Собко Вадим

Зоряні крила

Вадим Собко

ЗОРЯНІ КРИЛА

Пригодницький роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Художнє оформлення А. М. Дев'яніна

Частина перша

ГРАНІТ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

У травні на вулицях Києва зацвітають каштани. У травні небо над Дніпром стає незвично синім і глибоким. Пропливають легкі хмарини над Києвом, і, побачивши їх, починаєш розуміти висоту неба. Інколи налітає гроза. Тоді важкі блискавки падають на Дніпро, Масно блищить брущатка вулиці Леніна, і, кружляючи у повітрі, осипаються на асфальт тротуарів білі пелюстки каштанів.

Потім приходить сонце. Краплі ще блищать у листі. Кожна з цих грозових крапель, перед тим як випаруватися, обертається на велику яскраву зірку.

Флегматичні двірники змітають білу піну каштанового цвітіння. А коли все минає і підсихають асфальти, у повітрі залишається ледве помітний аромат грози.

Кожне місто має свій запах. Запах вологого туману в Ленінграді і гострий дух свіжого вугілля в Сталіно. Гнилуватий присмак моря у вітрах Одеси. Свіжим бетоном і смачною чорноземною пилюгою пахне Харків. П'янкий запах іскристих морозів, навіть у найгарячішу пору літа, можна відчути над Москвою. Широкими морськими просторами і їдкуватим білим каменем-вапняком пахне Севастополь, І ледве помітний аромат недавньої грози стоїть над Києвом.

Може, й справді залишають ці пахощі часті грози, може, вітри приносять дух цвітіння лісів у верхів'ях Дніпра, тільки завжди відчувається над Києвом цей п'янкий і свіжий вітер післягроззя.

Вісімнадцятого травня 193* року, у весняний грозовий день, Юрію Крайнєву минуло двадцять шість літ. Він згадав про це несподівано. Більше того, йому про це нагадали: на книжці про міжпланетні польоти стояв бібліотечний штамп — повернути вісімнадцятого травня.

Юрій Крайнєв встав з крісла і відклав набік книжку. Двадцять шість років. Думки його набрали відтінку суму: двадцять шість, прожита майже половина життя.

Юрій озирнувся навколо. Він оглянув свою кімнату так, начебто побачив її вперше. Але нічого нового чи несподіваного не з'явилося в просторій світлій кімнаті інженера Юрія Крайнєва. Рівними шеренгами стояли книжки у великих шафах. На просторому, зеленим сукном затягнутому столі лежала книжка і кілька рисунків. Грона винограду перепліталися з дивовижним листям на картатій матерії широкої тахти, що стояла в кутку кімнати. Поруч з нею на столику блищав нікельований електричний чайник із здивовано задертим догори носиком. Другий куток займала гардеробна шафа, куди Юрій умудрявся накласти стільки різних речей, що йому самому ставало дивно, як вони туди влазять.

Жовтий паркет блищав неясно. Він ще зберіг ледве помітний дух скипидару. Його запах нагадував сосновий ліс у жаркий день.

Вікно було величезне. Воно виходило на вулицю Леніна. З шостого поверху Юрій бачив половину Києва, аж до далеких задніпровських озер, оповитих легкою передвечірньою млою.

По вулиці Леніна, інколи ховаючись за білими верхівками каштанів, проносилися авто. З шостого поверху вони нагадували різнокольорових жирних звірят і пролітали по вулиці весело і безшумно.

Юрію раптом захотілося розігнати цей дивний настрій швидким рухом, коли шалений вітер б'є в лице, коли миготять телефонні стовпи обабіч шосе, а повітря стає відчутним і пружним.

Юрій зняв телефонну трубку і почув, як слухняно загули автомати. Він викликав гараж і наказав надіслати йому машину. Ввічливий голос чергової відповів, що машина товариша Крайнєва зараз же вийде. Юрій поклав трубку і погладив рукою чорну блискучу коробку телефону.

Ще раз оглянув кімнату і підійшов до вікна. Надходив вечір. Десь на Дніпрі перегукувалися пароплави. Внизу, по блискучій, вимитій вулиці, промчав ваговіз із великим білим номером — двадцять шість — на зеленій кришці кабіни, і Юрій знову згадав про день свого народження.

Знизу, з вулиці, донеслися басові нотки автомобільного гудка. Гудок кликав делікатно, але нетерпляче. Чорне відкрите авто стояло біля під'їзду.

Юрій задоволено усміхнувся. Зараз почнеться вітер. Він підійшов до шафи, щоб узяти пальто і кепку, взявся за ручку дверцят і раптом спинився перед великим дзеркалом.

