомлення і за кілька хвилин рвонула туди. Застрелити двох охоронців і вичистити бухгалтерію — на це потрібно небагато часу. Навіть у випадку, якщо вони не взяли Хакера, перетрушувати весь заводик для них не мало сенсу, адже Хакер був упевнений, що на нього не вийдуть, тому навряд чи ховав би щось. Швидше за все, припинив роботу і миттєво зник, а тоді вони лише облизнулися, позабиравши про всяк випадок комп’ютери та дискети, які познаходили. Якщо ж їм пощастило взяти цього зухвальця, то… То йому, Кобищі, зробити це вже не світить. Раптом він усвідомив, що саме це питання зараз вийшло для нього на перший план, хоча логічно було у першу чергу перейматися іншим. Чи спізнилися «треті» так само, як і він?

Майор зітхав, відчуваючи якийсь такий… не те щоб жаль… Ніби вболівання за свого ворога, суперника, свою потенційну мішень, жертву — як не назви цього хлопця, адже ті, «треті», викликали у нього ще менше симпатій, а перспектива притягнути їх до відповідальності взагалі дорівнювала нулю. Хотілося вірити, що, швидше за все, ніхто й нікого не спіймав на маслозаводі в Білоденичах. Можливо, навіть той, кого називали Хакером, ніколи в житті не бував там, а зламав через інтернет першу-ліпшу комп’ютерну систему, аби імітувати своє перебування там. Ще й посміявся, уявляючи, як вони зробили цей марш-кидок на вісімдесят кілометрів серед ночі з усією амуніцією, як годиться під час операцій. Можливо, він передбачав і дії тих, інших, які також збиралися нагрянути туди і з якими Кобища розминувся на якихось десять-п’ятнадцять хвилин. О було б!

А сам Хакер сидить тим часом десь у Нововасилівському мікрорайоні, де все-таки запеленгували його мобілку, яку він вимкнув, як завжди, відразу після короткочасного користування. Карпович сказав, що це взагалі був геніальний крок. Хоча… У цьому випадку хтось усе-таки повинен був увімкнути на ніч комп’ютери маслозаводу. Або ж він сам заздалегідь, якщо діє самотужки… У цих численних версіях починав блукати навіть його розум.

І все-таки навіщо він засвітився? Навіщо так примітивно вийшов через мобільний до інтернету в завершальній фазі своєї роботи? Міг і з другого комп’ютера так само заплутати сліди. Що, махнув рукою, розуміючи, що є зараз голкою у скирті сіна?

Це була одна з можливих версій. У голову лізли й інші, але майор вважав їх початком чогось такого, схожого на параною, викликану довгим опосередкованим спілкуванням із цією неординарною особистістю. Міг, наприклад, Хакер зробити справу в бухгалтерії маслозаводу, прихопити «ящики» від комп’ютерів, постріляти охорону й імітувати таким чином третю силу. Грайтеся, хлопці, розслідуйте, якщо вже на те вчилися!

Руки опускалися. Здавалося, що те, за край чого він ухопився і тримався вже кілька місяців, не бажаючи відпустити, — велике й неосяжне. Зусилля його жалюгідні та марні, а перспективи не існує взагалі.

Напевно, саме тому телефонний дзвінок, який розколов тишу, так ударив по нервах. Хтось телефонував до бухгалтерії о такій пізній порі. Підвівшись і застигнувши нерішуче на якусь мить під поглядами колег, майор усе-таки зняв трубку.

— Алло!

Там мовчали.

— Слухаю, говоріть.

— Швидко ви, — промовив знайомий голос, який Кобища, напевно, впізнав би за будь-яких умов. — Я впізнав вас.

— Я вас також, — відповів майор.

Почуття, що виникло, можна було б назвати позитивним, адже голос із трубки автоматично відновлював перспективу того, що Хакер залишиться все-таки йому.

— Ви не хочете запропонувати мені якоїсь взаємовигідної угоди?

Довелося напружити думку. У цього хлопця все-таки виникли проблеми, якщо вже він пішов на це. Проблеми. Такі, якими можна зараз скористатися.

— Що ви маєте на увазі? — запитав Кобища.

— Якби така угода мала сенс, — відповіли йому, — то ви б не запитували, ви б знали. А якщо ви там і не можете нічого запропонувати, то говорити на цю тему зайве.

Кобища зрозумів. Хакер якимось чином проколовся. І той, хто потрапив сюди після його зникнення, мав нагоду скористатися цим проколом. Того, про що йшлося, не можна було не помітити. Причина могла бути одна — ним уже скористалися. Ті, хто побував тут до нього.

Зараз Хакер перерве зв’язок, який від моменту увімкнення його мобільного, безперечно, відслідковується.

— Я можу запропонувати вам взаємовигідну угоду, — сказав Кобища, тягнучи час. — Гарну угоду. Я вже пропонував її. Здайтеся, поки не пізно. А я зі свого боку зроблю все, щоб полегшити вашу долю.

— Це ви вже пропонували, — була відповідь. — І мені таке не підходить.

У трубці залунали короткі гудки.

А Борис, не вимикаючи мобільного, вийшов до інтернету. Зціпивши зуби і тамуючи головний біль, він намагався зробити все максимально швидко, бо не знав, навіть не міг уявити, скільки часу потрібно для визначення службами відслідкування, якщо такі працюють, його конкретного місця знаходження. Але зробити це належало будь-що. Це був останній шанс врятувати Щорса, адже речі, які говорив отой полковник, чи хто він там, красномовно свідчили про те, що Толі вони не взяли. Інакше б йому щось запропонували. І це відкривало набагато гіршу перспективу, яка примушувала, забувши про все, і насамперед про маленьку жінку, яка спала через стіну й досі належала йому, іти ва-банк.

Усе йшло без зупинок. Інтернетівський невидимка, який залишався живим і неушкодженим, швидко з’єднався зі своєю копією в Борисовому комп’ютері. А коли на екрані висвітилося меню, Борис натис на кнопку «ЗМІНИТИ ПРОГРАМУ». Те, що невидимка реагував і слухався, було добре. Це означало, що Толя, навіть у випадку, якщо його вже взяли ті, «треті», ще не дістався до свого дітища й не віддав їм усе. Добре, що так. За будь-яких обставин вони примусять його. А потім уб’ють. Якщо Щорс не матиме змоги зробити це, то зв’яжеться з ним у встановлений час. Точніше, зв’яжуться вже ті, хто його захопив. І тоді можна буде поторгуватися за його життя.

Борис швидко обрав «ЗМІНИТИ КОДИ» і додав у кожний шматок тексту після третього слова від початку по літері «м». Тепер тексти у первісній редакції не розблоковуватимуть грошові рахунки, захоплені невидимкою. Потім висвітив «ЗМІНИТИ ПАРОЛЬ» і замість отого «данісімо» ввів латинськими PESSVENSARIS — один із пасвордів гри, подарованої Олегом, який чомусь так добре запам’ятався. Нехай додумаються до такої абракадабри. На завершення він вивів на екран «ЗМІНИТИ ЛОГІН» і ввів своє ім’я та прізвище, якого ніхто не знав. Взагалі ніхто. Тепер невидимка визнаватиме лише його. Хоча ні. Ще свою копію, яка міститься у цьому комп’ютері. Отож якщо уявити, що зараз сюди хтось вдереться, перша куля повинна призначатися його вінчестеру. Тепер усе.

Він зробив те, що міг, і залишалося тільки сподіватися на краще.

Але ні Хакер, ні майор Кобища не знали, що надії на краще у цей момент не мали під собою підстав. Оперативники, обшукуючи територію заводу, вже знайшли лаз, влаштований хитрими його працівниками з підвалу через покинутий каналізаційний люк, яким користувалися для виносу продукції. Обидва вони не мали гадки, що годину тому з нього виліз той, кому належала основна технічна роль у цій катавасії, кого, з огляду на це, якраз і доцільніше було б називати Хакером і хто, рятуючись від переслідувачів, у темряві зірвався з високої бетонної огорожі. Ні Кобища, ні Хакер не знали, що той, хто насправді звався Анатолієм Загурським, все-таки потрапив до рук «третіх» уже по той бік огорожі, щоправда непритомним, і що довезти його до міста живим їм не вдалося.

Місце його падіння оперативники встановили лише зранку по слідах крові на камінні та відбитках шин автомобіля, який забрав травмованого. Тому лише ввечері наступного дня майор здогадався, що мав на увазі Хакер, пропонуючи йому угоду. Очевидно, він сподівався врятувати спільника, який вмикав і вимикав комп’ютерну систему заводу.

У тих же, хто так невдало розпорядився шансом у вигляді важко травмованого хлопця, надія жила ще кілька днів, адже до їхніх рук потрапило вісім дискет. З ними працювали, як належить, але безрезультатно — інформація, яку вони містили, втратила цінність, та й взагалі вони не мали гадки, куди її прикласти. Нічого дивного. Адже той, кого належало вважати точкою її прикладання, був невидимкою.

XXXVI. Момент істини

Цього вечора майор Кобища збирався, забувши про все, лягти спати. Страшенно боліла голова. Дружина зміряла тиск — норма. Просто перевтома. Перевтома та нерви.

Але телефон на це не зважав.

— Алло! Олексію Івановичу! Капітан Гулей турбує. Ще не спали?

— М-м-м… майже.

— Вибачайте. Тут телефонує якийсь навіжений. Анонімний дзвінок. Терміново вас хоче. Говорив… Знаєте, як казав? Що він той, хто телефонував вам на рахунок убивства Олега Маліцького і кому ви пропонували зустрітися. Ось так. Казав, що дзвонитиме за п’ять хвилин. Якщо ви не будете з ним говорити, більше не турбуватиме.

Кобища тільки скривився — чи то рід головного болю, чи від багатослів’я чергового.

— Номера він не дав?

— Не дав. Я питався…

— Гаразд. Дай йому мій мобільний. Але після попередження служби відслідкування. Чуєш? Я намагатимуся говорити якнайдовше.

— Як скажете…

Хвилини тяглися довго. Сперши голову на руки, майор застиг на розстеленому ліжку. Двері кімнати були закриті, мобільний лежав поруч.

Нарешті.

— Так, Кобища. Слухаю вас.

— Це Хакер.

Це дійсно був він. Принаймні той, хто телефонував і раніше. Голос його запам’ятався назавжди. І Кобища відчув полегшення.

— Дзвоните, щоб повідомити, що ще когось не вбивали? — похмуро запитав майор. — Чи пропонуватимете нову угоду? Чи просто заспокоїти мене, що ви живий?

— Якщо ви маєте на увазі тітку Віру, — промовили з трубки, — то я дійсно не маю до цього відношення. А чого б мені не бути живому?

Про двох охоронців він не промовив ані слова. У випадку, якщо дійсно існувала третя сила, це означало лише одне — Хакер не знав у деталях, що сталося на маслозаводі після закінчення сеансу в інтернеті.

— Ну, були у мене підстави думати про гірше.

— Мене там не було, — сказав Хакер.

— Ага, комп’ютери без вас працювали, самі… Увімкнулися також самі.

— Ну, я ж хакер…

— А хлопці з охорони загинули, — сказав Кобища. — 3 вашої легкої руки. Бо ви обрали для своїх занять саме цю установу. Так що цього разу виправдатися вам не вдасться. На ваших руках все-таки є невинна кров.

— Це демагогія, — після секундної паузи відповіли з трубки, — яка вам не личить. Я так само міг би звинуватити у їхній смерті вас, якщо вже хочете.

— Мене? Яким чином? — здивувався Кобища.

— Це у вашій державі безкарно роз’їжджають озброєні угрупування, які стріляють охорону.

— У моїй? А ви не в ній живете?

— Живу. Але не я розвів у ній беззаконня. Ви — представник держави, представник влади. Ви і вам подібні розплодили таке, що неможливо стало нормально жити, отож хлопці ті загинули за вашого потурання. Так що не валіть на мене. З вашою допомогою злочинці вийшли на завод. Тільки не переконуйте мене, не варто. Навіть якщо це місце їм вказали не ви особисто, то наявність у них засобів, щоб вичислити його — це ваша вина. То ж не тисніть на мою совість, а подбайте про власну.

Кобища лише мовчки проковтнув — цей Хакер ніби вмів читати його думки.

— А ви, отже, взяли на себе функцію навести лад, відновити справедливість?

— О, ні, — заперечив його співрозмовник. — Найбільше не хотілося б, щоб ви мене вважали якимось маніяком. Це не відповідає дійсності. Я нормальна, твереза людина і лише зробив те, що було потрібно особисто мені. Хоча, на весь цей безлад, звісно, не завадило б когось такого, хто трохи пострахав би та понищив усяку погань. Але це ідеалізм. Не будемо про таке. Я телефоную не для цього.

— Для чого ж?

— Як вам сказати… Свого роду — попрощатися. Маслозавод був останньою нашою з вами сутичкою на відстані. Наші з вами стосунки закінчуються. Адже ви мене так і не зловили, а я припиняю свою діяльність.

— Чого так? Набридло?

— Та ні. Просто вже зробив усе, що міг. І навіть — що хотів.

— Он як? — здивувався майор. — І про що ж все-таки йдеться?

— Довго розповідати, — відповіли з трубки. — Ви завтра зранку продивіться електронну пошту з тої, що приходить на ваше управління, там усе знайдете. Кореспонденція названа моїм ім’ям. Гадаю, вам буде цікаво. Взагалі, знаєте, ми з вами особисто не знайомі — лише двічі спілкувалися по телефону… Ну і, звісно, я постійно чув спиною ваше дихання. Від того моменту, коли увігнав кулю в Ромазана, і до вчорашніх подій. Стосунків ніби й не багато, але ви в мене суто інтуїтивно викликаєте повагу. Отой ваш пацюк з мішками під очима, якого показують по телевізору, — ні. А от ви… Змагатися з вами було приємно.

— Дякую, — відповів Кобища. — Я також не маю нічого особисто проти вас. До того ж схильний вам вірити стосовно деяких ваших заяв, маючи на це певні підстави. Тим більше не хотілося б, щоб ваша історія скінчилася зовсім погано. Ви, очевидно, далеко не найгірший з людей, котрим довелося знехтувати законом. Припустимо, я це розумію, але проти вас ціла система, і для неї ви — кримінальний елемент. І з вами вчинять… Ви самі знаєте. Тому ще раз прошу вас: давайте знайдемо спільну мову. В будь-якому протистоянні можливі компроміси. У мене великий досвід. Повірте, ви ще схочете цього, але буде пізно.

— Ні, — перебили на тому кінці. — На цю тему говорити не будемо. Нічого не дасть. Я взагалі не є кримінальним елементом, тут ви помиля…

— Це ви так думаєте, — перебив майор, — а закон трактує інакше.

— Мав я його… не хочу казати де. Ваш закон — повне жалюгіддя, пародія. Він крутиться лише у той бік, де більше бабла. Усі це знають, і ви також, тому не треба. До того ж завтра зранку у вас з’явиться краща точка, куди його прикласти, отой ваш закон. Можете спробувати. А я казав, що все припиняю. Вважайте, що мене вже немає.

— Ви надто самовпевнений, — промовив Кобища. — Я б не став так безапеляційно заявляти — «не впіймали». Ще не вечір. Слідство триває, і я відчуваю, що ми з вами ще побачимося.

— Гм… А знаєте, ми з вами дійсно ще побачимося, — наче відкриваючи для себе якусь істину, відповів співрозмовник. — Ваша правда, я й не подумав… Але зловити й побачитися — різні речі. І побачимося ми дуже скоро. От тільки задоволення від цієї зустрічі ви, боюся, не матимете. По-перше, після того, що ви дізнаєтеся завтра, інтерес ваш до моєї скромної персони суттєво зменшиться, а по-друге…

— Що по-друге?

— Самі побачите. Успіхів вам. І… більш вигідних клієнтів, ніж я.

У трубці запікало. Кобища відклав телефон і ліг. Він лежав довго, поклавши руку на очі, хоч у кімнаті стояла темрява. Хакера знову не взяв ніхто. Так виходило. Опергрупа даремно прогулялася у супроводі спецназу на вісімдесят кеме. «Треті» так само даремно постріляли охорону маслозаводу й зчинили гармидер у бухгалтерії. А він зробив свою справу, суть якої зрозуміти поки що важко, і знову залишився неушкодженим.

Кобища різко підвівся і, схопивши телефон, набрав номер відділку.

— Алло! Гулей?

— Я, Олексію Івановичу!

— Дзвінок відслідкували?

— У місті. Нововасилівський район. Мобільний. Далі вимкнувся повністю.

— Значить так. Карповича негайно у відділ! У комп’ютерну.

— Та він щойно пішов! Ну, якихось півгодини…

— Терміново назад! Хай дивиться електронну пошту. Має надійти важливе повідомлення. Далі — Сердюка, Можейка і Величка тягни також. Група захвату щоб у повній готовності була. Попередь. Зрозумів?

— Зрозумів…

— По мене чергову машину. Негайно!

— Даю! — була відповідь.

Дружина стурбовано дивилася, як він взуває черевики, дістаючи з аптечки анальгін.

Борис відклав мобільний і заплющив очі. Йому хотілося зробити це. Оцей останній дзвінок. Він собі не відмовив. Вийшло дещо патетично. Ну і нехай. У повсякденному житті завжди не вистачає романтики. Навіть стосунки його з жінкою, яка сиділа зараз в сусідній кімнаті і кращої за яку зустрічати не доводилося, значною мірою були її позбавлені. Що вже казати про інше?

Який він, цей майор? Чомусь, попри все, складалося приємне враження. І звідки у нього така впевненість щодо їхньої зустрічі? А вона ж дійсно відбудеться… На відміну від майора, Борис мав реальні підстави для такої впевненості.

Він струснув головою й увімкнув комп’ютер. Пішло завантаження. Увійшовши в інтернет, Борис запустив програму, створену Щорсом. Останню його програму.

Він повинен зробити це, адже більше не було кому. Усе свідчило про те, що Толі вже немає. Менти його не взяли. Якби він зараз знаходився у них, майор обов’язково б спробував використати цю обставину у своїх інтересах, щоб вийти якимось чином і на нього. А він навіть не обмовився. Навіть не зрозумів, про що йшлося, хоч і припустив мимохіть, що комп’ютери на заводі хтось повинен був увімкнути. Виходило, що на момент їхньої появи на маслозаводі Щорса там уже не було. Якби він просто вчасно вшився, давно б зателефонував. Зателефонував би і в тому випадку, якщо б дістався тим, іншим. Він розколовся б одразу, пхнувся б до свого невидимки, вперся у нові коди і вивів би їх на Бориса. Цього не сталося також. Виходило найгірше. Міг отримати кулю при втечі…

Справа пішла. Тепер від нього вже нічого не залежало. Далі машина, яка була наче частинкою Щорса, все робитиме сама. Була друга година ночі. Комп’ютер гудів, екран блимав. А в нього блимало перед очима.