Він часто дивився в дзеркало, вив'язуючи краватку чи зачісуючи волосся, але тоді всю увагу зверталося на краватку або на гребінець, а для того щоб розглядати самого себе, в Юрія ніколи невистачало часу.

Крайнєв дивився сам на себе уважно, насторожено. На виску щось блиснуло. Сива волосина ясно виділялася на тлі темної зачіски.

«Ранувато», подумав Юрій, вириваючи волосинку.

Біль був різкіший, ніж він сподівався. Юрій скрикнув, і цей біль несподівано повернув йому звичайний життєрадісний і врівноважений настрій.

Високе опукле чоло Юрія Крайнєва густими темними бровами нависало на великі сірі очі. Вії були напрочуд довгі; коли Крайнєв закривав очі, здавалося, ніби тінь вій падає на щоки. Рівний ніс і широкі вилиці. Губи складалися сухо і вперто, тільки десь у самих куточках, трохи піднятих догори, гніздилася усмішка. Це робило обличчя вольовим і разом з тим трохи дитячим. А коли з куточків губ зникала усмішка, воно вражало значущою, мужньою суворістю.

Автомобільний гудок доносився в кімнату приглушено.

Задніпрянський вітер влетів у кімнату і зашарудів паперами. Він був теплий, весняний і приносив з собою свіжість плавнів.

Юрій раптом відчув усі м'язи свого великого молодого тіла пругкими і сильними. Несподівано підскочив на одному місці і з задоволенням відзначив, що до стелі зовсім не так далеко. Молода, невитрачена сила потужними хвилями переповняла його тіло.

Коли людина залишається сама з собою наодинці, її поведінка часто стає принаймні дивною. Хто б міг повірити, що солідна людина, інженер і професор Юрій Крайнєв, може танцювати на одній нозі, вимахуючи у повітрі руками. Навряд чи хто зміг би добрати ритму й музики до цього танцю.

Юрій зробив ще одне, вже зовсім несподіване на і раптом став знову поважним і спокійним. Він тихо і повільно підійшов до вихідних дверей, але зачинив їх так міцно, ніби боявся, що його хтось заверне. Сходи помалу оберталися довкола нього і здавалися безконечними. В дитинстві він з'їжджав по поручнях, і по таких зручних і довгих прольотах було б дуже гарно проїхатися.

Він вийшов на вулицю, і весняні запахи, аромат весняного листя каштанів, дух мокрого теплого асфальту оповили його. Після кожного подиху хотілося швидше відчути ще раз цей неповторний смак весняного повітря. Юрій дихав глибоко і з насолодою. Вперше за багато років він так гостро відчував весну.

Гудок обірвав його думки. Він глянув: білява дівчина сиділа біля руля машини. Волосся її, важке, золоте, складало зачіску з. великих хвиль, його попереджали про нового шофера, але такого Крайнєв не сподівався. Він підійшов до машини, відкрив дверці і поставив ногу на підніжку.

— Товариш Крайнєв? — трохи здивовано запитала дівчина.

Їй сказали, що вона буде шофером у професора Крайнєва. Юрій на професора аж ніяк не скидався, і тому запитання було цілком законним.

Юрій усміхнувся. Це вже не вперше його професорство викликало здивування. Спочатку це тішило, але тепер він уже звик.

— Так, моє прізвище Крайнєв, — відповів він, уважно розглядаючи дівчину. Вона була, безперечно, дуже гарною.

— Професор Крайнєв чи його син? — все ще не вірила дівчина.

— Так, професор Крайнєв, — відповів Юрій таким тоном, наче сам дивувався, як це він міг потрапити в професори, і додав: — А нас як звуть?

Дівчина зашарілася. Вона помітила уважний погляд Крайнєва. Він розглядав її спокійно, не поспішаючи.

— Мене звуть Валя, — сухо відповіла вона. — Куди будемо їхати?

— Валя, — повторив Юрій. Погляд його спинився на пишному волоссі. На швидкому ходу у відкритій машині воно мусило розвіватися. — Так от, Валю, сьогодні ми не поїдемо нікуди. Я передумав. У такий вечір треба гуляти пішки. Одведіть машину і можете бути вільною. Сьогодні машина вже більше не буде потрібна.

Обличчя Валі спохмурніло. Топко вимальовані губи зійшлися в трохи презирливу посмішку.

Може, товариш Крайнєв боїться довірити їй свою дорогоцінну персону? Тоді хай він скаже одверто, і вдруге йому не доведеться гуляти пішки.

Крайнєв розсміявся розкотисто і з насолодою. Валя дивилася на нього обурено. Чого він сміється? Він глузує з неї? Він не може говорити з нею по-людському?

Юрій бачив, як дві сльозинки, народившись десь під віями, виростають у куточках очей, йому стало шкода Валі, і сміх обірвався.

Дверцята машини зачинилися з коротким стуком. Шкіряні подушки пружно увігнулися під вагою Юрійового тіла. Він ще раз глянув на Валю, на її почервонілі від гніву щоки, на прикушений краєчок нижньої, зовсім дитячої губи, усміхнувся і сказав:

— Ну, годі. Не гнівайтеся. Мені зовсім не хотілося вас образити. Це в мене якийсь дивний настрій сьогодні, Валю, — вже зовсім вибачаючись, додав він.

— Вам доведеться обмежити свої настрої, — сердито відрізала Валя. На її нижній губі залишився слід від зубів, дрібненьких і гострих. Юрій відзначив це цілком машинально і, щоб зовсім затамувати згадку про свій нетактовний сміх, сказав, що має півгодини вільних. Отже, вони можуть поїхати куди завгодно.

Міліціонери на перехрестях не встигали записати номер відкритої чорної машини, яка з шаленою швидкістю пролетіла вулицею Леніна, проїхала бульвар Шевченка і винеслася на Брест-Литовське шосе.

Юрій ніколи не боявся швидкості. Він розумів, що зараз Валя показуватиме свій найвищий клас водіння машини. Він не мав жодного сумніву в кваліфікації дівчини, і все-таки дрібні піщинки холоду почувалися поза шкірою, коли машина, нітрохи не зменшуючи швидкості, обходила високі вози з сіном або переганяла вантажні машини.

Вже посутеніло, ї зустрічні машини пролітали, як далекі сполохи. Машина мчала вперед, вириваючи з сутіні два потужні конуси світла.

Юрій глянув убік. Він сподівався побачити напружене обличчя дівчини і міцно стиснуті на ободі руля руки.

Валя сиділа цілком вільно. Здавалося, вона зовсім не керує машиною, а авто само обходить валки возів.

Юрій глянув униз. Синій промінчик освітлював число «100».

«Ого», з повагою подумав Крайнєв, тільки тепер розуміючи, чому з таким несамовитим свистом рветься повітря обабіч машини.

Точно через п'ятнадцять хвилин Валя повернула машину назад. Знову почалася гра навперейми з вітром. Юрій милувався з того, як спокійно ця маленька дівчина веде машину. Він сам міг керувати всіма машинами, аж до літака включно, і, звичайно, як ніхто, міг оцінити високу майстерність Валі.

Машина виїхала на пагорок, і вечірній Київ мерехтливими вогнями зайняв весь обрій. А просто над Києвом на фоні темного неба висіла велика зоря. Вона світилася червонуватим світлом і здавалася зовсім близькою. Марс здавався близьким і легкодосяжним.

«Коли прийде час і перші міжпланетні кораблі полетять у простір, тоді будуть потрібні такі пілоти, як Валя», думав Юрій. Вони спокійно сидітимуть за зоряними картами, обминаючи темні маси болідів — залишки мертвих світів. Вони вестимуть міжпланетні кораблі так само спокійно, як машину по асфальтованому шосе. І коли-небудь така ж сама Валя спалахне гнівом і закусить нижню губку, коли хтось візьме під сумнів її вміння провести міжпланетний корабель від Землі до Марса.

Машина зупинилася пружно, наче увіткнулася радіатором у густу масу повітря. Вони зупинилися біля будинку, де жив Крайнєв. Минуло точно півгодини з початку прогулянки.

Юрій встав і зійшов на тротуар. Валя сиділа зовсім байдужа. Вона і не чекала на оцінку. Вона прекрасно знала ціну свого вміння і зовсім не потребувала зайвих перебільшених оцінок, нещирих компліментів і солодкої хвали. Але все-таки самими куточками очей вона слідкувала за Крайнєвим. Вона чекала розпоряджень на завтрашній день і, може, все-таки кількох теплих слів.

Крайнєв закрив дверці машини.

— Завтра, Валю, — голос його звучав спокійно і навіть трохи ліниво, — ви підкинете мені машину точно о восьмій годині. Сьогодні ми чудесно покаталися. Керуєте ви справді прекрасно. Спокійної ночі.

Він ледве помітно уклонився і пішов по тротуару, з приємністю відчуваючи під ногами шорсткий асфальт. На вулиці Леніна цвіли каштани, і квіти, як білі свічки, прикрасили собою зелені масиви листя. Він помітив це тільки зараз. Він ішов помалу, роздивляючись будинки І трохи поводячи в такт ходи плечима. Багато чого доводилося йому побачити вперше. Цього будинку на розі вулиці Леонтовича раніше Юрій не помічав. Справді, бетон ще був зеленкуватим. З маленького старого будиночка тут зробили величезну бетонну брилу міжміської телефонної станції.