Прочинивши двері, Борис вийшов до вітальні. Наталя сиділа у куточку дивана у такому ж положенні, як і годину тому. Вона виглядала сумною та задуманою, наче з настанням розв’язки комп’ютерних справ також щось втратила. Щось набагато дорожче, ніж усі капітали банку «Трансєвроінвест». Він підійшов і сів поруч.

— Ну, що там? — тільки й запитав Кобища, з’явившись на порозі комп’ютерної.

На момент його появи там уже сиділи Можейко та Величко. Карпович застиг за комп’ютером. Поруч із ним Кобища упізнав Міщуна і двох програмістів з СБУ.

— Поки що нічого, — байдуже відповів Карпович. — Сидимо, слідкуємо.

— Нічого не прийшло? — Він привітався з усіма по черзі.

— Ще нічого.

— Так… А якщо ми будемо бачити цей момент, коли передаватиметься, можемо його засікти?

— Ну… певною мірою… Будемо намагатися встановити про нього якомога більше.

— Як і вчора, — не приховуючи сарказму, додав Ігор.

— А що в Брюсселі?

— У Брюсселі все спокійно.

— Більше того, глухо, — пояснив Карпович. — Очевидно, вони зупинили все, що тільки можна зупинити, і розбираються.

Майор, скуйовдивши волосся, пройшовся по кімнаті. Працювало кілька комп’ютерів, об’єднаних, як пояснював Карпович, в одну систему. Всі сиділи напоготові.

Усе розпочалося за півгодини.

— Ось, — сказав Карпович. — Пішла кореспонденція. Це воно. Названо «Хакер».

— Хакер… — повторив Величко.

— Це назва всієї кореспонденції, — пояснив Карпович. — Так. Пошта прийшла з Брюсселя.

— Звідки?! — скривився майор. — Він що, вже у Брюсселі?

— Ну… Зовсім не обов’язково, я гадаю. Просто пошта відправлена звідти. Складається враження, що існує ще один банк «Трансєвроінвест». Свого роду копія того. Чудеса…

Двері до комп’ютерної відчинилися, і туди влетів сам генерал.

— Так… — Панасюк виглядав невиспаним і знервованим. — Проводиться важлива операція… Без відома начальника, я так розумію…

— Пробачте, Олександре Миколайовичу, — сказав Кобища, — все так нагально сталося… Мене самого з ліжка витягли… Я, як збагнув, про що йдеться, геть усе забув.

— І про що ж ідеться?

Від Панасюка добряче тягло спиртним. Очевидно, він встиг гарно прикластися перед сном.

— Йдеться про кореспонденцію електронною поштою, яка, судячи з усього, має відношення до справи Ромазана. Принаймні так повідомив чоловік, який анонімно телефонував годину тому.

Панасюк, непривітно глянувши на майора, схилився над Карповичем.

— Ну, що ти там намацав?

— Кореспонденція прийшла щойно. Називається «Хакер». Відправлена з брюссельського відділення банку «Трансєвроінвест». Оператор працює через сервер у Роттердамі, в Голландії… Але він не є абонентом цього сервера. Звичайний прийом, коли хтось хоче залишитися анонімним користувачем. Те саме, що й учора. Ось маємо…

Обидва програмісти працювали на повну…

— Ось маємо, — вів далі Карпович, — підключення до роттердамського сервера через Нью-Йорк… Зараз…

— А де він сам? Звідкись він мав залізти перший раз!

Говорив тепер виключно Панасюк. Кобища і всі інші мовчки стояли поруч.

— Де він може бути, пробуємо встановити. Але він плутає сліди. От знову…

— Що?!

— Ейнтрахт… До нью-йоркського сервера він підключився через Ейнтрахт.

— А що з самою кореспонденцією? — обережно нагадав Кобища. — Що там? Можна взнати?

— Ігоре, що з поштою? — нагадав Карпович.

— Запакована.

— З поштою доведеться чекати, — тиснучи на клавіші, сказав Карпович. — Для розпакування потрібен пароль. Він не повідомляв його, коли телефонував вам?

— Ні, — відповів Кобища.

— Зрозуміло, — промовив Карпович. — Він, очевидно, повідомить його всім одразу.

— Кому це всім? — не зрозумів Панасюк. — Кому всім?

— Аналогічна кореспонденція зараз іде з банку, того самого — у Брюсселі — на багато електронних скриньок. Наприклад, на СБУ в Києві, на управління банків, на податкову, Міністерство фінансів… Тепер пішла кореспонденція на центральні газети — ось зараз «Правда України»…

Панасюк курив, глибоко затягуючись, спершись на стіл сідницями. Кобища лише ковзнув поглядом по начальнику, який геть спав з лиця.

— Тільки називаються всі вони інакше, — продовжував Карпович. — «Важливе повідомлення». Отак просто. Чортівня… Банківська мережа закрита, так, наче там усе відключено, а всі повідомлення звідти.

— 3-зараза… — озвався другий програміст, — міняє сервери, як…

— Як Сердюк коханок… — упівголоса підказав Можейко, тихенько штовхнувши щойно прибулого колегу в бік.

Той ще не встиг включитися і лише вдавано насупився.

— Ми можемо його вичислити? — знову озвався Панасюк. — Де ця паскуда?

— М-м-м… важко… — відповів Карпович. — Кожне нове повідомлення надсилається через новий сервер. Плутає сліди, мов заєць. Він змінює сервери швидше, ніж ми за ним встигаємо.

— Ти ж доводив, що він ні бельмеса! — несподівано загорлав начальник. — Ти ж бив себе у груди, що витягнеш його, щойно він з’явиться в інтернеті! Казав ти таке чи ні? Я тебе питаю!

Голос Карповича дещо здригнувся, проте відповів він спокійно:

— Те, що він підписався Хакером, зовсім не означає, що він — той, з ким ми стикалися раніше. Зараз ми маємо справу дійсно з фахівцем високого класу. У нього дійсно рівень хакера. Плюс він обрав такий метод, що всі козирі на його боці…

— На хріна мені твої козирі! — волав Панасюк. — Якщо ти нам його зараз не даси, то підеш на губу! У штрафбаті зогниєш! Ти вже півтора року не був у своїй частині! Ти знаєш це? Ти знаєш, що ти дезертир? Завтра тебе зловлю і відправлю туди, під трибунал!

Він важко дихав. Карпович мовчав. Есбеушники намагалися якимось чином вгамувати начальника.

— Усе, надсилання пошти припинилося, — тихо сказав Ігор.

— Ріо-де-Жанейро… — ніби нічого й не сталося, додав Карпович. — Пошта на «Аргументи і факти» направлялася через сервер цього міста.

— Є пароль, — сказав Ігор. — Щойно з’явився. Вводити?

— Вводь, — сказав Кобища.

Усі схилилися до екрана комп’ютера, за яким сидів Карпович.

— Прошу сюди, — запропонував Ігор. — На цьому моніторі зараз буде те саме.

— Ви відслідковуєте його? — запитав Кобища.

— Так. Він, правда, вже припинив роботу в інтернеті. Тепер ідемо по його слідах.

На екрані заблимало. Кореспонденція розархівувалася. Читали всі разом, поїдаючи очима інформацію:

Я — невидимка 001, комп'ютерний вірус нового покоління. Мене створив Хакер у березні 1999 року. У травні цього ж року за допомогою «троянського коня» мене інстальовано до комп'ютерної системи «УкрВента-банку», де з моєю допомогою була відслідкована тіньова фінансова операція, суть якої полягала в замаскованому переказі державних грошей загальною сумою 80.000.000 (вісімдесят мільйонів) доларів США на рахунок у брюссельському відділенні банку «Трансєвроінвест».

Нижче наводилася схема переказу з номерами рахунків, сум, що переказувалися, та механізмом їх наступного злиття. Кожен із присутніх пошепки щось промовляв.

— Клас… — сказав Можейко. — Все розкинуто на безліч дрібних рахунків, буквально по кілька тисяч. І все начебто своїми каналами пішло на Бельгію, а там…

— А там — бабах! І відразу склалося у вісімдесят «лимонів»! — здивувався Величко.

— А ти глянь, звідки гроші взялися. — Сердюк ткнув грубим пальцем в екран. — Ще в нас… У нашому банку… Все взято з трьох рахунків — ось вони.

— Цікаво, — сказав Можейко, — чиї це рахунки?

— Скоро знатимемо, — пообіцяв Сердюк. — Дивись!

Вони продовжували читати ще з більшим інтересом:

Усі виявлені рахунки, які брали участь в операції, включаючи кінцевий, були мною заблоковані і при перевірці власниками вказували на відсутність на них фінансів та якихось попередніх операцій. Моя властивість не визначатися існуючими антивірусними програмами призвела до повної втрати контролю з боку банків над рахунками та нерозуміння цього явища. Завтра о 12–00 буде запущена спеціальна програма, внаслідок чого о 12–01 всі рахунки відтворять свій дійсний стан і стануть доступними для фінансових операцій. З метою створення сприятливих умов для розслідування цього фінансового злочину аналогічна інформація передається одночасно…

Далі йшов довгий список адресатів даної кореспонденції, який усі вони бачили перед цим.

— Нормально… — захоплювався Можейко. — Оце нормально.

Побачивши, що начальник нарешті зник, колектив повеселішав.

Міщун, видобувши мобільний, також вийшов за двері. Справа поступово переходила до компетенції виключно його відомства.

— Ні, норма-ально… Слухайте, такі віруси розводити потрібно!

— О… — здивувався Сердюк. — Ти ж його збирався ногами бити! Забув?

— Ну, що ви… — ніяково розвів руками Можейко. — Це ж справжній Робін Гуд!

— Вкрадене бабло диви як виклав…

— Друзя ухлопав — забули?

— Такий собі віртуальний, в дусі часу…

— Балаган припиніть… — похмуро та зловісно промовив Кобища. — І то негайно.

Усі миттєво затихли.

— Завтра… — Майор відкашлявся і продовжував так само тихо, тим не менше, усі завмерли. — Завтра ми продовжуємо вести слідство по справі Ромазана. Це я говорю для тих, у кого, можливо, з’явилося враження, що все скінчено. А післязавтра… — Кобища обвів усіх просто-таки загрозливим поглядом, від якого в декого буквально пройшов мороз по шкірі, — післязавтра в усіх вас, — він підвищив голос, — хто зараз тут гиготить, буде мокро в трусах. І не тільки…

Запанувала мертва тиша. Усі ніяково застигли. Розігнувши спину і діставши з пачки сигарету, майор пішов до дверей.

— Для тих, хто, можливо, забув, нагадую: робочий день починається о пів на дев’яту.

Двері за ним зачинилися, але гамір не здійнявся. Усі заклякли серед царства комп’ютерної техніки, де на двох моніторах застиг останній фрагмент дивного послання нематеріальної істоти на ім’я невидимка.

Відразу після цього автоматично увімкнеться програма моєї самоліквідації, внаслідок чого я припиню своє існування, що якнайкраще відповідатиме сучасним світовим концепціям захисту авторських прав.

P. S. Власники електронних скриньок, які приймали пошту, можуть бути спокійні щодо мого впливу на роботу їхніх комп'ютерних систем. В усіх випадках передачі кореспонденції інсталяція вірусу до їхніх систем не проводилася.

XXXVII. Вертеп

Вертеп розпочався вже наступного дня. Саме таке слово видав за кілька днів судмедексперт Георгій Зав’ялов, щоб охарактеризувати те, що відбувалося навколо. А тим часом вже після обіду обласний відділ облетіла сенсаційна звістка. Панасюк подає у відставку. Міліція загула. Всі вже знали про викриття якоїсь крутої оборудки, що мала відношення до справи Ромазана. Усі перебували в очікуванні закономірного резонансу.

А чутки про якісь сенсаційні розбірки на державному рівні нестримно розповсюджувалися. Кілька найспритніших газет із тих, до кого звертався невидимка, дали інформацію — більш чи менш повну з отриманої електронкою — того самого дня. Солідні та більш залежні від держави видання поки що дипломатично мовчали.

Поповзли чутки. Адже сенсаційну інформацію отримала велика кількість установ, де з нею ознайомилася ще більша кількість працівників та службовців, кожен з яких мав родичів, знайомих, ділових партнерів та коханок, які в свою чергу також не були байдужими до новин такого роду. Багато з них виявилися особливо активними у розповсюдженні та обробці інформації, тому чутки, просуваючись, як і належить, обростали непередбаченими подробицями. Відбувалося це на диво швидко.

А у вечірньому випуску новин наступного дня незрівнянна Марина Голояд, дещо сухіша та більш стурбована, ніж зазвичай, оголосила, що працівниками СБУ спільно з Генпрокуратурою України сьогодні було розкрито фінансовий злочин на державному рівні, який супроводжувався низкою вбивств у містах країни. Усіх підозрюваних заарештовано. Отримано неспростовні докази вини кількох високих посадовців. Ведеться слідство, в інтересах якого конкретні прізвища поки що не можуть бути названі.

Такого резонансу суспільство не пам’ятало з часів сумнозвісного Павла Лазаренка, хоч той, як вважалося, вкрав значно більше. Подія була на язиці в усіх, кому допекли постійна відсутність зарплатні, незабезпечення пільг та інші соціальні негаразди, пов’язані з «фінансовою скрутою» у державі. Ось вона, фінансова скрута. Ось, мовляв, де її корені! Народ гув, розбурханий скупими офіційними повідомленнями. Чого не могли сказати диктори з екранів, доповнювали дрібні, практично вільні від цензури газетки та щирі чутки.

Кобища, як виявилося, наче у воду дивився. Його викликали до обласного відділу того самого дня о сьомій вечора. Там були всі, кого він і очікував побачити, щоправда, лише наступного дня, — комісія міністерства, київська СБУ, Генеральна прокуратура… І гамір цей заварювався не на один день. Несподівано йому стало шкода своїх хлопців, на яких він зірвався вночі. Зірвався, тому що сам був на межі зриву. Не треба було так говорити. Адже тепер дійсно всім буде непереливки.

На його подив, Панасюка в управлінні не виявилося. Працівники терміново розшукували свого начальника, який у цей час вже лежав у себе на дачі з простреленою головою і до виявлення якого залишалося близько півгодини. У кімнаті, де він розлігся, поруч із його тілом валялася маленька блискуча гільза, на столику стояла недопита пляшка коньяку та лежав пістолет, очевидно, залишений кілером. Щоправда, це не була «Беретта» з глушником.

Наступного дня у власній квартирі повісився (чи то повісили, як плескали язики) директор місцевого відділення УкрВента-банку Павло Микитюк. Виїжджали на місце вже самі київські специ. Місцевий відділ із розслідування вбивств від виконання роботи такого роду усунули.

Протягом тижня бюджетники міста отримали зарплатню за травень цього року, і буквально зразу ж, очевидно, на хвилі загального піднесення, — ще за два наступні місяці. Цілком закономірно, що відразу ж народилися чутки про можливу близьку виплату заборгованості за минулий рік.

Оптимісти казали, що тепер, принаймні найближчим часом, можновладці дещо стримаються у справі розкрадання країни. Скептики ж вважали, що все буде як зазвичай, просто дехто з них випадково «проколовся» або не поділився з ким належало.

А наприкінці тижня навіть президент, виступаючи по телебаченню з якогось приводу, дозволив собі так, між іншим, фразу, мовляв будемо й надалі боротися з негативними явищами, які заважають нам будувати цивілізовану європейську державу.

І ніде, крім вузького кола людей, причетних до справ, про які йшлося, не можна було почути хоча б кілька слів про справжню суть цього гармидеру. Та воно й не дивно.

Адже все це зчинив невидимка.

XXXVIII. Момент істини (продовження)

Борис знав, що «синдром страуса» — це не його недуга, і навіть до того, як став кілером, не мав звички ховати голову в пісок. Якщо потрібно було пережити щось неприємне, він завжди прискорював події, адже однаково доведеться… Проте зараз він сидів на канапі, відкинувши голову, із заплющеними очима і… Ні, не те, щоб збирався з духом. Саме зараз він намагався відтягти цей момент. Тут не було на що наважуватися. Але хто б міг подумати, що випаде так прикипіти до цієї… напевно, все-таки дівчинки, адже жінку в ній розгледів не одразу.

Він наче схаменувся. Не варто спрямовувати думки в таке русло. Потрібно підводитися і йти до неї. Наталя, котра, навпаки, завжди намагалася відкладати неприємне до останнього, також, очевидно, сиділа зараз через стіну в думках аж ніяк не радісних. Настав той момент, коли чим швидше, тим краще.

Вона увійшла тихо й сіла скраєчку канапи. Борис не зміг у глибині душі приховати подиву. Випередила, оце так… Кам’яний вираз обличчя. Погляд в одну точку. Але це тривало недовго. Обернувшись до нього, вона спитала:

— Це що, також усе ти?

— Що саме? — не зрозумів Борис.

— Ну, всяке таке говорять у новинах, тепер уже центральних… На додачу до наших місцевих. Учора тільки про ґвалт навколо фінансів, а щойно казали про вбивство начальника міліції, і ще якийсь депутат зник.

Борис знизав плечима.

— Можливо, таке відлуння наших подій. Мене це вже не цікавить.

— Ну, звичайно… — голос її був якимось неприродним та чужим, — Ти вже все зробив, що хотів?

— Так, — відповів Борис.

Погляди їхні зустрілися.

— І що далі?

— Далі діятимемо так, як планували, — спокійно відповів він, дивлячись їй в очі.

— Хто планував? — Брови її скинулися у щирій незгоді.

— Так, як я казав раніше, — виправився Борис. — Ти сідаєш на поїзд і їдеш до Харкова на нове місце проживання. Зараз тут таке вариться, що їм усім, гадаю, не до нас. Так що можна виходити з підпілля. Навіть спецназівські пости зникли.

— Угу… — промовила Наталя, знову втупившись в точку на стіні. — Отже, ти мене покидаєш…

— Я вже казав тобі, — відповів Борис, намагаючись тримати спокій, — якби ти все про мене знала, сама б давно покинула. Не будемо про це. Я вважаю…

Вона говорила повільно, монотонно вимовляючи слова, а Борис відчував, як від цього посилюється головний біль, а всередині визріває щось таке, що…

— Наталю…

— Взагалі-то, мені не дивно… — наче сама для себе продовжувала бурмотіти вона, — адже такий світ… Просто компенсація надто щедра… як для базарної…

— Наталю! — Він підвівся. — Думай, що хочеш, а слухати таке я не можу. Якщо ти не припиниш, я піду просто зараз.