Низький гудок прорізав повітря. Юрій озирнувся. Відкрита чорна машина мчала вулицею. Валя сиділа за рулем, і вітер розвівав її пишне золоте волосся.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Юрій ішов уздовж вулиці Леніна. Навколо нього сновигали люди, швидко проходили великі групи молоді, по брукові котився величезний тупорилий автобус. Крайнєв ні на кого не звертав уваги.

Він дійшов до оперного театру і хвилину постояв, розглядаючи його, Над входом горіли величезні плафони. Просто перед театром у невеликому сквері зацвітали дві вишні. Як вони потрапили сюди, у центр міста? Крайнєв завернув за ріг і пішов угору по Володимирській.

Великий фонтан, освітлений зсередини електрикою, розцвітав, як екзотична квітка. За фонтаном темною руїною височіла купа землі, цегли і зруйнованих стін. Руїни Золотих воріт, центрального входу в древній Київ, у півтемряві здавалися величними і дещо таємничими.

Юрій трохи постояв біля невисокого парканчика, потім попрямував у глиб скверу.

Повз величний пам'ятник Богданові, через широку площу, поминувши темні алеї, він вийшов на Володимирську гірку, йому назустріч траплялися групи молоді. Кілька разів до його вух донеслося з пошаною вимовлене прізвище — «Крайнєв», — але він уже звик до цього і не озирався.

З маленької альтанки, з верху гірки відкривався чудовий краєвид на Дніпро. Юрій сів на лаву, витяг цигарки, закурив і став дивитися на пароплав, який, наче величезне сузір'я, плив до Києва.

На Подолі горіли яскраві ліхтарі. Їх було багато. Вулиці здавалися ілюмінованими. На Дніпрі тремтіли окремі вогники, і від кожного з них по воді тяглася блискуча доріжка. Дніпро, широкий і спокійний у вечірній темряві, здавався особливо могутнім.

Пароплав підходив. Юрій побачив білий плюмаж пари і почув басовитий гудок. Мелодійний бас довго коливався між Володимирською гіркою і задніпрянськими далями.

Зорі горіли в темному небі, великі і опуклі. З Володимирської гірки вони здавалися вже зовсім близькими. Інколи між ними з'являлися нові, зелені й червоні. З тихим гудінням вони кружляли між сузір'ями. Це літаки провадили нічні навчання.

Юрій сидів, дивився, курив цигарку, і дивно урочистий настрій опанував його.

Крайнєв умів передчувати вітер. Він знав, що через кілька секунд почнеться легкий і приємний вітрець з Дніпра. І справді, вітер почався. Ледве помітно ворухнулося листя кленів. Десь далеко за Дніпром з'явилася біла мла. Це над лугами, над низинами піднімався туман, і вітер розганяв його.

І разом з вітром знову прийшло почуття неспокою. Юрій озирнувся. На протилежному кінці лави сиділа дівчина. Темний капелюшок з неширокими полями лежав поруч неї. Дівчина сиділа, ні на кого не звертаючи уваги. Вона теж дивилася на пароплав. Вітер ворушив тонкий шовк її сукні.

Юрій не міг одвести очей. Якби його спитати, чи гарна ця дівчина, він не зміг би відповісти. Здавалося, ніби зник весь навколишній світ. Він дивився і бачив перед собою тільки це вродливе дівоче обличчя.

Дівчина помітила його захоплений погляд. Вона сиділа нерухомо, тільки тонкі, трохи випнуті губи стислися, наче ховаючи посмішку. Від цього на її обличчя ліг вираз суворого, трохи підкресленого спокою. Вона не звертала на його погляди ніякої уваги. Маленька книжка лежала на її колінах, і книжку цю Юрій прекрасно знав. Це були дослідження з теорії міжпланетних перельотів.

Крайнєв здригнувся. Він хотів спитати дівчину, звідкіля в неї ця книжка, і не наважився. Дівчина нічого не помічала. Юрій встав і, рангом відчуваючи, як обважніло все його тіло, пішов до виходу з альтанки. Він був певен, що дівчина не оглянеться на нього. При виході озирнувся. Дівчина сиділа нерухомо. Вітер висмикнув із гладкої зачіски пасмо темного волосся.

Крайнєв вийшов. Він ішов майже машинально, не розбираючи, куди йде і хто трапляється йому назустріч.

Опускаючись вниз по довгій темній алеї, Крайнєв вийшов на майдан Третього Інтернаціоналу. Там він мало не потрапив під автобус.

У Пролетарському саду було темно і вогко. Парочки сиділи на всіх затінених лавах. Освітлені лави залишалися вільними.