Сівши поруч, він таки обійняв її за плечі.

— Повір, іншого варіанту однаково немає. Давай не будемо прощатися ворогами. Мені боляче від цього. Я вже відчуваю, що перетворююся для тебе на ворога.

— Ні… — Вона задумливо похитала головою. — Ні. Ворогом ти для мене не залишишся, хоч і перекрутив усе моє життя хтозна-як. У мене таке враження, що я — взагалі вже не я… Є одна причина, з якої ти не можеш бути моїм ворогом…

— Яка ж це причина?

— Ну, це таке… — Вона махнула рукою. — Ти ж не кажеш мені, з якої причини мене кидаєш… І я тобі не скажу.

Борис бачив, як важко їй говорити, як усіма силами намагається вона придушити у собі те, що зараз здіймається у ній дедалі сильніше й сильніше, загрожуючи перетворитися на таку собі душевну віхолу. Тому, напевно, відчував гострий жаль до тієї, кому був змушений завдавати таких страждань.

Вона підвелася рвучко й рішуче.

— Я йду спати. Нікуди я не поїду. Завтра повертаюся у свою квартиру.

— Наталю!

Борис скочив мимоволі, але вона вже зачиняла за собою двері.

— Іди, не мучся. Ти вирішив? Нехай. Я також вирішила. Не хочу ніяких квартир і ніяких грошей. Я повертаюся до себе. І якщо зі мною щось зроблять, це буде на твоїй совісті. Хоча… вона, напевно, безрозмірна. Не варто її шкодувати. Ти знаєш? — вона наче наважилася. — А я передумала. Я тобі скажу. Скажу, чому ти не залишишся у моїй пам’яті ворогом. Адже твоїй совісті це не зашкодить. Знаєш чому? Батько моєї дитини не може бути моїм ворогом.

Вона вже зникала у кімнаті, але тон, яким Борис вимовив її ім’я, зупинив її.

— Наталю…

— Так, любий, — сказала вона.

— Ти жартуєш…

— Ні. Тут не до жартів. Поздоровляю тебе. Не треба було економити, а купувати надійний захист. Благо, мав за що… І не заходь до моєї кімнати, інакше я також піду просто зараз.

Двері за нею тихо зачинилися, а Борис, впавши на канапу, схилив голову на коліна. Здавалося, він збирався сидіти так до рання.

XXXIX. Розв’язка

Це був звичайний, нічим не примітний день початку осені. Сонце давно заспокоїлося і світило з небес наче просто так, для годиться, нікому не докучаючи набридлими за літо гарячими променями. На газонах під деревами з’явилися поки що нечисленні жовті листочки — перші провісники негоди, яка почнеться ось-ось і затягнеться надовго. Місто прокидалося, готуючись увійти у звичний щоденний ритм. Місто, нещодавно розбурхане сенсаційними подіями та перебільшеними чутками, що виникали навколо них. Вони періодично заспокоювалися, вщухали, а за деякий час вибухали з новою силою, збурюючи людей. Останній сплеск виявився надзвичайно гучним, та й від нього резонанс усе-таки помалу йшов на спад.

Але безпосередні учасники, керуючись, щоправда, кожен своїми міркуваннями, відчували, що справжня розв’язка ще попереду, а тому перебували в напруженому очікуванні. Ніхто з них не плекав особливих надій стосовно фіналу цієї історії, усі вони вважали себе далекими від ілюзій щодо власної долі в ній. Та жоден із них не підозрював, що останній тур того, що відбувалося упродовж кількох місяців, почнеться саме цього тихого осіннього ранку і завершиться задовго до настання темряви, що фінал виявиться настільки неочікуваним, драматичним і кривавим.

Наталка прокинулася о сьомій. Сон зник якось відразу, наче його й не було, хоча зазвичай він випускав її зі своїх цупких обіймів надзвичайно важко. Вона прокинулася з важким, неприємним, уже готовим, сформованим передчуттям, яке склалося ще раніше і прокинулося одночасно з нею.

Борис уже не спав. Сидів на кухні, підперши голову рукою, вдягнутий у свою незмінну куртку, застібнуту під саму шию. Зверху був накинутий плащ із загорнутими полами та піднятим коміром. Сон також облишив його відразу і ще раніше. Чомусь було зимно, навіть трохи лихоманило. Напевно, тому на плиті світилася блакитним полум’ям запалена конфорка. Навпроти нього, трохи ближче до стіни, стояла велика спортивна сумка, застібнута на всі блискавки. По її обрисах неважко було здогадатися, що там усередині.

— О… — тільки й промовила Наталя. — Ти вже зібрався…

— Не міг спати, — сказав Борис. — Прокинувся, а сну немає. От і збирався, адже все одно треба…

— Добре, коли знаєш, що тобі треба, — зауважила вона. — До того ж скільки там тих зборів… Головне — всю зброю зібрано. Одне в сумці, друге під пахвою. Мандрівний лицар готовий вирушити назустріч новим перемогам…

— Я тебе прошу…

— Тут він уже переміг усіх, кого тільки можливо… — відчужено провадила вона, не звертаючи уваги на його спроби. — І великих поганих хлопців, і маленьку простакувату дівчинку. Тому в цьому місті йому більше робити нічого.

— Наталю, для чого знову? Для чого знову починати те, про що стільки говорено вчора? Я ж казав тобі…

— Ну, звичайно! — гірко зітхнула вона. — Ти казав… Але те, що ти казав, знаходиться поза межами розуміння обмеженої істоти, вихопленої десь із базарних рядів…

Борис підвівся і взяв з підлоги сумку. Тоді ще раз глянув на неї. Обличчя Наталки виглядало блідим, змученим. Але найбільше його вразили очі. Тон, яким вона говорила зараз, яскраво відображав її емоції та почуття, а от очі… В них наче щось погасло.

— І що, ми навіть… ти навіть не вип’єш чаю перед тим, як іти?

— Чаю… Твого чаю я хотів би ще раз випити, — сказав Борис. — Якщо є така можливість.

Голос його при цьому помітно здригнувся. Вона вийшла, а Борис поставив сумку на місце і знову присів на табурет, зітхнувши глибоко й нетерпляче. Сам для себе. Він знав, що найближчі півгодини в усьому його житті будуть найважчими. Далі все піде легше. Тільки б перебути їх. Це можна порівняти з авто, в якого саме на узвишші скінчилося пальне. Потрібно лише зрушити його з місця. А далі воно покотиться, тільки б стало сил зрушити.

Вона з’явилася швидко, вже охайно зачесана, з помадою на губах. Халатик змінили спідниця з блузкою. Біля коліна її знову невідомо звідки з’явилася подряпина. Наталка швидко підійшла до столика, відкрила заварний чайник, всипала чай. Рухи її пальців були такими само швидкими, як завжди, але їм бракувало точності, тому, напевно, чаю всипалося більше, ніж належить, а фарфорова накривка дзенькнула голосніше, ніж зазвичай. Він це помітив. Чай заварювався, а вони мовчали, дивлячись у різні боки. Лише Борис кидав іноді на неї нерішучі короткі погляди.

Потім вони так само мовчки пили, думаючи кожен про своє. Нарешті обидві чашки спорожніли.

— Гарний був чай, — сказав Борис. — Як ніколи. Дякую тобі.

— Як вдалося…

Він підвівся, беручи сумку. Наталка навіть не поворухнулася. Борис підійшов і став над нею.

— Там, у кімнаті, — сказав він, — зверху, просто на шафі, лежить конверт. Там гроші, документи та лист. У ньому все, що я не зумів пояснити тобі на словах, на що духу не вистачило. Навіть не знаю чому, але… Ну гаразд…

Борис відчував, як гостро забракло словникового запасу. Раніше цього не траплялося.

— Словом, не читай цього сьогодні, добре? Повір мені, так буде краще. Нехай лежить. Відкрий його завтра, а ще краще — післязавтра. Таке моє прохання. Побачиш, так буде краще. Повір мені, будь ласка, і зроби так. Тільки не викидай його. Прочитай обов’язково. Ну, все…

Борис нагнувся і притулився обличчям до її щоки та шиї, вухом відчув доторк волосся, знову вдихнувши знайомий запах, від якого нестерпно защеміло в горлі.

— Дякую тобі за все і… пробач… Бажаю тобі щастя.

Із зусиллям розігнувся, підхопив сумку і рушив коридором до вхідних дверей. Так хотілося озирнутися! Але він не зробив цього. Адже його розгальмоване авто вже почало котитися.

Двері тихо зачинилися.

Цього дня Олексій Кобища з’явився в управлінні задовго до початку робочого дня. При всьому бажанні він не міг би пояснити навіть собі, що пригнало його сюди такої години. Просто вдома важко було знайти собі місце.

Незважаючи на власну поінформованість щодо подій, які відбулися в управлінні та поза його межами і попри які йому вдалося, на свій же подив, залишитися практично неушкодженим, Кобища не тішив себе ілюзіями, що все скінчилося. Що той, кого тепер уже всі називали не інакше як Хакером, домігшись свого, зник назавжди. Інтуїція підказувала йому, що це не так. І не обіцянка Хакера побачитись переконувала його в цьому, хоча він не схильний був вважати її такою собі бравадою зухвалого злочинця. Більше того, відчуття, що знайома «Беретта» з глушником стрілятиме принаймні ще раз, виявилося вкрай нав’язливим, і майор облишив усі надії спекатися його. Слідство у справі Ромазана, звичайно, офіційно не було закрите, але тепер уже й він сам підозрював — фактично скінчилося. Відчуваючи непотрібність будь-яких спроб оживити його, як і цілковиту власну неспроможність зробити це, Кобища являв собою втілену несамовитість. Наче той поранений ніндзя, цілковито виведений з ладу, не в змозі завдати вже нікому жодної шкоди, він ще якось вимахував мечем, розуміючи, що мусить битися, оскільки досі не мертвий.

Відкривши справу, він знову почав усе спочатку, перегортаючи протоколи, свідчення та висновки експертиз. У когось іншого сам вигляд цих до болю знайомих документів, напевно, вже викликав би якийсь нервовий тик. За цією роботою і застав його Можейко, увійшовши до кабінету за двадцять до дев’ятої. Кобища лише кивнув головою на знак вітання — ледь помітно. Обличчя його було бліде, вилиці виступали на ньому різко, як ніколи.

У попільничці вже валялися два недопалки. Капітан Можейко розумів, що в такій ситуації, можливо, краще було б і не вітатися взагалі.

О пів на одинадцяту Можейка покликали до кабінету шефа. Кобища довго мовчав, допалюючи сигарету, а потім запитав:

— Ти був відповідальним за збір речових доказів на квартирі Косовської?

— Я начебто… — невпевнено відповів капітан у передчутті чогось неприємного.

— Тут фігурує коробка із залишками таблеток — щось на кшталт анальгіну…

— Ну, ви ж самі Зав’ялову дзвонили, питали! — нагадав Можейко.

— На експертизу давали? — коротко і похмуро вів своєї майор.

— Так… ви ж…

— Я питаю, на експертизу давали?

Найдоцільніше було казати «так» або «ні».

— Ні… Здається… Чесно, не пам’ятаю. Зараз уточню!

— Де вони?

— Напевно, там… Квартира опечатана…

— Півгодини тобі туди-назад. Коробку сюди.

Не відповівши, Можейко зник за дверима.

Уже тоді, коли зачинялися вхідні двері і в їхньому отворі зникала темна пляма його плаща, Наталя зрозуміла, що грубий конверт без марки не лежатиме на полиці шафи впродовж тижня. Незважаючи на розпач, образу та сльози, що буквально душили її, вона вже тоді знала точно, що відкриє листа сьогодні, зараз, хай там що казав той, хто його написав. Безперечно, це його останнє знущання з неї. Останнє знущання цього божевільного, цього пришелепуватого шукача пригод.

Він і справді кілер. Шойно він убив її. Вона мимоволі іронічно посміхнулася. Дійсно, саме кілер був винен у тому, що її життя несподівано скінчилося.

Похмурий день висів у вікні якоюсь важкою сірою мрякою. Увімкнувши настільну лампу, вона повернулася на своє крісло з конвертом і швидко та зовні байдуже розірвала його по краєчку. Товщина складених аркушів викликала криву посмішку. Очевидно, той, хто писав, силкувався виправдатися перед нею. Скільки часу витратив…

Вона зітхнула, як і належить, коли починаєш те, від чого неможливо відмовитися, і почала читати.

Кохана Наталю! Дорога моя маленька господине та подруго!

З деякого часу не раз доводилося мені уявляти наше прощання, і воно малювалося мені зовсім інакше. На жаль, насправді все було не так.

Якщо ти читаєш листа, як я і просив, за день-два, то це означає, що ми справді більше не побачимося. Швидше за все, мене взагалі вже немає серед живих. Наші з тобою стосунки за нетривалий час зайшли в таке русло, що просто зникнути, не попрощавшись, я не міг. Гадаю, цей лист буде найкращим способом щось тобі пояснити, розлучитися так, щоб ти не згадувала мене, як найжахливіше, що сталося у твоєму житті. Я ж завжди пам'ятатиму тебе, як найкраще з усього, що трапилося в моєму.

Вчинити якось інакше я не міг, оскільки все було вирішено без моєї волі ще задовго до нашої зустрічі. Те, що ти прочитаєш, якщо, звичайно, вистачить терпіння, мені хотілося розповісти тобі давно. Але що б це змінило? Хіба що зіпсувало б наші останні дні разом.

Уяви собі картину: гарне сонячне подвір'я у тихому районі міста. Там граються діти. Відчиняється вікно і одного з них — Віталика — кличе мама. Він біжить нагору, збуджений та щасливий. Там уже накрито стіл, і сім'я сідає обідати. Батько куйовдить йому волосся, і хлопчикові це дуже подобається. Йому обіцяно прогулянку до зоопарку, але перед тим він повинен вивчити урок з музики. Він іде до сусідньої кімнати і відкриває кришку інструмента. Тепер він робить це щодня і навіть із задоволенням. Так було завжди. Так завжди й буде — в цьому він переконаний.

Тому його дитяча свідомість не може змиритися з тим, що починає відбуватися невдовзі. Мати, яка раніше завжди посміхалася, стає похмурою, а інколи плаче і тоді пригортає його до себе. Батько більше не куйовдить його волосся. Він злий та знервований, і Віталик часто відчуває це на собі, хоча нічим не завинив. Батьки часто говорять між собою про якісь незрозумілі речі й майже не розмовляють із ним. Йому не купують більше подарунків і нікуди не водять. Потім стаються ще більш дивні зміни, від яких тягне якимось жахливим холодом. Із квартири чомусь починають зникати меблі. Залишаються лише старі стільці та стіл, який давно вже збиралися викинути. Немає ні гарних ваз, що стояли у серванті, ні кількох килимів, знайомих здавна, ні великого годинника з маятником, що висів над дверима. І дуже дивно виглядає нове чорне піаніно на тлі голої стіни. Одного разу його батько, нагадавши, що Віталику вже час займатися, сів поруч, дуже близько, і слухав його невмілі вправи, легенько поклавши руку йому на плече. Такого не траплялося давно, і здивований хлопчик, глянувши на батька, побачив, як у його очах щось блиснуло. У це важко було повірити — він збирався плакати.

А одного разу в їхньому помешканні з'явився невисокий огрядний чоловічок, лисуватий, з черевцем. Він тримав у руці капелюха. Віталика вигнали до сусідньої кімнати і наказали зачинити двері, але він устиг добре роздивитися гостя. Припавши вухом до дверей, він слухав і намагався зрозуміти. Йшлося про гроші, шість тисяч. Потім він зумів ще й підглянути у щілину та побачив, як батьки запевняють того, що у домі залишилися тільки голі стіни, ніби він сам не бачить! Батько так намагався пояснити, що в них більше нічого немає! «А ти напружся» — сказав той, із капелюхом, поплескавши його по плечі. Віталик сам не розумів, чому тоді так злякався. Напевне, тому, що злякалися його батьки. Такого ще йому бачити не доводилося.

А наступного дня з квартири винесли фортепіано. Не завжди хотілося йому сідати і вправлятися, коли надходила відповідна година. Але коли інструмент виносили, він забився в найдальший куток, щоб нічого не бачити й не чути. Чимдалі частіше його батько починав поводитися дуже дивно. На кухонному столі траплялися пляшки від того, що п'ють дорослі виключно по святах. І ще одна подія, пов'язана з цим неприємним, яскраво запам'яталася йому. Він спав і прокинувся невідомо чому. Просто стало страшно. Тим паче, на кухні чулися якісь крики. Він боявся побачити щось лихе, однак наважився підкрастися. На столі стояла пляшка. Мама плакала і про щось благала батька. А той… Віталик добре пам'ятав день, коли старший хлопець Сашко, який жив по сусідству, відібрав і пробив його нового м'яча, знущаючись із нього. Нічого неможливо було зробити — той був старший і дужчий. Увесь у сльозах, прибігши додому, Віталик тупотів ногами і кричав, що вб'є його. Ніякі заспокоєння не діяли. Він плакав і кричав, що все одно його вб'є. Те саме відбувалося зараз із його дорослим батьком. Тільки той бив кулаком по столі. Він кричав, що все одно сяде, то хоч уб'є того гада. Він грозився і махав кулаком, а мати все плакала і благала. І ще він постійно називав незнайоме прізвище — Ромазан, доводячи матері, що знає тепер, де той живе: десь біля магазину «Юний технік». Там колись вони бували разом з батьком. Залізши назад до ліжка він довго плакав, поки сон не зморив його.

А далі життя перетворилося на щось сумне та сіре. Наче хтось опустив завісу. Навряд чи той, кого ти знаєш як Бориса, може пригадати з наступних кількох років свого життя щось не те що яскраве — взагалі хоч що-небудь. Мама померла, коли він уже став підлітком. Батько… Той, кого ти знаєш як Бориса, не любить цього згадувати, щоб не спаплюжити світлої дитячої згадки про того, ще Віталикового, батька. Загалом, сумна історія, суть якої, гадаю, ти зрозуміла.