Крайнєв підійшов до урвища над Дніпром і довго дивився вниз. Вогні мерехтіли і переливалися на воді. Вони були зеленкуваті і нагадували очі дівчини. Вітер не припинявся. Він налітав з-за Дніпра, легкий і вологий.

Весняний парк, вечір, закохані і вітер викликали давно не відчуваний настрій. Захотілося і собі ходити от так під руку з дівчиною, теплою і ніжною, говорити їй чудні слова або розказувати фантастичні казки.

Вітер дужчав. Зорі на обрії зникли. Зі сходу надходила гроза. Далекі зірниці спалахували за Дніпром.

Було приємно зразу після тиші парку почути гамір великої вулиці. Не поспішаючи Юрій підходив до трамвая, який з Радянської площі йшов Володимирською вулицею і проходив повз оперу. У вагоні було майже порожньо, але Юрій став біля дверей, бо сидіти не хотілося.

В цей вечір багато подій випало на долю професора Юрія Крайнєва. Бувають дні, години такого сконденсованого часу, коли події йдуть одна за одною і за якихось півгодини їх відбувається більше, ніж за півроку.

Трамвай доїздив до Золотих воріт. Юрій стояв у дверях, недбало розглядаючи перехожих. Раптом він стрепенувся і заметушився. Дівчина у темному капелюшку завертала за ріг.

Юрій не вагався. Він стрибнув на брук саме на перехресті двох трамвайних колій, його схопили сильні руки, і, підвівши толову, він побачив білий шолом міліціонера.

— Добре, що я вас впіймав, а то ви могли б упасти, — повчально сказав міліціонер, — три карбованці штрафу, громадянине.

Юрій віддав три карбованці і озирнувся. Може, він ще встигне її наздогнати.

— Одержуйте квитанцію, — сказав міліціонер, подаючи Юрію три білих квиточки.

Юрій несподівано сказав «дякую» і пішов за ріг вулиці. Він ішов швидко, розмахуючи руками і поводячи плечима в такт ходи. Він думав, що дівчина встигла відійти вже далеко, і мало не налетів на неї.

Вона йшла не поспішаючи. Високі каблуки цокали об тротуар упевнено і пружно.

А слідом за дівчиною, на віддалі кількох кроків, ішов професор кафедри стратосферної авіації Юрій Крайнєв і не знав, що робити.

Завжди рішучий у своїх діях, він тепер зовсім розгубився. Так і йшли вони одне за одним, ішли якимись незнайомими вулицями, які дедалі ставали все пустельнішими.

Дівчина давно вже помітила свого супутника. Вона йшла, інколи усміхаючись сама до себе. Іноді вона спинялася біля вітрини — подивитися, що буде робити Юрій. Той в таких випадках розгублено тупцювався на місці, читав афіші або просто ховався за якийсь стовп.

Так вийшли вони на вулицю, що вела просто від Лук’янівського базару. Тут було темнувато. Трамваї проносилися, сяючи світлом, і зникали за поворотом.

Дівчина взялася за ручку хвіртки і спинилася. Юрій наближався до неї, маючи твердий намір пройти спокійно і незалежно. Дівчина чекала. Коли Юрій підійшов на два кроки, вона сказала, дивлячись йому просто в обличчя:

— Я вам дуже вдячна, товаришу Крайнєв, за те, що ви мене супроводжували, але, слово честі, вам варто було підійти до мене раніше.

Юрій остовпів. Ця дівчина знає його? Може, навіть якась із його студенток? Крайнєв відчув себе вкрай збентеженим. Він спробував натягти на обличчя маску здивування, але з того нічого не вийшло.

— Ви мене знаєте?

— По-перше, вас знає половина Києва. По-друге, ми з вами працюємо в одній установі, — відказала дівчина усміхаючись. Коли вона говорила, було видно разок зубів, рівних і красивих.

— Ви працюєте в інституті стратосфери? — ще більше здивувався Крайнєв.

— Так. Вже місяць, — дівчина сміялася одверто і щиро… — Давайте знайомитися. Мене звуть Ганна Ланко, а вас я добре знаю.

Юрій потис маленьку гарячу руку дівчини. Він досі не міг прийти до нормального стану. Може, все йому сниться?

— Ви сьогодні проводите вечір трохи дивно, професоре, — говорила дівчина. — Мені здалося, ніби на Володимирській гірці ви навіть сумували.

— А чого я маю радіти? — Юрій вже став очунювати.

— Але ж нині весна, — очі Ганни блиснули на Юрія задерикувато. В глибині їх миготіли іскорки сміху. Вона усміхнулася ще раз і сказала:

— Ну, раз ви вже прийшли сюди, то вам треба зайти до мене в гості.

— Дякую, — машинально відповів Юрій, — але зараз… зараз мені треба швидше потрапити додому.

— Боїтеся? — вколола Ганна, — Зайдімо. Ну, я вас дуже прошу.

І Юрій погодився.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Одинокий ангар стояв край величезного аеродрому. Ретельно викошена невисока травиця встеляла поле рівним темно-зеленим килимом.

Біля входу на аеродром видніло кілька невисоких будинків. На двадцять кілометрів навкруги тяглися ліси. Великі галявини було пристосовано для посадки літаків — на всякий випадок. Тут містився експериментальний аеродром інституту вивчення стратосфери.

Біля ангара стояв одинокий сріблястий літак незвичайної конструкції. Він здавався надто важким, коли порівняти із звичайними літаками. Його крила, відносно короткі, вражали масивністю. Широко поставлені колеса з товстими шинами підтримували його на землі.

Але найбільше вражало в цьому літаку те, що фюзеляж не кінчався звичайним рулем висоти. Рулі і стабілізатор були ніби розрізані фюзеляжем. Масивна труба видавалася майже на метр з хвоста літака. Звичайний пропелер, невеликий і блискучий, здавався надто слабким, щоб потягти таку вагу.

Цей літак був увесь металевим. Полірований метал набув тут цілком обтічної форми. Очевидно, літак мав розвивати дуже велику швидкість.

На крилах і на фюзеляжі блищали намальовані червоним лаком зорі. Поруч з ними стояли величезні літери — ЮК-9. Це значило — Юрій Крайнєв, модель дев'ята. Це була дев'ята модель літака інженера Юрія Крайнєва, його тривога і його гордість.

Біля літака метушилися люди, перевіряли мотор, усі вимірювальні прилади. Коли все було готове, вони відійшли.

Під промінням сонця сріблястий літак здавався легким і динамічним. Було дивно, що він стоїть на землі.

Від майстерень біля ангара відділилася група людей. Швидкими кроками наблизилися до літака. Широкі плечі Крайнєва погойдувалися помалу і спокійно. Поруч з ним ішов директор інституту вивчення стратосфери, високий і сухий латиш Валенс. Вони говорили між собою, і розмова була, видимо, досить гострою.

Валенс підійшов до літака і уважно оглянув його.

— Красивий, — процідив він крізь зуби, не виймаючи цигарки з тонких губ.

Швидко і спритно він вліз у кабіну, потім пройшовся по крилу. Машина навіть не здригнулася. Валенс стрибнув з крила на землю і підійшов до Юрія.

— Починайте, — сказав він, ні на кого не дивлячись. Крайнєв захвилювався.

— Адамс Олександровичу, я вимагаю, щоб мені дозволили зробити цей політ, — сказав він. Благальні нотки вчувалися в його голосі, і Валенс ледве помітно усміхнувся. Так само спокійно він хитнув головою і сказав:

— Полетить Марченко.

— Але ж я вже дванадцять разів літав на ньому. Ти розумієш? — гарячився Юрій.

— Тоді працював тільки мотор, сьогодні працюватиме реактивний двигун. Не дозволяю.

Тон Валенса не подавав ніяких надій на згоду. Юрій одвернувся. Валенс мав право не дозволяти. Сперечатися далі було марно.

А до Валепса підійшов високий юнак у комбінезоні і спитав, чи можна починати.

— Починайте, — коротко сказав директор.

Марченко був відомим пілотом-випробувачем. Він уже давно працював в інституті стратосфери і літав на шести літаках Юрія Крайнєва. Він пробував літати і на двох перших моделях, але з того нічого не вийшло — літаки просто не могли відірватись од землі.

На третьому він зумів злетіти, але далі цього діло не пішло. І ось тепер уже дев'ятий літак стоїть перед ним, чекаючи своєї черги бути розбитим або прославленим.

Юрій до найменших дрібниць оглянув машину. Він перевірив усе ревним хазяйським оком. Всюди був блискучий порядок.

Крайнєв багато надій покладав на цю дев'яту модель. Він не скоро прийшов до розв'язання проблем, які поставали перед ним.

Того дня мали вперше провести пробний політ з включеним реактивним двигуном. Права зробити цей політ і домагався Юрій.

Валенс і двоє інженерів перевіряли вимірювальні прилади. Інженери експериментального заводу інституту стратосфери Король і Орленко теж. стояли тут, чекаючи наслідків польоту. Вони зробили багато приладів для літака і теж хвилювалися перед відповідальною спробою.