Ти думаєш, той, хто пізніше перетворився на Бориса, з часів ранньої юності виношував плани помсти за вкрадене дитинство? Ні в якому разі. Події, про які я тобі розповів, взагалі випали з пам'яті, буду тепер казати, моєї. Ніколи я навіть не мав згадки про це. Життя обтесало, мені вдалося знайти в ньому сяке-таке місце. Навіть отримати освіту. А потім… Поїздки по закордонах, добування грошей, речей, бажання отримати від життя максимум соку та задоволення. Мені навіть подобалося, як я живу. Це було вдруге в моєму житті, коли мені все подобалося, і я вдруге увірував у те, що все так і відбуватиметься далі.

Але невдовзі ця впевненість вдруге розлетілася на друзки. Одного разу з власної дурості, як іноді буває, я застудився. Спочатку дивився на хворобу крізь пальці, а потім прихопило серйозніше. Температура трималася дуже довго. Мені порадили обстежитися в онкологічному диспансері. Хворим цього не кажуть, їх дурять аж до самої смерті, хоча насправді всі там про себе все знають. Мені ж не довелося здогадуватися: до рук випадково потрапила картка, з якої я й довідався про таке захворювання, як гострий лейкоз. Уяви мій стан, коли я дізнався, що це за хвороба! Це краще не згадувати.

З шоку мене вивела одна добра людина — лікар, який мене вів. Бажаючи чітко знати свою перспективу, я в буквальному розумінні притис його до стіни. Можливо, він зрозумів, що існують люди, яким це знати необхідно, і наважився зробити для мене виняток. Так я дізнався, що більшість пацієнтів із моїм діагнозом помирає протягом року. І ще тоді вирішив, що не чекатиму, поки життя почне поступово мене залишати.

На могилі батьків я не був кілька років, і якби цього не сталося, напевно, довго ще б не спромігся туди потрапити. Там я все і згадав… Напевно, власне безсилля виявилося основним винуватцем того, що захотілося хоча б грюкнути на прощання дверима. Упродовж наступних кількох тижнів я майже молився за те, щоб ця людина виявилася ще живою. І мої молитви було почуто. Я навіть упізнав його. Дитяча пам'ять надзвичайно гостра. Я дістав зброю і тренувався нею володіти. Місяць пішов на те, щоб організувати та обставити все так, щоб отримати таке жадане усвідомлення прощального ВЧИНКУ.

Сталося все приблизно так, як я уявляв, от тільки ефект виявився значно слабшим за сподівання. Можливо, це також посприяло тому, що діставшись додому, я не пустив собі відразу кулю в скроню, як розраховував. Прийнявши, очевидно, мене за когось іншого, твій дядько намагався відкупитися спочатку грошима, а потім віддав таємницю, за яку, як він думав, його збираються вбити. Якби я знав тоді, що мої плани дещо зміняться, то не натиснув би на спуск так швидко. Він усе-таки зрозумів, хто я такий, і витримка зрадила мене.

Отож, такої сатисфакції мені виявилося недостатньо. Думка, що, можливо, зруйнувавши до кінця задуми вже мертвого, я отримаю щось більше, мені почала імпонувати, тим паче, що вона якось відсувала у відомих межах і мій власний кінець. Ще встигнеться, думав я.

Далі ти все знаєш. Із тієї скупої інформації, що я отримав від нього, вдалося вийти на тебе, потім його схованку, потім розкрити її вміст і сутність. Тепер уже ефект від зробленого перевершив усі мої сподівання. Мені вдалося зруйнувати все його «господарство». Більше того, я зумів стати Хакером — людиною, яка поставила з ніг на голову, розворушила все це смердюче кубло, докорінно змінила свій статус, у тому числі, у власних очах. Все-таки друга частина моєї програми робилася в ім'я справедливості. Про якийсь більший прощальний «феєрверк» годі було й мріяти. Ось так. Я мав би всі підстави бути цілком задоволеним, принаймні, у світлі своїх останніх бажань, якби не одна обставина.

Надзвичайно важко йти з життя, коли кохаєш. Але все сталося поза моєю волею. Я був надто заклопотаний іншими проблемами, щоб тверезо усвідомити те, що почало відбуватися між нами, і вчасно схаменутись. Тепер уже пізно. Як кажуть, маємо те, що маємо. Якщо бути відвертим, стосовно себе я не жалкую. Доля все-таки останньої миті зглянулася наді мною і подарувала таку втіху. Те, що між нами відбувалося, я пам'ятатиму до останнього в усіх подробицях. Для тебе, безперечно, було б краще уникнути цього нещасливого роману. Мені шкода, що мимоволі став винуватцем твоїх страждань, сліз, сумних думок та майбутніх проблем. Заспокоюю себе лише тим, що ти ще дуже молода, життя твоє тільки починається і доля, на яку заслуговуєш, ще знайде тебе. Я вірю в це, інакше цей тягар на сумлінні був би зовсім нестерпний.

Не знаю, що ще міг би тобі сказати. Ось пишу і свідомо відтягаю мить коли мушу говорити про найболючіше. Досі звучить у моїх вухах твоє останнє запитання: «А що ж робити мені?». Залишити дитину в двадцять років, самій — означає змінити все своє наступне життя, можливо, не на краще. Позбутися ж першої вагітності — означає ризикнути здоров'ям і, можливо, не мати більше дітей. Якби тільки я міг жити, то це питання навіть не постало б. А так приймати рішення доведеться тобі самій. Роби так, як вважатимеш за краще.

Ось і все. Пробач і прощавай.

Борис.

Усе пливло в неї перед очима, по щоках котилися сльози. Цей лист не міг бути брехнею. Вигадати таке неможливо. Це не останнє його знущання з неї. Це знущання долі, невідомо з якої причини безжальної та немилосердної.

Ще якихось півгодини тому, до того, як прочитала листа, Наталя вважала, що гіршої ситуації бути не може. А зараз… Вона кидалася по квартирі, не знаючи, куди себе подіти і що діяти. Він ще живий і саме тепер, можливо… Вона не знала, де і коли це станеться. Де і коли той, кого вона ладна вже була ненавидіти, стомлено присяде, витягне з-під пахви тьмяно-блискучий металевий предмет, який завжди жахав її. А можливо, він уже витяг його і саме зараз наважується. Що має відчувати людина в таку мить?!

А раптом ще є час… Якби ж вона тільки змогла його побачити! Десь же він повинен бути зараз? Де? Куди міг піти? Куди?! Куди поніс він комп’ютер? Просто викинути? Тоді його вже немає серед живих. Куди, в яке місце могла піти людина у свої останні хвилини? Він зробив усе, що планував. Куди ще йому йти?

Наталя несподівано швидко почала вдягатися, хоча й не знала, навіщо. Речі випадали з рук. Потім сіла на канапу і сховала голову в подушці. І раптом підхопилася знову. А що як… Він міг востаннє піти на могилу батьків! Чому ні? Адже починав оце все в пам’ять про них! Він міг наостанок піти туди! О Господи… Але де? У місті два кладовища, вони величезні. На якому?

Вона знову смикнулася до шафи, де лежав конверт. Паспорт. Її новий паспорт, у якому стояло прізвище Нечай. Отже, це прізвище і його батьків, якщо… якщо він не обдурив. Ні, він не міг обдурити. Міг просто не дати свого прізвища з побоювання, що його таки вирахують по смерті і тоді може постраждати вона. Наталя схопила ключа й рушила до виходу, та раптово зупинилася. Ця річ згадалася несподівано. Компакт-диск у коробочці. Так охайно збираючись, Борис, очевидно, все-таки забув його. Безперечно, забув! Отже, він може повернутися, коли згадає. Повернеться, а її нема…

Вона скинула куртку й сіла. А якщо не повернеться? Якщо це неважливо? Якщо він забрав усе це взагалі, щоб викинути, щоб воно не терлося тут, у чужій квартирі? Що робити? О Господи… Тоді він викине свій комп’ютер, а потім… Від цього «потім» хотілося зірватися й бігти не знати куди.

Думка, що він може піти на кладовище, стала нав’язливою. А інша — що похопиться за забутою річчю, взагалі зводила з розуму. Що діяти? Треба щось робити, але що?

Що?!

Її неспрямована жага дії була б ще сильнішою, якби Наталя могла знати, що той, за зустріч із ким вона ладна була віддати все, ще справді живий. Разом з тим її розгубленість та відчай зросли б іще сильніше, якби знала, що саме на могилу батьків у свої останні години він іти не збирався, як, до речі, і не планував більше використовувати забутий компакт із копією невидимки.

Ця установа стояла серед численних клумб та дерев. Перед корпусом навіть збудували фонтан, який ніколи не працював. Незважаючи на яскравий пейзаж, установа справляла похмуре враження, принаймні на жителів міста. Адже більшості з них було відомо про контингент хворих, які лікувалися тут.

Об одинадцятій до головного входу підійшов молодий ще чоловік з чорнявим густим волоссям «гривкою» у світлій куртці, поверх якої був накинутий темний плащ. Через плече він ніс величезну спортивну сумку. Схоже було, що сумка важка і він стомився. Але вираз його худого, похмурого та блідого обличчя, вкритого ледь помітними дрібними крапельками поту, викликав підозру, що змучився він не від цієї ноші.

Не заходячи до реєстратури, чоловік піднявся на другий поверх, потім покружляв коридорами, іншими сходами спустився на перший. Знову пройшов коридором і постукав у одні двері, а не отримавши відповіді — у другі. Пробравшись із громіздкою валізою між одвірками, увійшов до приміщення.

Той, хто сидів там, був у звичайному одязі, без медичного халата. На столах купами лежали папери, якісь теки та картки.

— О… Віталій… — Він озирнувся, впізнав відвідувача. — Давно не бачилися. Як справи?

— Так собі, — відповів той. — Можна до вас?

— Заходь. Я взагалі другий день у відпустці… Ніяк не можу дати ради документації, щоб лишити на когось. Тут чорт ногу зломить… За день до відпустки вже хворими не займався, навмисне, щоб оце впорядкувати. Та де там!

— Ну, мене ж приймете? — якось без особливого зацікавлення запитав той, хто, очевидно, більше звик до імені Борис.

— Куди ж подінуся? — стомлено озвався лікар.

— Назаре Григоровичу, — почав той, — по-перше, я хотів би подякувати вам за увагу та розуміння, виявлені до мене. Гадаю, коли б я як пацієнт натрапив на когось іншого…

— Ну, це вже зовсім зайве! — перебив лікар. — Та й потім, що це за тон, що за настрій?!

— Назаре Григоровичу… — Борис проковтнув, збираючись-таки завершити почате. — Все одно я мушу доказати, що хочу. Так от. Найбільше я вдячний вам, що ви свідомо пішли на те, що вважається у вас порушенням, і відкрили мені всі перспективи, які не є… Гадаю, це правильно. Людина заслуговує на те, щоб знати, скільки їй залишилося. Ніхто не має права її дурити.

Лікар тепер слухав мовчки, похмуро дивлячись на свого пацієнта.

— Назаре Григоровичу, — вів далі той, — Існує традиція, що вдячні пацієнти часом роблять своїм лікарям подарунки. Сподіваюся, ви мене не образите і приймете мій.

Борис посунув до нього сумку.

— Що це? — здивовано промовив той.

— Це комп’ютер. Гарний потужний комп’ютер.

— Ви з глузду з’їхали?! — У лікаря очі полізли на лоба. — Це надто дорогий подарунок, якщо вже на те пішло!

— Виявляється, на цьому світі взагалі все надто дороге, — сказав Борис. — А мені він більше не потрібен. Не турбуйтеся! — Він підняв руку, перериваючи можливі заперечення. — Не з тієї причини, що час збиратися туди. Просто я вже награвся.

Він підвівся і під здивованим поглядом лікаря заніс сумку в сусіднє приміщення, двері до якого відчинялися просто з кабінету.

— Не зрозумів, — ніяково промовив лікар. — Ти що, для цього приходив?

— Для цього також, — відповів Борис. — Але в основному…

— Та кажи! Що, виникли якісь проблеми? Чому ти не починаєш з них?

— Я… — Борис затнувся. — Я… навіть не знаю, як почати… — він знову сів на свій стілець, охопив голову руками. — Я розумію, ви скажете, що я з глузду з’їхав…

Борис відчув, що йому не стане духу розпочати розмову на цю тему, хоч задля неї він і наважився на цей, уже останній, візит сюди. Він зробив рух, щоб підвестися.

— Віталію… Я тебе не впізнаю! Так не годиться! — Лікар підсунувся до нього й зазирнув у вічі. — Ти завжди вмів… Словом, не піддаватися. Говори, в чім справа. Що, тобі швидко гіршає?

— Та до повного здоров’я далеко, але й катастрофи ще начебто нема…

— От бачиш! Ти чудово тримаєшся! Закінчимо основний курс, а там буде видно…

— Справа не в тому… — перебив Борис. — Лікарю… У мене змінилися обставини…

— Що ти маєш на увазі? — не зрозумів той.

— Я… не можу зараз померти…

Щось середнє між здивуванням та розгубленістю, між обуренням та ніяковістю проступило на обличчі лікаря. Напевно, він пожалкував, що наважився свого часу зробити для цього пацієнта такий кричущий, такий фатальний виняток. Очі, що дивилися на нього з-під густих брів, так молили, так благали, наче це він сам був його хворобою, шукали хоча б якогось найменшого сліду надії на його обличчі. Такі ситуації в його багаторічній практиці траплялися безліч разів, але той, хто завжди сприймав їх як належне, зараз, здавалося, мав відверто розгублений, безпорадний вигляд. Напевно, тому, що в усіх інших випадках він міг заявити: «Ну навіщо так, шановний! Не перебільшуйте! Справи не такі вже й кепські, ви скоро видужаєте…». З цим пацієнтом перспективи відбрехатися не існувало. Тому, напевно, лікар ніяково засовався на стільці, а потім відвів погляд і заходив по кабінету, думаючи, що сказати. Але той не дав почати.

— Я дійсно зараз не можу… Ну вигадайте щось! Ну, не може ж так бути! Є, кажуть, усілякі нетрадиційні методи… А за кордоном? Я читав, пересаджують кістковий мозок… Можливо, ви гадаєте, що на заваді гроші? Я заплачу будь-які гроші… Скажіть що-небудь! Ну повірте! Я справді не можу зараз померти! Не маю права!

Той мовчав якусь хвилину, а потім сумно промовив:

— Я жалкуватиму, що не повівся з тобою, як належить… Як із усіма… Не знаю, що тобі порадити. Мені принаймні таке невідомо. Спитай когось іншого…

— Кого? Кого я спитаю?! Ви головний спец у цій галузі! На цілу область! Хто знає краще за вас? Кого мені питати?!

Лікар на це лише розпачливо знизав плечима.

— Ну не може ж бути, щоб не існувало зовсім ніякого виходу?! Зрозумійте мене…

— Я розумію, — після паузи відповів лікар, важко зітхнувши. — Розумію… Я розумію взагалі всіх хворих. І за кожного, повір, болить серце. Але…

Він безсило розвів руками. Борис нахилився і сховав обличчя в долонях. Тиша стояла кілька хвилин.

— Лікарю, — мовив нарешті Борис. — Назаре Григоровичу… А вислухати ви мене можете? Просто вислухати? У вас знайдеться для цього трохи часу?

Тепер уже його голос відверто тремтів, пальці стискали голову, занурившись у волосся, яке вже встигло відрости, а обличчя так і залишалося схованим у долоні.

— Це я можу, — відповів лікар. — Звичайно.

Він знову опустився на стілець навпроти свого пацієнта, спираючись ліктями на коліна, а виголеним підборіддям — на худі пальці, міцно стиснуті в кулаки. Тепер його обличчя висловлювало якусь прикрість. На столах стосами лежали папери, а він був змушений цілу годину слухати те, що належало б вислуховувати священику.

Можейко увійшов до кабінету у своїй звичній жвавій манері, проте в його рухах не відчувалося знайомої енергійності та натхнення. Кобища побачив це відразу й зрозумів, що якісь його поки невиразні підозри щодо проколів близькі до того, щоб виправдатися. Взявши до рук поставлену на стіл пластмасову коробочку, він відкрив її і висипав кілька таблеток, а потім і решту на стіл.

— …Твою ж мать… з помічниками…

Це було сказано спокійно і водночас розпачливо. По столі розкотилися таблетки двох видів — кругленькі блискучі, жовтавого кольору та рожеві довгасті з вибитими кількома літерами, якщо придивитися. Вигляд ліків красномовно свідчив про те, що принаймні один із препаратів, які містилися у коробочці, був не тим, що позначалося на етикетці.

Можейко мовчки дивився у стіл, знаючи, що зараз почує.

— Миттю до фармакоуправління, — крізь зуби видихнув майор. — Відразу телефонуєш сюди по мобільному. Не їдеш, а телефонуєш! Міг би й дорогою сюди це зробити…

Можейко мовчки вийшов за двері, а майора знову обсіли докучливі думки. Арешт Хакера як комп’ютерного злодія з огляду на обставини втратив актуальність. Затримання ж його як кілера, який тримав у страху місто, також уже не мало того сенсу, того значення, що спершу. Адже всі його жертви виявились кримінальними елементами різного ґатунку. Таким чином, низку вбивств, скоєних безпосередньо ним, можна було розглядати як свого роду кримінальні розбірки і з чистим сумлінням не лізти зі шкіри задля їх розкриття. Але… Попри все, існував ще один нюанс. Напевно, Кобища просто не бажав сам собі зізнатися, відкрити очі на факт, що той, кого називали Хакером і хто, незважаючи на обидві згадані обставини, все-таки цілком вписувався в рамки такого поняття, як злочинець, упродовж усього слідства тільки й робив, що товк його, Кобищу, носом у багно, а всі, хто був поруч, за цим спостерігали. Слідчий уперто не бажав розглянути вкрай неприємний варіант: можливо, саме це змушує його робити ще одне зусилля в надії на успіх.

Скільки потрібно чекати? Що там: відразу скажуть, що це за ліки, чи доведеться мучитися, поки з ними робитимуть якісь процедури? А може, припущення, що звідси потягнеться ще одна нитка до Хакера, — одна з його багатьох помилок у цій справі? До того ж десять проти одного, майор це розумів, що цього хлопця давно вже немає в місті.

Хай там як, Кобища впав на своє місце і схопив трубку телефону.

— Сердюк? Ти? Добре.

Обличчя майора, здавалося, ожило.

— Де ти? Зрозуміло. Розшукай Величка і будь напоготові, щоб я знайшов тебе в будь-який час. Нічого, поки що нічого. Але все можливо. Так, Можейко зі мною… Що?! Спецназ? Ми вже третій місяць зі спецназом їздимо… Сьогодні ти будеш за спецназ…

Трубка лягла на апарат. Останні дві фрази за критичного підходу навіть із власного боку могли свідчити про те, що майор явно перепрацював, а скоріше просто вже не вірив у можливість такої жаданої зустрічі з кілером на прізвисько Хакер.