Юрій нервував. Він переходив від групи до групи, потім вертався до кабіни, щоб знову підійти до Валенса. Марченко, вже зовсім готовий і зодягнений, підійшов до нього несподівано.

— Ну, Юрію Борисовичу, бажайте, — сказав він, усміхаючись і простягаючи Крайнєву руку.

Юрій без слів потис руку і відійшов. Обоє вони були схвильовані, але на Марченкові це нітрохи не позначалося. Широка посмішка його відкривала великі міцні зуби. Весь він, засмаглий, атлетично збудований, здавалося, і не міг хвилюватися.

Підійшов Валенс. Сказав кілька слів про обережність, помовчав трохи і відійшов.

Марченко, весело усміхаючись, вліз у кабіну. Він засунув за собою дашок, і сонячний відблиск загорівся на плексигласі. Юрій сів на траву. Чекання ставало нестерпним.

Пропелер обернувся один раз, наче нехотя, і раптом перетворився на прозорий диск. Потім гудіння його піднялося на два тони вище і стало нагадувати сирену.

Літак помалу рушив з місця і, пружно погойдуючись на товстих шинах коліс, поїхав по зеленому полю аеродрому. Він біг проти вітру, набираючи швидкість.

Усмішка зникла з губ Крайнєва. Обличчя його посіріло. На його думку, літак піднімався надто довго.

В ту мить машина зробила невеличкий стрибок і повисла у повітрі.

— Відірвався, — похмуро, наче інформуючи, сказав Валенс.

Тепер літак уже йшов над лісом, завертаючи до аеродрому. Він важко і поволі, набирав висоту, літаючи широкими кругами. На висоті в дві тисячі метрів Марченко мав включити реактивний двигун. Юрій чекав на цей момент, нетерпляче покусуючи травинку.

Валенс сів поруч із ним. Він теж не відриваючись стежив за польотом.

Несподівано Юрій згадав свою останню зустріч з Ціолковським. Вони вдвох перевіряли проект цього літака. Ціолковський радів і хвилювався. В його дивовижно молодих очах відбивався справжній захват. Він зробив тільки два зауваження до проекту ї попросив повідомити про день першого польоту. Він хотів подивитися, як літатимуть машини Юрія Крайнєва.

Зараз ЮК-9 піднявся у повітря, а Ціолковського немає, і ніколи вже великий вчений не побачить, що творить його учень.

Ця думка кольнула невиразним болем, але Юрій відразу ж забув про неї — літак вже набрав потрібної висоти і летів по прямій.

Валенс устав з трави. Крайнєв підвівся слідом за ним. Машинально він узяв директора за руку нижче плеча і застиг у такій позі.

Зараз літак було видно, як невеличкий темний хрест на тлі ясносинього весняного неба.

Раптом Юрій здригнувся і стис руку Валенса. Той поморщився, але не встиг сказати нічого. Машина збільшила швидкість. Зараз вона просто перекреслювала небо, залишаючи в синяві ледве помітний слід.

На аеродром донісся протяжний свист. Літак пролетів над аеродромом і зник за лісами. Якийсь час ще чути було свист, потім він віддалився і нарешті зовсім затих.

Валенс попросив Крайнєва відпустити його руку і більше не пробувати свою силу на руках знайомих. Юрій, ніяково посміхнувшись, випустив. «Ну і сила в нього в руках», подумав Валенс, розминаючи затерплі пальці.

Юрій дивився на годинник. Секундна стрілка явно оберталася в притишеному темпі. Вона ледве повзла. Хвилини здавалися неймовірно довгими. Потім знову, десь здаля, почувся неясний свист. Він наближався і раптом обірвався різким вибухом.

— Кінець, — сказав Валенс, поморщившись,! додав, обертаючись назад: — Виведіть мій літак.

Четверо робітників у синіх комбінезонах кинулися до ангара. Валенс підійшов до Крайнєва. Той стояв, усе ще покусуючи травинку.

— Полетимо шукати, — сказав Валенс, дивуючись з Юрійового спокою.

— Шукати? Не знаю, не знаю, — задумано сказав Крайнєв.

Він стояв нерухомо, ніби до чогось дослухаючись. Права рука його була затиснута в кулак, і шкіра на кісточках посиніла. Всі почуття його зійшлися зараз до одного — Крайнєв слухав.

Валенс вирішив діяти сам. Йому вивели з ангара літак, маленьку спортивну машину, і він вже лагодився летіти негайно, шукати місця катастрофи. І коли він уже був готовий включити мотор і злетіти, Крайнєв підняв ліву руку й, посварившись пальцем, сказав:

— Почекайте одну хвилиночку.

І тоді всі почули далекий звук авіаційного мотора. Він був схожий на комарине дзижчання, але зростав і дужчав з кожною секундою. На аеродромі слухали, немов зачаровані.