Вони сиділи в тій частині кабінету, що виходила на підсобку, перед комп’ютером. Тепер уже Борис відчував приплив жару. Вилоги його плаща були розкинуті, а комір куртки розстібнутий. Його пальці ще раз натисли клавіші. Екран блимав, видавав нову інформацію. Лікар сидів поруч перед монітором, охопивши рукою підборіддя і трохи схиливши голову.

— Ось так, лікарю, — сказав Борис. — Чи могли ви подумати, що все це закрутив один із ваших пацієнтів? Усе це мені вдалося зробити перед тим, як піти. Тепер кінець. Хакер виконав свою місію. Час забиратися з арени.

Лікар мовчав, вражений почутим, і не знав, що сказати.

— Ви б знали, Назаре Григоровичу, скільки я передумав, уявляючи, як скінчиться моє життя! Але в найхимерніших фантазіях не вдалося б передбачити, що до фінішу доведеться пройти такий шлях.

Замислено провівши рукою по краю монітора, торкнувшись клавіш, Борис вибив одним пальцем кілька літер і криво та гірко посміхнувся. В кутику екрана з’явився напис:

«Тут більше не буде хакера»

Виглядав він жалобно.

— І я б, повірте, пішов, — продовжував Борис, — тихо та цілком умиротворено. Якби не та обставина, про яку я вам казав. Це… — голос його здригнувся, — це надзвичайно важко… Коли я вперше усвідомив, що жити залишилося недовго, здавалося, важчого вже бути не може. Насправді виявилося не так. Відчуття, що ти повинен залишити власну дитину, навіть не побачивши її, що вона ростиме, позбавлена твоєї допомоги, твого захисту… І що нічого неможливо зробити…

Голос пацієнта виразно тремтів. Обличчя було бліде, навколо очей позначилися темні кола. Він не міг знайти місця рукам, які щойно досить вправно бігали по клавіатурі комп’ютера.

— Назаре Григоровичу…

Лікар уже стояв, відвернувшись, дивлячись у вікно.

— Назаре Григоровичу… Що-небудь… Хоч кілька років… Ну, щоб… щоб вона хоч трохи зміцніла, стала на ноги… Я вас благаю…

Так, ніби він сам був його хворобою.

— Так… — Лікар змученим рухом пройшовся долонями по обличчю. — Якщо вислуховувати подібне від кожного пацієнта, надовго мене не стане… Як живуть священики?

— Назаре Григоровичу…

— Шкода, що я не палю. А… що, зброя ця і зараз при тобі?

— Так, — відповів Борис, важко переводячи подих.

Відвівши полу розстібнутої куртки, він витяг з кобури пістолет, обертаючи у руці. Глушника на стволі не було. Повільним рухом він поклав зброю на край столу, поруч із клавіатурою.

Мобільний, що лежав на столі перед майором, який нерухомо сперся на лікті, нарешті подав сигнал. Це був Можейко.

— Кажи…

— Ну що, Івановичу… — нерішуче почав капітан, — жоден із препаратів не є отим триганом, від якого коробка. Обидва застосовуються при онкозахворюваннях. Судячи з даної комбінації, як мені пояснили, найбільш імовірно — при злоякісних захворюваннях крові, лейкозі наприклад… Казали, більш докладно належить…

— Я знаю, що належить, — перебив Кобища. — За двадцять хвилин, — він зиркнув на годинник, — зустріч перед корпусом обласного онкодиспансеру.

Можейко намагався ще щось промовити, але апарат його шефа вже опускався до кишені. Кобищу почало лихоманити. Він знав: справи, такі, як ця, безнадійно зависають. І тільки завдяки випадку деякі з них розкриваються. Можливо, саме тепер станеться диво, і забудькуватість вилізе боком цьому комп’ютерному камікадзе. Тепер, після повідомлення Можейка, все нарешті ставало на місця. Ось чому стиль Хакера вражав неповторністю, нагадуючи одночасно то професіонала, то дилетанта. Розкутість! Ось. Нарешті Кобища знайшов слово, яке характеризувало його якнайкраще. Хакер діяв розкуто, його ніщо не стримувало, ніщо не лякало. Саме це при ретроспективному погляді було провідною рисою його стилю. Цьому хлопцеві, за великим рахунком, нічого не світило. Очевидно, він знав про свою хворобу, і до певного часу рятувався оцими препаратами. І наважився на такий крутий жест, на гру, в яку, можливо, грав уперше і востаннє, без шансів на перемогу, просто для задоволення.

Майор тільки похитав головою, прилаштовуючи шкіряну кобуру на місце, яке давно стало забутим. Складалося враження, що вона заважала під лівою пахвою.

А вигляд пістолета у власній руці здався якимось незвичним, підсилюючи його невпевненість та хвилювання. Тому майор поквапився-таки запхати його чимшвидше під пахву й вийшов за двері, замкнувши кабінет. Стрілки його годинника наближалися до дванадцятої.

Пістолет Хакера лежав поруч із комп’ютером, виблискуючи матовими гранями, а сам він завмер, наче в прострації. Здавалося, він опанував себе, зрозумівши нарешті всю абсурдність свого останнього сплеску емоцій. Рука його невпевнено торкнулася зброї.

Двері кабінету розчинилися, і хтось покликав:

— Назаре Григоровичу! Ви є?

Це примусило його швидко сховати пістолет.

— Так… — лікар, наче опритомнівши, вийшов з підсобки до кабінету. — Що?

— Головний дзвонив, вас терміново хоче.

— Таж я нібито вже у відпустці…

— Але ж ви тут! Казав — негайно.

— Добре, йду…

Двері за жінкою, що передала повідомлення, зачинилися.

— Мене головний кличе… — Він знову присів на стільчик навпроти Бориса. — Віталію, я… ти дочекаєшся мене?

— Так, — відповів Борис.

— Точно?

— Точно.

— Знаєш що? Давай покладемо його ось сюди, — лікар показав на шухляду столу із замочком, — і замкнемо. Тимчасово…

— Ні, — відповів Борис. — Не хвилюйтеся, я не зроблю цього тут. Тим більше ви ще не відповіли остаточно на моє запитання. Поки не скажете, я не зроблю цього взагалі.

— А потім?

— А потім зроблю. Якщо ваша відповідь…

— Ти розумієш, що верзеш?! Ти пропонуєш мені прямо штовхнути тебе до самогубства!

— Самогубство, — відповів Борис, — це по відношенню до того, хто мав би жити, а взяв і застрелився. Тому до мого прикладу цей термін не підходить. Так що не карайте себе. У моїй смерті винні ви не будете. Навпаки, ви подарували мені можливість розпорядитися рештою життя, своїм часом так, як я вважав за потрібне. За це я поважаю вас найбільше за всіх людей. Те, що я прийшов сьогодні діставати вас таким… Просто вияв слабкості. Тимчасова слабкість… Ви мусите розуміти…

— І все-таки давай його сховаємо, ну, тимчасово…

— Ні, — вперся Борис. — Це віднедавна мій найбільший друг. Він виручав мене не один раз. Виручить і востаннє. Так що буде зі мною постійно.

Промовляючи це, він справді не мав жодних сумнівів, куди спрямує свою зброю востаннє. Але перебуваючи у вирі останніх подій, переслідуючи, щоправда, зовсім іншу мету, пацієнт гематолога не замислювався над тим, що в дійсності підсвідомо перетворюється на Хакера — холоднокровного вбивцю, людину, яка протиставила себе суспільству. Тому навіть попри таку впевненість важко було передбачити, як діятиме ця людина в ситуації, коли зброю наводять на неї, примушуючи здатися.

— Я не довго, — сказав лікар. — Ти справді нікуди не подінешся?

— Справді — відповів Борис. — Чекатиму, скільки треба.

Головний лікар онкодиспансеру вирішував якісь питання з чотирма відвідувачами. Йшлося про щось незвичайне — це він визначив одразу, відчувши атмосферу в кабінеті.

— Це наш головний гематолог Палійчук Назар Григорович, — головний лікар вказав йому на стілець. — Назаре Григоровичу, знаю, що ви вже у відпустці, але краще за вас тут ніхто не допоможе. Справа така. Це працівники нашого обласного управління внутрішніх справ. Майор Кобища веде слідство у гучній справі, про яку всі ми чули. Будь ласка, Олексію Івановичу…

Головний зробив запрошуючий жест.

— Дякую. Назаре Григоровичу, — почав Кобища, — йдеться про ту саму справу. Ведеться розшук злочинця, фоторобот якого неодноразово демонструвався по телебаченню. Зараз відкрилися нові факти. У місцях його перебування знайдено залишки медичних препаратів. Існує припущення, що він онкохворий, можливо, — ось ми з головним лікарем радилися — в нього захворювання крові. Ми розраховуємо на вашу допомогу. Якщо це житель нашого міста, то, можливо, він лікується або лікувався саме тут. Можливо, з вашою допомогою нам вдасться вийти на нього…

Кобища простяг лікареві кілька аркушів.

— Ось це різні варіанти його фоторобота. Гляньте, будь ласка, ще раз. Можливо, ви його відразу впізнаєте?

— Він приймав… — головний назвав два препарати. — Очевидно, це якийсь різновид лейкозу… Так, Назаре Григоровичу?

— По ідеї так… — промовив той, розглядаючи картки.

— Ми ж можемо переглянути картотеку всіх гематологічних хворих, — вів далі головний, — хто там за віком підходить. Та ви й у обличчя, гадаю, більшість із них пам’ятаєте…

— Ну що? — запитав Кобища. — Впізнаєте когось?

Цього ніхто б не помітив, але погляд слідчого, ковзнувши по Палійчуку, наче позначив його і тепер продовжував сканувати, хоч майор начебто й не дивився зараз на нього. Проте міліцейський спец ловив кожен рух міміки лікаря, і ніщо не могло сховатися від цього безпомилкового аналізатора. Кожен у такій ситуації завжди був для нього підозрюваним.

— Важко сказати… — невпевнено промовив Палійчук. — Вони, ці ваші фотороботи, як на мене, навіть між собою не дуже схожі. Це ж одна людина?

— Так, одна. Складені за свідченнями різних очевидців — тих, хто з ним зустрічався.

— І… залишилися живі? Гм…

Двоє, котрі мовчки сиділи за майором, спідлоба зиркнули на лікаря, що дозволив собі цей сарказм.

— В принципі прикидки є, — сказав Палійчук, повертаючи фотороботи. — Мені потрібно зазирнути до картотеки. Вона в нас віднедавна комп’ютеризована, так що це не займе багато часу.

— Фото, звичайно, там немає? — уточнив Кобища.

— Звичайно, немає. Але… Практично з усіма хворими я особисто бачився, консультував їх і повинен би згадати практично кожного. Та й потім, вік, стать, препарати, якими вони лікуються… Все це, я гадаю, істотно зменшить коло пошуку.

— То що, ходімо? — запитав майор.

Палійчук підвівся. Головний сипав люб’язностями, випроводжаючи несподіваних гостей із кабінету.

— Назаре Григоровичу, якщо які затримки, телефонуйте сюди, я на місці! — гукнув він навздогін.

У оргметодкабінеті, куди вони ввійшли, якраз наближалася обідня перерва. Працювали тут виключно жінки. Зараз вони готували чай, каву, нарізували хліб. Кобища завагався на порозі.

— Ви, власне, можете зачекати у вестибюлі, — запропонував Палійчук, — якраз обідають дівчата…

— Так, звичайно… — погодився майор. — Тільки прохання: можна роздрукувати оцю вашу картотеку? Так щоб були дані на всіх хворих, хоча б основні.

— Можна, — відповів лікар. — Дівчата перекусять і роздрукують списки. Сам я цього не зроблю, ви розумієте…

Кобища лише кивнув.

— А я тим часом пробіжуся очима по списках своїх гематологічних.

Четверо детективів, зачинивши двері, розсілися у кріслах порожнього вестибюля. Побажавши жінкам смачного, Палійчук увійшов до невеличкої кімнати, де світилося екранами два монітори.

— Назаре Григоровичу, вам допомогти щось? — крикнула з кабінету одна з працівниць.

— Ні, дякую, — відповів лікар. — Поки що нічого. Пізніше.

Сівши перед комп’ютером, він сперся ліктями на стіл і затулив долонями обличчя. Він не знав про спрямований на нього «сканер» майора кримінального відділу. Та зайве говорити, що гематолог упізнав людину, зображену на фотороботі. Свого унікального пацієнта.

Питання, яке він, за примхою долі, мав вирішити просто зараз, було надто складне.

Хакер сидів у підсобці кабінету, де його залишив лікар, у тій самій позі і терпляче чекав. Обличчя його, ще недавно таке жваве та емоційне, було тепер цілковито позбавлене міміки. Погляд прикипів до однієї точки. Долоні спокійно лежали на колінах, нерухомо завмерли пальці.

Про що думала ця людина у свої останні години? Про те, як відчуватиметься у руці руків’я зброї, спрямованої проти себе? Наскільки тугою виявиться пружина спускового гачка? Тугішою, ніж завжди, чи навпаки? Чи встигне мозок зафіксувати настання смерті, чи буде ще здатний аналізувати, щоб усвідомити незворотність того, що сталося?

Можливо. Можливо, ці хаотичні думки і проскакували у його свідомості. Періодично, на якусь мить. Тоді, коли ця свідомість вислизала з цупкого полону образу жінки, яка була зараз надзвичайно далеко.

Він здригнувся, коли вхідні двері рипнули. Хтось заходив до кабінету. Рука сіпнулася за вилогу плаща, але залишилася на півдорозі, лише торкнувшись теплого металу. Той, хто відчинив двері, постояв там якусь мить, а потім нерішуче запитав:

— Назаре Григоровичу, ви є?

Не отримавши відповіді, невідомий зачинив двері.

Прийнявши звичну позу, він знову опустив голову.

— Назаре Григоровичу, вам нічого на потрібно? Ходіть з нами на чай!

— Дякую, не хочу.

Він знову провів долонями по обличчю і посунув до себе клавіатуру одного з комп’ютерів. Здавалося, він прийняв рішення. Якийсь рух міміки свідчив про те, що він ніби хотів відігнати думки, які заважали його виконанню. Пальці невпевнено заходили по клавіатурі, часом помиляючись, про що знову-таки свідчили здригання його міцно стиснутих губів, і тоді він виправляв їх, просуваючись поступово вперед. За стіною дзенькали чашки, ложки, час від часу лунав сміх.

Палійчук увімкнув принтер і вставив аркуш паперу, натиснув кілька клавіш. Машина почала друк. Аркуш поволі виповзав із неї, укритий рівними рядками тексту. Вставивши новий аркуш, він продовжив процедуру.

Обід у оргвідділі закінчувався. Вийшовши з комп’ютерної, Палійчук попрямував до виходу.

— Назаре Григоровичу! — гукнула до нього старша працівниця. — Ви хотіли щось роздрукувати? Головний дзвонив — якісь списки хворих…

— Уже не потрібно, — відповів він, виходячи за двері та прямуючи до крісел, де сиділи Можейко з Сердюком та Величком. Побачивши його, Кобища припинив курсувати навколо своїх підлеглих і обернувся до лікаря. Прикра інтуїція, яка була з ним і зараз, порушувала впорядкованість думок. Вона ще не наважувалася на весь голос крикнути «зараз!», але давала зрозуміти, що той, хто зовсім недавно зухвало обіцяв останню зустріч, десь тут. Дуже близько. Але відгонячи свою вірну помічницю, майор не здогадувався, що це «близько» слід розуміти буквально.

Двері відчинилися, і хтось увійшов до кабінету. Судячи з човгання черевиків по підлозі, це був його лікар.

— Віталію, ти тут? — запитав він звідти.

— Тут, — відповів Борис, відкидаючись на спинку стільця.

Палійчук увійшов і сів навпроти.

— Є варіанти, за яких тобі можна допомогти, — сказав він, швидко глянувши на пацієнта.

— Як… — Борис болісно ковтнув, намагаючись зазирнути у вічі лікареві, ніби звідти можливо було витягти, що той збирався йому сказати. — Як… Т-так… Ви ж казали… Що я… маю робити? Що від мене вимагається?

Але лікар чомусь принципово не збирався дивитися на свого пацієнта. Даремно Борис силкувався перехопити погляд того, хто був зараз для нього більш ніж Богом. Шокований почутим, він не міг помітити, що у цьому схованому погляді наче щось вимкнулося, померло. Звідти вже нікому й нічого витягти б не вдалося.

— Назаре Григоровичу, ви… правду кажете? Що вимагається від мене? Скажіть лише…

Руки Бориса стисли стілець, дихання дедалі частішало. На завжди блідому обличчі почали проступати червоні плями.

— Насамперед віддати мені зброю, — спокійно піднявши очі, промовив Палійчук.

— А… До чого тут зброя? — Борис тепер уже зовсім не ладен був щось збагнути. — Яке це має… Навіщо ви… Ви… дурите мене? Ви гадаєте, якщо заберете його, то я не…

— Ти прийшов до мене по життя, — жорстко перебив лікар, — і казав, що згоден на будь-які умови. Ось моя умова. Даєш?

Він поклав руку на стіл поруч із клавіатурою, долонею догори. Погляд Бориса стрибав по стінах, наче відбиваючись рикошетом від очей лікаря, що стали скляними і, як йому здалося, неживими, непрониклими. Його свідомість відмовлялася щось розуміти. Навіщо йому пістолет? Яке відношення може мати зброя, схована під пахвою, до його відчайдушного і цілком абсурдного прохання?!

— Віддаєш чи ні? — перепитав Палійчук, не даючи часу на роздуми. — Ще трохи — і буде пізно…

Не тямлячи, що робить, Борис тремтячою рукою витяг пістолет з-під пахви і поклав на його руку. Шухляда столу відсунулася, і зброя лягла туди. Наче щось згадавши, Борис витяг з кишені глушник і поклав на стіл, а поруч — шкіряну кобуру. Усе це також опинилося в шухляді. Хакер закляк на місці, заворожено дивлячись на того, хто щойно роззброїв його, зробив беззахисним, дозволив будь-кому брати його практично голіруч.

Таксист, машина якого припаркувалася біля входу на старе кладовище, знудьговано крутив верньєр приймача. Зелений сотенний папірець уже зо дві години лежав у його кишені. Його пасажирка не була схожа на таку, що мала б розкидатися стодоларовими банкнотами. Вона надзвичайно поспішала, була дуже схвильована, не сказати б більшого. Взагалі — сама не своя. Вийшла і зникла. Звеліла чекати. Таксист зітхнув.

Тим часом дівчина, яку він привіз, швидко йшла між хрестами, шукаючи очима постать у темному плащі. Час від часу вона сповільнювала крок, вдивляючись у ряди поміж могил, так, наче той, кого вона шукала, міг не сидіти — лежати між ними. При думці про це обличчя її змінювалося, а плечі починали здригатися, і це заважало пошукам.

А кладовище займало величезну територію.

— Ну що? — запитав Можейко, звертаючись невідомо до кого. — Чому всі мовчать? Івановичу, мені він не подобається. Особливо тепер. Якась поведінка підозріла. Ви що, не бачите?

— І я б так сказав, — погодився Сердюк. — Він начебто змінився, якийсь не такий вийшов.

— Наче мішком вдарений, — підтвердив Величко.

— Івановичу, скільки разів проколювалися! Ходімо! Їй-богу щось крутить!

Кобища ще якусь мить розмірковував, та раптом зірвався і майже побіг коридором туди, де зник лікар Палійчук. Колеги кинулися за ним. Вони бігли, минаючи лабіринти коридорів, але тут наче всі повимирали. Нарешті трапилася жінка у зеленкуватому лікарняному костюмі.

— Де гематолог ваш? Палійчук? Де його кабінет?

Злякано відсахнувшись, вона, затинаючись, пояснила їм дорогу до сусіднього крила. Вони побігли. Тільки тепер Кобища відчув, як шалено калатає серце. Вискочивши на другий поверх, вони знову спустилися на перший. Ще кілька людей у лікарняному одязі здивовано провели їх поглядами. Ось вони, двері.

— Де Палійчука кабінет?

Ще одна пані здригнулася, бачачи чотирьох чималих збуджених чолов’яг, і показала ще далі в глиб коридорних катакомб.

Опустивши руку до кишені халата, лікар дістав білий конверт і простяг йому. Борис узяв автоматично. Все відбувалося наче в якомусь незбагненному сні. Голова його втратила здатність мислити, а рухи були механічні й запізнілі. Палійчук підійшов до вікна й відчинив його. Холодний осінній вітер увірвався до приміщення та зашелестів паперами, зриваючи їх зі столу. Запаморочення посилилося, викликаючи навіть легку нудоту. Пожовкла, спалена сонцем трава стирчала купками навколо поодиноких беріз.

— Іди, — сказав він.

— Куди? — насилу промовив Борис.

— Подалі звідси. І ніколи не повертайся. Не загуби конверт. Там… — він дозволив собі ще раз поглянути на Бориса зовсім чужими очима, — …твоє життя. Те, яке ти випросив.

Той лише лупав очима, намагаючись-таки усвідомити цю повну нісенітницю, яку верзла людина, котру він звик завжди вважати розумною, освіченою та тверезою. Чомусь надзвичайно важко було прийняти думку, що потрібно ставити ногу на це біле, блискуче, недавно пофарбоване підвіконня. Але йому запхали до рук порожню сумку і підштовхнули вперед. Надворі перед корпусом нікого не було. Далеко, за парком, їздили машини, доносячи сюди відфільтрований кущами та деревами монотонний звук автотраси. Голова крутилася, як ніколи. Серце калатало, відлунюючи якимось далеким гупанням у скронях. Вилізши на підвіконня, мало не скинувши вазон, він зробив крок уперед.

Розпачливо кивнувши головою, як завжди, коли доводилося уздріти кричущий непорядок, Палійчук узяв з полиці маску й витер підвіконня, на якому відбився такий недоречний тут слід підошви. Потім сів за стіл і невідомо для чого тією ж маскою задумливо почав витирати комп’ютер — але ж на нього ніхто не ставав ногами…

Можейко добіг перший, смикнув двері. Вони виявилися замкненими. Він засмикав сильніше. Підбігли колеги. На звук відчинилися сусідні двері, і якась жінка в халаті здивовано запитала:

— Навіщо ви двері ламаєте? Ви що?

Кобища тицьнув їй під ніс посвідчення.

— Міліція, кримінальний відділ. Де ваш лікар Палійчук?

— Е-е… — розгубилася вона, — так… щойно, здається, заходив до кабінету…

Можейко загупав кулаком у двері.

— Назаре Григоровичу, відчиніть!

— Вибивай, — скомандував майор.

Лікарка широко розплющила очі та затулила рота долонею, коли двоє здорових хлопців розбіглися від протилежної стіни й гупнули у широкі добротні двері. Відстань для розгону виявилась замалою, і з першого разу не вийшло. Вони розігналися вдруге. Двері не витримали, і всі четверо ввірвалися до кабінету.

Там не було нікого. Прочинені двері до підсобки. Мертва тиша. А в коридорі першого поверху поступово збиралися люди. І цієї миті за прочиненими дверима почувся якийсь рух. Наче щось посунулося. Саме таке враження викликав цей звук — не свідчення присутності когось по той бік стіни, а її далекі й запізнілі наслідки. Але тепер навіть Кобища розстібнув гудзик плаща й потягся до «Макарова».

Сердюк з Можейком миттю зайняли місця обабіч дверей до підсобки й притислися до стін. Ось вони майже одночасно заскочили туди. За ними Величко. Щось гримнуло. Тиша.

Він лежав грудьми на столі, незручно розкинувши ноги між ніжками стільця. Клавіатура та екран комп’ютера були забризкані кров’ю, яка розпливалася калюжкою з-під простреленої наскрізь голови. Ліва рука звисала додолу, права лежала на столі, торкаючись пальцями ручки пістолета, зануреного в цю ж саму калюжку. На ствол «Беретти» було нагвинчено глушник. Екран комп’ютера світився, від чого жахливі темно-червоні бризки на ньому набували дивовижних відтінків. У правому нижньому кутку монітора, частково заплямований стікаючими бризками, жирним чорним шрифтом застиг напис:

«Тут більше не буде хакера».

Кобища мовчки присів на друге крісло, що стояло у підсобці. Пістолет у його руці заважав припалити сигарету, і майор нарешті зрозумів, що потрібно сховати його. Це був фініш. Хакер мав рацію, говорячи, що вони ще побачаться. Навіть якби вони й не вирахували його насамкінець. Однаково — кого ще, як не його, Кобищу, викликали б до трупа, біля якого лежить «Беретта» з нагвинченим глушником? От тільки побачитися і зловити — дійсно різні речі.

Кілька надзвичайно глибоких затяжок, і він промовив невідомо до кого захриплим раптом голосом:

— Викликай експертів.

Запискотів мобільний Сердюка. Ніхто з працівників диспансеру, яких збиралося у коридорі дедалі більше, не наважувався зазирнути до кабінету.

Він брів, не розбираючи дороги, галасливими вулицями, потім прохідними, досить занедбаними дворами, потім алеями парку. Люди, які траплялися на шляху, щось тягли у валізах, палили, розмовляючи між собою, вигулювали собак. Він бачив їх усіх, проте жоден із них, як і кути будинків, вітрини, автомобілі, не закарбовувався навіть на якусь мить у його пам’яті, проходячи транзитом. Ноги час від часу запліталися, і він, аби не впасти, змушений був повертатися у цей світ, знаходячи очима носки власних черевиків і вказуючи їм дорогу.

Лавки, розставлені вздовж набережної річечки, що протікала через цю частину парку, виглядали зовсім убого. Їхні бетонні частини полущилися, дерев’яні підгнили та поламалися. Проте на них завжди хтось сидів. На одну з таких лавок опустився й він. Тіло почувалося надзвичайно кепсько. Нестерпна кволість. Починало морозити. Думки взагалі перетворилися на суцільний хаос.

Права рука його за останніх кілька місяців звикла займати положення у правій кишені плаща. Ось і зараз вона була там, напевно, за звичкою, адже торкатися там тепер уже не було чого. Холодний вітер приніс від річки запах води та намулу. Запах, який якимось дивом зберігся у цьому царстві бетону, заліза та пластмас, що на кілометри розкинулося навсібіч. Загорнувши лівою рукою вилоги куртки та плаща, Борис витяг правицю з кишені. У ній був білий конверт. Кути зім’ялися. Мабуть, там було лише кілька папірців, та конверт відтягував руку донизу, ніби важив не менше за «Беретту», яка донедавна традиційно займала цю кишеню. Зволікати далі було неможливо. Намагаючись не пошкодити вмісту, тремтячими пальцями він надірвав конверт. Там знаходився складений учетверо папір із роздрукованим на комп’ютері документом. Три слова на складеному вчетверо аркуші відразу кидалися у вічі. У грудях щось стислося, коли він прочитав видрукуваний жирним шрифтом заголовок:

АМНІСТІЯ

і нижче приписка трохи меншими літерами:

для хакера

Після цього надзвичайно важко виявилося переключитися на дрібні рядки самого тексту. Серце гупало десь дуже глибоко в тілі, яке, здавалося, зараз було зовсім позбавлене ваги. Борис на кілька секунд заплющив очі й перевів подих. І нарешті почав читати.

Дорогий Віталію! Ніколи б не подумав, що мені доведеться говорити з тобою про це. Але людина взагалі рідко сподівається на те, що в дійсності може її підстерігати. Ти знаєш це зі свого прикладу. Так сталося і зі мною. Тому не дивуйся, якщо лист мій здасться тобі чимось знайомим. Я щойно прийняв рішення і тепер надто обмежений у часі для того, щоб імпровізувати. Тому дозволю собі скористатися твоїм надбанням.

Тож і ти уяви собі картину — гарний сонячний будинок у тихому районі міста. У дворі граються діти. Одну з дівчат — Оленку кличуть додому. Вся сім'я сідає до столу. Настрій радісний, як той привітний день. Батько дбайливо поправляє дівчинці косу. Вона вже у шостому класі. Мати її дуже гарна. Вона посміхається, пораючись біля столу. Батька дівчинки звуть Назаром. У них гарна й щаслива сім'я. Тому їх не надто бентежать зміни, які почали відбуватися навколо — перебудова, зникнення товарів у магазинах, стрибки цін та затримки зарплатні. Тим більше, що сам він відомий у місті лікарі, досвідчений фахівець у своїй галузі. Вони крутяться, як можуть, намагаючись утримати свій матеріальний стан і дружина його, яку, до речі, звуть Іриною, готується до поїздки за кордон разом зі своїми співробітниками — замовляється автобус із метою поторгувати на базарі в Польщі. Заняття, до якого багато хто вдавався того часу.

Потрапивши за кордон уперше, Ірина повертається «не такою». Напевно, вона якоюсь мірою шокована побаченим. Це повинно минути. Але чомусь не минає. Непомітно змінюється атмосфера в сім'ї. Змінюються й подружні взаємини. Взагалі, те, що відбувається впродовж майже двох років, у Назара викликає розгубленість. Далі — гірше. Всі зусилля, яких він докладає для виправлення ситуації, марні. З жінкою, яку він кохає над усе, матір'ю його дитини щось діється. Справа йде до розлучення, якому він опирається до останнього.

Причина катастрофи виявилася найбанальнішою. Одного разу зателефонували доброзичливці з її роботи і відкрили йому очі. Та тільки зробили це надто пізно. Хоча, можливо, це й не мало значення. Назар побачив його лише один раз. Це був молодий чоловік. Так, нічого особливого — непотріб, звиклий швендяти по закордонах. Ще тоді, під час першого перебування Ірини в Польщі, зустрівшися з нею випадково, за неповний тиждень він устиг зробити все. Вона не була з ним щаслива. Знищивши все, що в неї було, він, звісно, не міг нічого дати їй натомість.

Дорогий Віталію, мені важко передати свої почуття. Спочатку це була розгубленість. Потім хотілося знищити цю погань. Потім, пішовши ва-банк, я намагався ще раз усе вирішити з дружиною. Але це вже була не та жінка, з якою можна говорити. Скінчилося судом, на якому я не зміг стриматися. Результат — я втратив можливість бачити власну дитину, яку також любив понад усе. Далі події розвивалися ще банальніше — горілка… Не буду про це. Як ти казав, щоб не спаплюжити світлої пам'яті про того, ще «старого» Назара.

А ось далі… Я також захворів, як здавалося спочатку, через власну дурість. Хвороба затяглася. Я досить швидко зрозумів, що це означає — все-таки фахівець із досвідом… Діагноз — «гострий лейкоз». І якщо зухвалий молодик, звиклий товктися по базарах та митницях ще може тішити себе якимись надіями, ілюзіями, то досвідчений лікар-гематолог цього задоволення позбавлений.

До речі, про молодика. Дорогий Віталію, ти гадаєш, після того, як він поламав моє життя, я почав виношувати плани помсти? Нічого подібного. Нічого такого мені на думку не спадало. Причина та сама, що і в тебе. По-перше, мораль, природна законослухняність не припускали навіть думки про таку річ, як убивство. По-друге, біль притупився. Мені навіть якимось чином вдалося не впасти остаточно, я зачепився якось у цьому житті, і ось… Словом, усе, що ти там говориш про перший шок, потім роздуми про сенс життя, бажання грюкнути на прощання дверима — все це дійсне і для мого прикладу. Так воно приблизно й відбувалося. Збираючись залишити цей світ, я не міг змиритися з думкою, що та погань, яка саме і заслуговувала б на таку долю, житиме, а йти з життя доведеться мені. Ця думка робила останні місяці мого життя просто-таки нестерпними. Тепер я знав, чим займатимуся впродовж відпущеного хворобою часу.

Відтоді, інтенсивно лікуючись, я розраховував дочекатися його чергового повернення з-за кордону. Мій стан був близький до божевілля. Дожити! Лише дожити якось, не померти до його повернення! Зациклившись на цьому, я продовжував виношувати плани і всього вигаданого мені здавалося недостатньо. Я не міг просто взяти і вбити його, так само, як і піти з цього світу без нього. Найнявши кімнату в будинку, де він жив, із вікнами на його під'їзд, я чатував, як мисливець, упродовж багатьох днів. І тут мені просто пощастило. Почалася зима. Він повернувся застудженим і кілька тижнів лікувався в дільничній поліклініці. Напевно, ця негідь добряче перемерзла десь у дорозі або по базарах, заробляючи «зелені» для своїх розваг. Щоразу, побачивши його, я збігав униз і йшов за ним. У тебе ніколи не з'являлося відчуття, наче тобі свердлять спину? Цього я вже ніколи не знатиму. Лікування, очевидно, просувалося мляво, і він кожні два-три дні відвідував поліклініку. Одного разу в мене від несподіваної думки навіть затремтіло всередині. А що, як існує свого роду вища справедливість? Адже я також довго вважав своє нездужання затяжним протіканням банальної застуди… Але справедливість, як ти знаєш, сама не встановлюється. І я вирішив їй допомогти. Маючи знання та знайомих інших лікувальних установах, здійснити це виявилося простіше, ніж я сподівався. Напевно, молоденька лікарка, побачивши бланк із фіктивним аналізом крові, що надійшов з лабораторії, мало не вигукнула щось на зразок: «Я ж думаю — щось тут не так! Он чому воно так мляво лікується!» І виписала пацієнтові направлення до онкодиспансеру. Так воно було? Звісно. Казала, напевно, — не хвилюйтеся, це проста формальність, нічого в вас немає… Саме так. А в диспансері з таким аналізом — прямісінько до мене. Адже це мій профіль. Час зайвий раз здивуватися, як маленький папірець іноді вирішує долю людини.

Відтоді він опинився повністю в моїх руках. Будь хто, потрапивши сюди на обстеження, стає підозріливим. Спробуйте переконати людину, яка потрапила до онкології, що в неї немає раку! Дуже важко. А тут ще й через мою «халатність» йому до рук потрапляє історія хвороби. Гострий лейкоз. Це вирок. Мушу віддати йому належне — хлопець виявився надзвичайно рішучим: думав, він мене задушить, притиснувши в ординаторській якось наприкінці робочого дня. Хотів усе знати. Коли і як, наче я не лікар, а провидець… А далі був шок, такий, яку мене. Не буду приховувати, я з задоволенням спостерігав розвиток його стану. Насправді не хворий, він, проте, прямував до тієї останньої межі разом зі мною. Ми наче йшли нога в ногу. Я старанно лікував його за всіма існуючими канонами. Знаючи все, він все-таки вірив, що можливо, вдасться видряпатися. Так, принаймні, мені здавалося. Хоча, можливо, я помиляюся. Тобі краще знати. Прийом протипухлинних препаратів у високих дозах викликав у нього цілком закономірну анемію. Від цього крутилася голова, він скаржився на кволість, нудоту, запаморочення, сприймаючи це як прогресування страшної хвороби. Його консультували наш професор та інші фахівці, не знаходячи, звичайно, ознак злоякісного захворювання, і всі заспокоювали, що він здоровий, що немає в нього ніякого лейкозу і його треба виписувати — лише підлікувати анемію. Ну, звичайно! Адже там усіх так заспокоюють. Той, хто потрапляє туди, відразу дізнається про цю кухню від сусідів по палаті. Одного разу він навіть у пориві відчаю дременув з власної ініціативи до Києва, до онкоцентру! Аналізи здав. Звісно, там йому сказали те саме. Їдьте, мовляв, за місцем проживання та лікуйте вашу анемію. Після цього він ще більше занепав духом.

Я спостерігав оце його просування до фінішу, в який він увірував повною мірою, і гадав, що все про нього знаю, не підозрюючи, що мій пацієнт, а водночас і жертва, у своїй гонитві за сенсом життя, яка, очевидно, притаманна багатьом, кому доводиться заздалегідь побачити останній рубіж, таємно від мене перетворився на кілера з оригінальним прізвиськом, за кілька місяців поставивши на вуха все місто.

Та разом із цим наближався й мій власний фініш. Надходила та мить, коли я мав лише трохи підштовхнути його, щоб потім уже спокійно піти самому. І, дивна річ, мене чимдалі починали гризти надокучливі сумніви. Свідомістю я бажав одного, а якимось глибоким нутром почав відчувати інше. Це, очевидно, і було те роздвоєння, яке іноді відбувається з людьми у критичних ситуаціях. Відтягувати останній крок далі не було куди, а сумніви мучили дедалі сильніше. Я б сказав, це вже були не просто сумніви, а муки морального плану. Я навіть спромігся на доволі дивний як на мене вчинок — завітав до церкви. Навіть не пам'ятаю, коли бував там востаннє. Церква була незвичайна. Втім, священик, з яким я двічі спілкувався, судячи з усього, — людина надзвичайно порядна і вболіває за те, що робить. Нам так і не довелося порозумітися. Він ніяк не хотів визнати законність бажання знищити погань, яка скривдила мене, і щиро намагався зрушити чашу терезів на твою користь. Гадаю, я його дуже засмутив. Не знаю, як вирішив би я цю дилему, але ти несподівано прийшов сам. Прийшов благати мене про помилування. Можливо, благання самі по собі ні до чого б не призвели, тільки б підігріли мене. Але тобі вдалося розтлумачити мені, що від твоєї страти постраждають інші, ні в чому не винні люди — те, про що попереджав і священик. Щоправда, як на мене, це схоже на ситуацію, коли ворог, ідучи в наступ, штовхає поперед себе жінок та дітей. Ти поставив перед собою жінку, про яку розповідав, та її майбутню, ще не народжену дитину.

Що ж, у будь-якому разі забирай своє життя. Ти вимолив амністію. Покарання не відбудеться. Дякуй за це двом людям — своїй ще не народженій дитині та пастирю Дмитрові. Не знаю, напевно, йому все-таки вдалося вплинути на мене якимось чином, оскільки я, ще вчора бажаючи стратити тебе, сьогодні рятую. Ні, я не маю на увазі цю амністію. Зараз, коли я друкую її, у коридорі сидять оперативники з відділу вбивств. Вони прийшли по тебе. Доля, наче за іронією, дарує мені ще один шанс знищити тебе, від якого я відмовляюся. Тому вони отримають лише мій труп разом із твоїм комп'ютером та зброєю, на яких: будуть лише мої відбитки пальців. Отже, з твого дозволу, Хакером тепер буду я.

Коли ти читатимеш цього листа, мене вже не буде. Дилему нарешті вирішено. Звісно, твій «грюк дверима» вийшов гучнішим. Твій прощальний вчинок крутіший та видовищніший. А я… Я наостанок лише спромігся-таки подарувати життя хоча б одному пацієнтові, адже решта завжди благополучно помирали. Що ж, кожному своє, і більше я не хочу залишатися тут ні години. Адже відтепер це вже не життя, а розкладання тіла за тверезої свідомості. Це для мене занадто. Остання моя воля — зустрінься з тим чоловіком і розкажи йому, що я так і не здійснив задуманого. Його можна знайти в лютеранській церкві Христа Спасителя, що по вулиці Промисловій. Цей будинок важко сплутати з іншими. Поговори з ним. Нехай пом'яне мене в своїх молитвах, чи проклене — це залишаю на його розсуд.

Ось такі дива трапляються на світі. За кілька хвилин до смерті я просто спілкуюся з людиною, яка занапастила мене, яку я щиро бажав знищити, і навіть знаходжу в цьому полегшення, моральну втіху. Один із двох приречених на смерть людей у останні свої дні обрав зло, помсту. Другий — добро, прощення. П’ятдесят на п'ятдесят. Отож, Віталію, питання про сенс життя залишається відкритим. Не знаю, чи потребуєш ти цього, але я пробачаю тебе. Просити ж пробачення в тебе за цю невеличку екскурсію до останньої межі, гадаю, зайве. Адже ти завдяки цьому спромігся зробити те, без чого, в свою чергу, не мав права помирати, причому, ще задовго до справжнього власного кінця. Залишається тільки жити. Цінуй його, це життя. Цінуй життя тих, хто тебе оточує. Дорожчого за нього немає нічого у світі.

Підпису не було.

Борис відвів аркуші від очей, зробив якийсь незрозумілий, невизначений рух і почав читати знову. Він наче їв очима рівні друковані рядки і ніяк не міг наїстися, адже вони чомусь не давали відчуття насичення. Прочитав удруге все до кінця, а за мить почав знову. Якщо спершу лист читався неквапно, підряд від першої до останньої сторінки, то тепер його очі бігали по сторінках розгублено та знервовано. Погляд ніби лихоманило. Він кидав текст, не дочитавши до кінця, й починав знову. Потім, наче схаменувшись, перескакував уперед і шаленим темпом гнав до останнього абзацу. Далі все починалося спочатку. Здавалося, це триватиме вічно. Але темрява поступово опустилася на місто, непомітно зловила очі.

Борис сховав до кишені аркуші й, хитаючись, підвівся з лавки. А потім щільніше загорнув поли плаща і рушив до виходу з парку, де вже давно засвітилися вогні міста.

Майор Кобища стояв перед дзеркалом, розглядаючи свої червоні, оточені зморшками очі. Чомусь зараз уперше це викликало у нього такий подив. Раніше він ніколи не думав, що має стільки зморщок під очима й вони такі глибокі. Горло саднило від курива. Давно потрібно кидати. Вийшов із туалету, відчинив двері власного кабінету. Можейко сидів на стільці, спираючись на його стіл.

— Івановичу, може, ішли б уже? День таки дурний був…

— Іди, давно вже час. Я все це поскладаю і також… Приходько ще обіцяв телефонувати.

— Стосовно чого?

— Стосовно всього. Та й Зав’ялов. Та й справу хочеться закрити остаточно. Вона мені вже… — він провів ребром долоні по шиї, — ось де.

— Усім нам, — сказав Можейко. — Хоча вам, звичайно, найбільше.

— Я розчулений тим, що ви це розумієте… — не приховуючи роздратування, промовив Кобища.

— Я абсолютно щиро! — скинувся Можейко.

— Вікторе… — скривився майор, — іди вже, я тебе прошу. Відпочивай. У будь-якій іншій ситуації сьогоднішній день їй-богу вартий того, щоб піти зараз і добряче вмазати, але за таких розкладів…

— А що? — підтримав капітан. — Чим вам розклади не подобаються? Ну звичайно, я б також не відмовився, щоб він зараз сидів у КПЗ живий і здо… гм… Але все й так терпимо. Так що… Давайте! Зараз дзвоню, повертаю хлопців, і кудись завалимося. Ми ставимо!

— Ні, — відрізав Кобища, — не хочеться. Не той настрій. І взагалі…

Телефон лише раз устиг дзеленькнути, й трубка опинилася біля вуха майора.

— Так!.. Еге… — Він слухав кілька хвилин, а потім запитав: — І це можна приймати як остаточний варіант? Ну, бувай. Дякую…

— Що там у Приходька? — спитав Віктор.

— Це Зав’ялов. — Кобища витяг із пачки останню сигарету, наче роздумав курити, хотів був укинути її до шухляди, а потім таки клацнув запальничкою. — Розтин закінчено.

— І що?

— Нічого. Про дірку в голові нічого цікавого. Це безпосередня причина смерті. Окрім цього, в загиблого кінцева стадія гострого лейкозу. Ще досліджуватимуться мікропрепарати, але він не сумнівається. Казав, що от-от помер би й без кулі. До речі, про хворобу його на роботі не знали…

— А ви кажете… — промовив Можейко.

— Нічого я не кажу, — відповів майор. — Справу закриваємо. Усе грає. Просто він буде мені ще довго маритися. Ти гадаєш, я вибитий із колії тим, що він усе-таки вислизнув, образно кажучи, й цього разу? Ні-і… — Кобища заперечливо похитав пальцем. — У даному випадку не це основне. Не це, так би мовити, привід до розпачу. Ну, повиносили б ми за ним зо два тижні горщик у ізоляторі, а там би він однаково «вислизнув». На той світ… Тут інше. Ти мене вбий, я не можу розкласти всі факти у цій справі, зв’язати все докупи. Хоча б собі пояснити, хто він у цій катавасії… Розумієш? Як дістався до цих дискет? Що має до Ромазана? Яким чином вліз у це? Де Наталія Косовська? Яка її роль? Звідки Ромазанові скарби? Усе чортзна-як! Хто тепер нам усе це розповість? Ось чому прибила мене така розв’язка.

— Розумію, — погодився Можейко. — Але не крайте себе. Він би однаково нічого не розповів. Це я гарантую. І ніхто нам не допоможе. Після розлучення він п’ять років жив сам. Ні з ким не спілкувався. Ніхто про нього нічого сказати не може. Так і творив свої справи. А спільники якщо й були, то самі не об’являться. Та й потім…

— Що потім?

— Ну, це ж не Агата Крісті, щоб наприкінці усі крапки над «і»… — Посмішка, яку він при цьому намагався начепити на обличчя, виглядала доволі дурнуватою.

— Знаєш що? — зірвався Кобища. — Іди вже… Ну, я тебе прошу, йди! Дай спокійно зібратися й піти додому! А взагалі-то… Знаєш, це тобі наука буде. Ото береш завтра Сердюка, Величка, відшукуєте фотографії Палійчука і печете по всіх свідках, які бачили хакера. О! А ти як думав? По мийщиках, дівках із магазину… Словом, усіх підряд!

У Можейка від цих слів «відпала» щелепа.

— Навіщо, Івановичу… Ви жартуєте… І так же ясно… — І додав, побачивши заперечливий рух пальця шефа: — А навіть би уявити, що не впізнають, — однаково ж нічого це вже не змінить. Навіщо?

— Я ж кажу — для науки, — відрубав Кобища. — Щоб удруге такими розумними не були! Агата Крісті…

Зітхнувши, Можейко підвівся.

— Івановичу, а може, ще передумаєте?

— Не передумаю. Печи до жінки та дітей. І так удома ніколи не буваєте… Ч-чорт… ось, що він мав на увазі…

— Про що ви? — не зрозумів Можейко.

— Так, ні про що. Казав цей розумник по телефону, що ми з ним обов’язково зустрінемось, але зустріч не принесе мені задоволення. Ще б пак! Він давно збирався застрелитися зі своєї «Беретти». Аякже! Знав, що смертник. До самогубства давно був готовий. Звичайно, кого б іще викликали на такий труп на тлі останніх подій? Мене. От і зустріч. А задоволення…

— Гуморист… — зауважив Віктор. — І гумор його чорний.

Двері за капітаном зачинилися. Кобища довго сидів із заплющеними очима, закинувши голову назад. Потім розім’яв шию, відсунув стільця, склав документи і поліз до шафи по плащ.

По обидва боки від вулиці вже спалахнули ліхтарі. Він сунув похмуро, ледь нахилившись уперед, ніби в груди бив сильний вітер. Вийшовши з управління, Кобища намагався відключитися і не думати про те, чим займався впродовж дня, проте думки його чомусь самі лягли у певне русло, і він вирішив не пручатися.

«Беретта», яка зараз лежала серед речових доказів, стріляла шість разів, тобто всюди, де була стрілянина, окрім квартири Олега Маліцького та старої, яку всі називали тіткою Вірою. Там стріляла якась інша «Беретта», навмисно крізь грубезну сковороду, якою затулили нещасну жінку, щоб спотворити кулю. «Подарувавши» на прощання свій пістолет, Хакер дозволив їм встановити це. Щойно відповідний протокол було представлено експертом Андрієм Приходьком. А в кабінеті гематолога місцевого онкодиспансеру дійсно лежав пістолет Хакера. Дактилоскопіст Костянтин Павлюк також увесь цей час не сидів склавши руки. Відбитки пальців загиблого виявилися єдиними, знайденими на рукоятці «Беретти». Ті ж самі відбитки вкривали клавіатуру та інші частини комп’ютера. Вони ж, нехай разом з іншими, фігурували і в квартирі Наталії Косовської, і в тій, другій, на вулиці Богдана Хмельницького, куди вони тоді лише трішки не встигли. Цим фактам також відповідали численні протоколи. Щоправда, там було знайдено й інші відбитки. Чиї? Можливо, його спільника — того, хто ввімкнув комп’ютери на маслозаводі в Білоденичах і в результаті дістався «третім», утікаючи від них через заводську стіну. Проте останнє можна лише припустити.

Найлегше цього дня було Карповичу, якого майор поза очі тепер і сам називав не інакше, як Птеродактилем. Його терміново привезли в управління з військової частини, у якій той опинився відразу по загибелі генерала Панасюка. На тому, щоб знову задіяти Карповича, наполіг Ігор, програміст СБУ, який завершував «віртуальний» бік цієї справи. Комп’ютер Хакера вже був тут, на шостому поверсі. За дві години Птеродактиль повністю втратив інтерес до цієї машини. Це дійсно був сумнозвісний «Армагеддон (004) 000111 DX», як охрестив його винахідливий, але не надто обережний програміст Олег Маліцький. На комп’ютері було встановлений «голий» дев’яносто восьмий «Віндовс». Крім того, машина не містила більше ніякої інформації. Усі файли було знищено.

Врешті-решт, замикав цю когорту судмедексперт Георгій Зав’ялов, який щойно встановив у загиблого наявність хвороби, проти якої застосовувалися знайдені ще кілька місяців тому ліки. На коробці з якими були знову ж таки його, Палійчукові, відбитки.

Існували, крім того, й свідки, чиєю думкою також не варто було нехтувати. Так, колеги загиблого, які дійсно не здогадувалися про наявність у нього захворювання, підтвердили, що протягом останніх півроку він надто часто брав відпустки, профспілкові, в рахунок наступного року, а також за власний кошт, а тому нерідко на роботі був відсутній. За свідченнями його колег, одним із його захоплень, принаймні раніше, був комп’ютер та робота в інтернеті. Щоправда, про кваліфікацію його як хакера ніхто нічого сказати не міг.

Кобища спіймавв себе на думці, що підсвідомо ще раз перевіряє докази того, що лікар Палійчук Назар Григорович і Хакер — одна особа, хоча офіційно давно вже з цим погодився. Докази дійсно були неспростовні, й до хисткого місця цієї версії з натяжкою можна було віднести лише його «багатоликий» фоторобот, складений за свідченням переляканих дітей, не надто уважних зарозумілих молодиків та двох дівок, які бачили його у тьмяному світлі магазину лише кілька хвилин. Вони дійсно відрізнялися між собою, та й на оригінал, відверто кажучи, були схожі надзвичайно мало — лише худорлявістю та, можливо, якоюсь мірою бровами. Звісно, фоторобот, намальований за участю дітей, виявився більш «геройським», а за участю дам із нічного магазину більш «нещасним», та це мало свої цілком зрозумілі причини. Навряд чи хтось інший на його місці поставився б до цієї неув’язки серйозно.

Лише зараз Кобища трохи розслабився. Свіжий вітерець залазив під плащ, приводив тіло до тями, відволікав від тяжких думок. Усе-таки це був вірний хід — відмовитись від пиятики та пройтися містом. Колись давно, ще студентом університету, він полюбляв ходити на заняття саме цими вулицями. Усі їздили тролейбусами, а він ішов пішки від самого гуртожитку. Це було далеко, але така прогулянка зранку давала заряд бадьорості, а ввечері після занять — відпочинок та розслаблення. Внизу, вздовж річки простягався парк, який від тих далеких часів не зазнав особливих перетворень. Але повітря в цій частині міста завжди було свіжіше.

Кволість та втома на підході до тролейбусної зупинки відчувалися особливо гостро. Щойно від’їхало маршрутне таксі, й він зупинився. Напевне, прогулянки досить. Схотілося чимшвидше потрапити додому. Відпочивати. Щастя, що не всі справи такі нервові та виснажливі. Якщо зараз над’їде тролейбус, то від повного, хай навіть тимчасового, спокою його відділятимуть якихось двадцять хвилин.

Чоловік, що наближався до зупинки, чомусь відразу привернув його увагу. Він наче виринув із темряви з боку парку. Довгий, щільно загорнутий плащ, волосся, доволі коротке, зачесане на проділ. Над зупинкою світився потужний ліхтар, кидаючи різкі тіні на худорляве обличчя того, хто надійшов. Він повернувся боком до майора, обличчям до проїжджої частини. Кобища зрозумів, чому несподівано стислося його серце. Саме так у його уяві мусив виглядати той, кого називали Хакером. Праву руку незнайомець тримав у глибокій кишені плаща.

Кобища болісно ковтнув. Нав’язливі думки. Вісім з половиною годин тому Хакер скористався своєю зброєю востаннє, пустив кулю собі в голову. У цьому не сумнівався ніхто. Тоді чому цей чоловік тримає руку в правій кишені? Що це вже — параноя? Що, тепер у кожному другому йому ввижатиметься той, хто упродовж кількох місяців знущався зі слідства?! Хай там як, а рука майора сама потяглася за вилогу плаща, де якимось дивом залишився реманент, котрий він надягав надзвичайно рідко. Зовсім затурканий, півгодини тому він зійшов на два поверхи і лише тоді згадав, що варто було б відчепити кобуру разом із «Макаровим», яка вже півдня муляла бік. Але повертатися не хотілось. Пальці торкнулися металу, потім розстібнули защіпку. Навряд чи він зараз міг сам собі пояснити, що відбувається.

Незнайомець стояв спокійно, притулившись плечем до стіни будки і, як здавалося збоку, заплющивши очі. Поза його висловлювала втому. В магазині, за словами тих самих двох дівок, його поза також свідчила про втому. Попри це, пістолет, судячи з усього, завжди блискавично опинявся в його руці, а сам він, навіть стомлений, завжди встигав вистрілити першим і зникнути звідти, де на нього чигала небезпека.

Кобища ще раз ковтнув, відділився від стовпа, пройшов до проїжджої частини, ніби виглядаючи тролейбус. Ні, незнайомець не заплющував очей. Вони спокійно дивилися з-під густих брів. Погляди їхні зустрілись лише на мить, а майорові здалося, що є у виразі обличчя незнайомця щось демонічне, ніби від Мефістофеля. І ще йому здалося, що погляд цей якимось чином зреагував. Долоні спітніли. Що за маячня! Хіба це причина, щоб прискіпуватися на зупинці до незнайомої людини? Та й під яким приводом? Попросити документи, яких, до речі, перехожий мати при собі не зобов’язаний. Чи поставити провокаційне запитання, наприклад: «Ви хакер?» Буде непорозуміння. А що як незнайомець повернеться і вистрілить у нього, навіть не витягаючи руки з кишені, крізь тканину плаща? Можливо, з тієї, другої «Беретти»… Ніхто не почує пострілу, а він, підігнувши ноги, впаде на асфальт. За мить незнайомець опиниться далеко, а завтра всі кричатимуть щось на кшталт: «Хакер помер, хай живе Хакер!» То що ж, наставивши ствол йому в спину, примусити витягти руки з кишень? Ото буде посміховище — на все управління чи й ширше.

Кобища стояв за його спиною, приліпившись поглядом до неї. Маячня… У нього, як сказав би Сердюк, «дашок їде». Адже Хакера кілька годин тому в буквальному розумінні порізали на шматки, вишукуючи оту хворобу і ще казна-що…

Постать попереду ворухнулася, плече незнайомця перестало підпирати стіну. До зупинки під’їжджав тролейбус. І раптом незнайомець озирнувся, напевно, відчув, нарешті, спиною його погляд. Це сталося швидко, але майорові здавалося, що все відбувається наче на кіноплівці, яку зумисне повільно прокручують. Напевно, тому, що його власні рухи та реакція виявилися важкими та сповільненими. Рука Кобищі запізніло потяглася під розстібнутий верхній ґудзик плаща, і пальці встигли обійняти залізо в той час, коли незнайомець майже повністю розвернувся до нього. Засичав тролейбус, відчиняючи двері. Він не встигав! Зараз цей вистрілить просто крізь кишеню, а його власна зброя не готова до застосування! Рука незнайомця, який, обертаючись до нього, водночас робив крок уперед, до тролейбуса, так само сповільнено вилізла з кишені плаща, тягнучи за собою… білий, трохи зібганий папір. Їхні очі зустрілися ще раз. Змірявши його підозріливим та не дуже привітним поглядом, чоловік зробив другий крок, взявся за поруччя, зайшов до тролейбуса, номер маршруту якого мав би влаштувати й майора. Однак той спромігся лише на те, щоб переступити на місці. З тим самим звуком двері зачинилися. З наростаючим гудінням тролейбус рушив від брівки, тьмяними вогнями зблиснув у темряві й зник.

Борис стояв, обійнявши рукою поруччя і запхавши її знову до кишені, стискав там амністію, що не мала підпису й призначалася начебто й не йому. Думки його були далеко, а пальці міцно стискали документ, який, незважаючи на назву, не мав ніякої юридичної сили, але, попри, це був найважливішим.

Епілог

Величезне місто світило вогнями. Одні — нерухомі, скупчувалися, утворюючи чудернацькі фігури, інші — рухалися поміж ними в різних напрямках. Зблизька все це супроводилося звуками працюючих моторів, гудінням сигналів, шурхотінням шин. Між усім цим тротуарами сновигали люди, повертаючись додому після робочого дня. Здавалося, тут найлегше загубитися.

На вулиці з достатньо жвавим рухом до тротуару, сповільнюючи швидкість, під’їхало авто. Невеличкий форд зупинився біля будинку, що, очевидячки, випадав із загального архітектурного ансамблю цієї вулиці. Багатосхильний дах, прямокутні колони та вузькі високі вікна ніяк не вписувалися у низку старих, сірих триповерхових будинків і ніяк не гармоніювали з роздовбаною бруківкою. Одне з вікон цього дому світилося, кілька інших відбивали тьмяне світло. Фари машини загасли. Клацнув замок дверцят, наче хтось неквапно збирався відчинити їх.

Пастир Дмитро Яновський вийшов із захристя і почув, що хтось є в церкві. Це були чоловік і жінка, яка тримала на руках немовля в конверті з теплих пелюшок. Вона була молода й вродлива, невисока на зріст, чорноока, з короткою зачіскою та вишуканим макіяжем, який неважко було помітити навіть при тому бідному освітленні, що давав єдиний увімкнений над вівтарем світильник. Чоловік виглядав старшим за неї — худорлявий, міцний, середнього зросту, з темним волоссям, зачесаним на проділ. І ще в Дмитра відразу виникло відчуття, що йому вже колись доводилося бачити жінку, яка стояла поруч.

— Доброго вечора, — привіталися вони.

— Доброго вечора, — відповів священик.

— Пробачте, ви — пастир Дмитро? — запитав чоловік.

— Так, чим можу вам допомогти?

— Ми б хотіли охрестити у вас дитину, — сказав той. — Якщо можна.

— Звичайно, — відповів пастир, — але… Ви завітали в такий пізній час… Можливо, варто відкласти обряд до завтра? Чи є якісь особливі обставини, якась терміновість?

— Та, начебто й немає… — промовив чоловік. — Але ми тут проїздом і хотіли б сьогодні повернутися.

Священик дещо здивовано звів брови.

— А звідки ви приїхали?

— З Харкова.

— Пробачте, не пригадую, можливо, ми з вами зустрічалися раніше? — запитав Дмитро. — Ви жили колись у нашому місті?

— Ми приїхали для того, щоб охрестити дитину саме у вашій церкві, — сказав чоловік. — Це наша перша дитина. І нам рекомендував звернутися до вас один чоловік, який вас знав і поважав. Він казав, що ви повинні його пам’ятати…

— Як його звуть?

— Гм… Знаєте… Він не називав вам свого імені, — промовив чоловік. — Тож ви не можете його знати. Та й приходив до вас лише двічі близько двох років тому. Хотів помститися одній людині, а ви переконували його не робити цього.

— Пам’ятаю, — сказав священик, пильно подивившись на гостей. — Я пам’ятаю його. А звідки ви його знаєте? Хто ви?

— А я і є та людина. Той, кого він хотів покарати.

Вони зустрілися поглядами. Гість мав твердий упевнений голос, і очі його спокійно дивилися на пастиря. Важко було сказати, що промайнуло при цьому в очах Дмитра. Він голосно ковтнув, замислено хитаючи головою і відводячи погляд.

— Отже, виходить, він не зробив цього, — промовив пастир. — Я радий.

— Так, не зробив. І завдячує цим значною мірою вам. Він просив мене обов’язково побачитися з вами. Він побажав, щоб ви знали це. І ще хотів, щоб я попросив вас… — чоловік підшукав вираз, — подбати про його душу.

— А… що з ним? Яка його доля? — Пастир наче пригадав щось неприємне. — Він казав тоді, що безнадійно хворий.

— Він дійсно був невиліковно хворим, — сказав чоловік. — Але… помер не від хвороби.

— Від чого?

— Наклав на себе руки. Скоро два роки.

На якусь хвилину запала тиша.

— Самогубство — великий гріх, — сказав священик, важко зітхнувши.

Жінка стояла тихо зі сплячою дитиною на руках і весь час мовчала.

— Я розумію, — сказав чоловік, — але він просив мене побачитися з вами і розповісти про це. Це було його останнім проханням. І ще… Якщо це має значення… — Очевидно, тому, хто прийшов, важко давалися ці спогади. — Цей його вчинок врятував мене. Він наважився на це ще й у ім’я моєї ще ненародженої дитини. Розумієте? І… — він затнувся, — я також прошу вас зробити щось для нього. Те, на що ви здатні. Так уже сталося… Ми з дружиною просимо вас. Просимо за нього, адже він так хотів, і просимо від себе охрестити нашу дитину.

Дмитро слухав, задумливо хитаючи головою.

— Гаразд, — нарешті промовив він, — але хотів би поставити вам ще одне запитання. Я так зрозумів: він обрав для вас прощення завдяки вашій дитині, яка мала народитися…

— Саме так.

— Отже, він знав про майбутню дитину?

— Так.

— Відтоді, — продовжив священик, — ви самі кажете — минуло майже два роки, а у вас на руках немовля…

Лише тепер жінка вперше озвалася.

— Ви знаєте, — сказала вона, — все це дуже складно. Надто багато довелося пережити. Це справді наша дитина, якщо потрібно, ми можемо показати документи…

— Пастирю, — сказав чоловік, — у будь-якому разі ми просимо вас.

— Гаразд, — подумавши, відповів священник. — Як ви хочете назвати дитину?

— Назаром, — сказав чоловік.

— Рідкісне ім’я за теперішніх часів, але гарне.

— Так звали його… Того, завдяки кому я досі живий.

Дмитро кивнув.

— Гаразд. Мені потрібно кілька хвилин підготуватися. Сідайте з дитиною, пані…

— Наталя, — сказала вона.

— Наталіє…

Запаливши свічки, він вийшов у захристя.

Обоє полегшено перевели подих, наче після важкої та відповідальної розмови. Очевидно, так воно й було. Хлопчик спав навдивовижу спокійно. Наче розумів, що не варто зараз створювати батькам зайві проблеми.

Чоловік легенько підштовхнув дружину до лавки.

— Сідай, бо змучишся.

— Ще насиджуся в машині.

— Нічого, все буде гаразд. Чотири години — і ми вдома. Траса суха… Правда, Назарчику?

Вона перевела погляд із дитини на нього і, ніби щось згадавши, промовила:

— А живий ти все-таки завдяки мені.

— Хто ж сумнівається?

— Ні, — перебила вона. — Насамперед мені. І нікому більше. Якби не моя… невинна брехня…

— Он як? — по-справжньому здивувався він. — Оце нормально… Ні, правда, нормально… Ти ж завжди казала, що помилилася! Що це випадковість…

Його подив був цілком природний.

— А зараз кажу так, як є. У Божому храмі не можна брехати! — в її серйозних очах почали скакати знайомі бісики, але відразу ж вона стала замисленою. — Я просто… робила тоді все можливе, щоб ти мене не покинув. Гадала, може, хоч це тебе зупинить. Не вірила, але думала а раптом?

— Саме це й зупинило, — помовчавши, очевидно, осмислюючи почуте, погодився він, — інакше б…

— Ні, — вона смикнула його за рукав, — не будемо більше про це. Не згадуй більше ніколи. В мені досі все холоне, коли подумаю…

— А я що… — посміхнувся чоловік. — Я зовсім не те мав на увазі. Хотів сказати — «інакше декому зараз жилося б легше».

— А… — зрозуміла вона. — Сподіваюся, йдеться не про мене?

— Звісно. Ти знаєш, про кого.

Вулицею і далі мчали чисельні вогні, здавалося — дедалі швидше. А величезне місто мороку продовжувало сотнями ковтати їх.

Воно здавалося тепер чужим, незнайомим. І то не диво. Адже тепер тут жили нові люди, вирували нові пристрасті, вступали у нову запеклу та безнадійну суперечку добро та зло, підлість та шляхетність, жорстокість та великодушність.

І серед цього хаосу в будинку з високими вікнами, в яких відбивалося ніжне світло запалених свічок і який, здавалося, самим своїм виглядом символізував незгоду з тим, що коїлося навколо, звучав приємний і спокійний голос людини, яка перебувала в гармонії з власною совістю, промовляючи прості та зрозумілі слова:

— Нехай Небесний Отець, щедрий на всі дари, обдарує тебе Назарчику, зміцнить душею та тілом, щоби міг ти, сприймаючи Боже слово, сам говорити правду, чинити по правді, долати труднощі та протистояти спокусам цього світу…

Обряд скінчився. Пастир Дмитро вийшов до захристя підготувати необхідні документи та зробити запис у церковній книзі, залишивши подружжя з немовлям на самоті серед запалених свічок, що розкидали м’які спалахи по стінах. Маленький хлопчик, якого тепер уже офіційно звали Назаром, знову заснув. Його тихеньке сопіння могла чути лише мати, щоки якої він торкався чолом.

А чоловік, який стояв поруч, наче відключився. Погляд його, здавалося, прикипів до однієї точки, якої він не бачив, а думки перебували невідомо де. Можливо, у не такому далекому минулому, яке спливло зараз, як каламуть на дні тихої глибокої водойми, розбурхане спогадами.

— Ти де? — запитала Наталя, легенько торкнувшись його рукава.

— Там, — відповів він, струснувши головою і повертаючись до реалій. — Ти знаєш де.

— І не соромно? Ти ж щойно відрікся від диявола.

У її очах весело блимали спалахи свічок, мимоволі запалюючи і його.

— А це не диявол, — він знизав плечима. — Швидше, навпаки.

Наталя лише важко зітхнула, адже, як і більшість жінок, схильна була вважати дияволом усе те, що заважає їй бути в чоловіка на першому місці. Вона добре знала, де це — «там». У даному випадку «там» — це було швейцарське місто Лозанна, де нині чинився неабиякий переполох. Ще вчора оглядачі новин впевнено вважали, що «накрився» один із найвідоміших у світі банків. Саме цей банк останнім часом вподобали собі деякі СНД-шні діячі для відмивання грошей. Досвід «Трансєвроінвесту» не допоміг — цього разу удар був жорстокішим та підступнішим. Специ зашивалися, нездатні нічого вдіяти. Не було ніяких попереджень, ніякого шантажу. Несподівано, серед повного благополуччя «полетіли» іспанські рахунки. Проте ґвалт здійнявся не в Іспанії, а в Україні. Так, ніби комусь вдалося відстежити у нетрях міжбанківських комп’ютерних мереж весь хитромудрий шлях, який пройшли гроші, спрямовані метикуватими та винахідливими людьми, охочими до наживи. Ніби хтось невидимий та всесильний зумів накласти важку лапу одночасно на всі ланки цього складного процесу.

Це була катастрофа. Ще масштабніша, ніж місяць тому в Марселі, така, якої ще не бачила історія фінансів. Але жінка, яка тримала на руках немовля, цілком уявляла, що станеться далі. Швидше за все, інцидент вичерпається тихо й відлуння в реальному світі не буде гучним. Звісно, буде робота всіляким кілерам та полетить не одна голова з пліч шановних співвітчизників, тих, хто у прагненні видертися ще вище, поставив не на ту карту, кому не пощастило. Можливо, їх знову ховатимуть мало не як національних героїв. Потім створюватимуть комісії, вестимуть слідства — усе як годиться в цивілізованій державі. Трохи поговорять, поки все вляжеться. Але резонансу, зчиненого свого часу Хакером, уже не буде. Не буде ніколи.

Вона не була від природи жорстокою, ця вже доросла жінка, на обличчі якої навіть після того, що довелося пережити, ще й досі проступали якісь дитячі риси. Тому серце її стискалося у важкому передчутті, коли той, із ким вона була разом і хто вважав, що знає, що робить, увімкнувши комп’ютер, торкався пальцями клавіатури, щоб знову збудити свого сплячого монстра — незрозумілу, як на неї, всесильну швидку та жорстоку керовану істоту, що за якусь годину, струсивши з себе залишки віртуального сну, важко зітхнувши на весь інтернет, рушить його нескінченими лабіринтами у пошуках слідів, залишених хитрими та жадібними, але необережними людьми, звиклими чинити несправедливість задля власного блага. Вона розуміла, що ці люди заслуговують на покарання, та водночас знала, що мають сім’ї, дітей, яким так чи інакше доведеться відповідати за їхні діяння. Думати про це було важко, але вибору не існувало, адже той, на чию руку вона зараз спиралася, був переконаний, що справедливість повинна бути жорстокою, особливо в умовах країни, в якій вони живуть. Хоча, з її погляду, пройшовши такий шлях, він мав би зробити дещо протилежні висновки. Що вдієш… Як казав один чоловік, «питання про сенс життя залишається відкритим».

Ну й нехай буде так. Не виключено, справді настане час, коли злодії боятимуться скористатися комп’ютером, де живе той, хто має гострий нюх і знищує підступно та несподівано. Біс із ними — нехай бояться це робити. У такі хвилини та, кого звали Наталія, не маючи філософської натури, остаточно «зашивалася» при власних висновках.

І тоді вона зайвий раз усвідомлювала, що це — другорядне й існує дещо важливіше. Адже одне, те, що є для неї найближчим, зараз стоїть поруч, нехай навіть перебуваючи думками хтозна-де, а друге спить на її руках, взагалі забувши про неї. І нічого дивного, бо, напевно, так повинно бути, тим паче що це своє щастя вона вистраждала, вирвала власними руками у невблаганної долі. Тому хай там що робиться у світі, хай навіть всіляка гидота сотнями нищить одне одного, вона зі спокійним сумлінням користуватиметься своїм щоденним правом кохати чоловіка, доглядати дитину і…‘ Чомусь завжди, ще раніше, в її уявленнях про сімейне щастя до цих двох речей приєднувалася ще одна. Налити псові або котові у мисочку поруч із підстилкою. Чомусь саме це завжди асоціювалося у неї зі справжнім домашнім затишком.

Вона також щойно відреклася від диявола, ця приємна, навіть вродлива жінка. Проте завжди була впевнена, що той, хто наче став для неї домашньою істотою, дійсно жив у їхньому помешканні, у темному кутку, там, де періодично блимало тьмяне матове світло монітора. І вона щоразу зітхала полегшено, коли, зробивши справу, суть якої викликала в її душі стільки суперечностей, цей «звір» повертався додому. А той єдиний, хто вмів його бачити, завжди посміхався, списуючи це на її романтичну натуру, та вона, попри все, була переконана, що їхня «домашня істота» живе саме там.

Це було доволі похмуре місце. На одному з інтернетівських сайтів, куди міг потрапити будь-хто, відкривався чарівний краєвид. Безмежний степ під синім небом, де вітер розчісував густі високі трави, а високо в небі кружляли птахи. І серед трав, на невисокому пагорбі стояла могила, монумент, який ще рік тому створив її чоловік. Гранітна брила, розколота глибокою тріщиною, з написом, ніби викресаним на камені, ближче до підніжжя:

ТОЛЯ ЩОРС

†

ВІЧНА ПАМ’ЯТЬ

Кам’яна брила символізувала непохитну, надійну систему. Тріщина — її злам. І саме тут, за її уявленнями, повернувшись із далеких віртуальних шляхів після чергового виконання своєї жорстокої, але справедливої місії, відпочивав, зализуючи рани, той, кому вона ніколи не зможе налити молока в мисочку, адже він — невидимка. Саме тут, як вона вважала, тимчасово переривався його шлях — у похмурій чорній розколині, поруч із якою у граніт глибоко врізався напис — слова, що належали великому Кевіну Мітніку визнаному лицарю кіберпростору, комп’ютерному генію сучасності:

У світі немає засобів,

щоб надійно захистити себе від зламу,

тому що завжди знайдуться світлі голови,

здатні в ім'я справедливості

здолати будь-який захист.

Content

Олексій ВОЛКОВ
АМНІСТІЯ ДЛЯ ХАКЕРА

І. Кілер

II. Мент

III. Детектив

V. Детектив (продовження)

VI. Квартирант

VII. Мент (продовження)

VIII. Квартирант (продовження)

IX. Мент (продовження)

X. Квартирант (продовження)

XI. Мент (продовження)

XII. Хакер

XIII. День народження

XIV. Мент (продовження)

XV. Хакер (продовження)

XVI. Полювання

XVII. Хакер (продовження)

XVIII. Полювання (продовження)

XIX. Хакер (продовження)

XX. Пастка

XXI. Облом

XXII. Облога

XXIII. Один проти всіх

XXIV. Слідами мерця

XXV. Пастир

XXVI. Слідами мерця (продовження)

XXVII. Троянський кінь

XXVIII. Слідами мерця (продовження)

XXIX. Троянський кінь (продовження)

XXX. Слідами мерця (продовження)

XXXI. Троянський кінь (продовження)

XXXII. Слідами мерця (продовження)

XXXIII. Хто є хто

XXXIV. Невидимка

XXXV. Операція

XXXVI. Момент істини

XXXVII. Вертеп

XXXVIII. Момент істини (продовження)

XXXIX. Розв’язка

Епілог