Важка масивна машина йшла низько над лісом і з'явилася над деревами несподівано. Валенс застиг, сидячи у своєму літаку. Крайнєв усміхнувся так, начебто нічого й не сталося.

Літак м'яко сів на зелене поле аеродрому і похитуючись під'їздив до ангара. Всі кинулися туди, попереду був Крайнєв. Валенс вилазив зі свого літака, довго плутався, нарешті виліз і, як був, у шоломі, з парашутом, побіг за Крайнєвим.

Марченко виключив мотор і відсунув дашок кабіни.

— Буде добра машина, — кричав він. — Але роботи з нею ще сила-силенна. Я мало не перекинувся, розвертаючись.

— Доповідати на землі будете, — сухо сказав Валенс. — Вилазьте з кабіни. Вітаю, Юрію Борисовичу, — продовжував він, звертаючись до Крайнєва. — Вітаю і прошу пробачити за деякі надто поспішні висновки щодо вашого літака.

Марченко з серйозним і заклопотаним виглядом підійшов до них.

— Все було дуже добре, — сказав він. — Швидкість досягла семисот кілометрів….

— Всього-на-всього, — розчаровано протяг Юрій. — Машину доведеться переробляти, Адаме Олександровичу. Такої швидкості і з бензиновим мотором можна досягти.

— Крім того, на віражах вона почуває себе дуже невпевнено, якось завалюється на один бік. Але загалом мушу сказати, що це вже не експеримент, а справжня машина. Я ще ніколи не мав такого задоволення від польоту.

— Так, товаришу Марченко, — задумано сказав Крайнєв, — завтра ми ще дещо тут спробуємо, а там візьмемося будувати нову модель. Мені здається, я вже розумію, в чому тут справа.

— Ну, завтра за це діло, мабуть, узятися вам не вдасться, — сказав Валенс. — Зараз нам в інститут треба їхати.

— Ах, так, — ніби щось згадавши, промовив Крайнєв, з жалем глянув на літака і помалу пішов до ангара. Марченко і Валенс ішли за ним.

Біля воріт стояла відкрита машина. Валя, сидячи біля руля, читала книжку. Побачивши Крайнєва, вона стрепенулася.

— Товаришу Крайнєв, це ви будуєте такі літаки? — запитала вона із здивуванням.

— Я, Валю, я, — відповів професор усміхаючись, — і коли-небудь ви будете пілотом саме на такому, ні — на кращому літаку.

Валя, дивилася на нього з захопленням. Крайнєв не сказав більше нічого, але і сказаного було досить. Машина пішла до міста.

* * *

Ганна була першою, кого Крайнєв зустрів в інституті. Може, вона навіть чекала на нього?

Він підійшов схвильований і трохи розгублений.

— Дуже радий побачити вас, Ганно, — промовив Крайнєв, відчуваючи, що говорить зайві слова.

Ганна простягла йому руку. Юрій побачив глибокі, ласкаві й ніжні очі. Він усміхнувся і помалу пішов сходами вгору до свого кабінету.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Юрій пройшов з Валенсом по довгому коридору і завернув до свого кабінету. На дверях виднілася табличка «Юрій Крайнєв — інженер». Він глянув на табличку, штовхнув двері і зайшов у кімнату.

Його кабінет було обставлено надзвичайно просто і невибагливо. Крайнєв мало уваги звертав на його оздоблення. Зручні глибокі крісла стояли попід стінами. Величезний письмовий стіл займав цілий куток. Маленькі двері вели в другу кімнату — там була бібліотека. Чотири сталеві шафи, одна поруч другої, стояли біля однієї з стін. Ніяких паперів у кімнаті не було видно.

Крайнєв упав у широке крісло біля столу і замислився. Ганна Ланко надто міцно входила в його життя.

… У пам'ятний вечір дня свого народження він просидів у неї в гостях дуже довго.

Вони розмовляли про інститутські дрібниці. Виявилося, що Ганна працює хіміком-лаборанткою у лабораторії вибухових речовин…

Батько її був дуже відомим у Києві лікарем. Вона нещодавно закінчила інститут і збиралася пройти в інституті стратосфери тільки практику, але робота цікава, і хочеться залишитись працювати тут назавжди. В інституті вона людина нова, а студентські друзі вже розгубилися, тому інколи вона відчуває себе трохи самотньою.

Все це Ганна говорила, привітно усміхаючись і весь час одламуючи малесенькі шматочки від тоненької плитки шоколаду.

Так просиділи вони майже до другої години, і тільки тоді Юрій згадав, що йому час іти додому.

Ганна запрошувала його заходити. Вона провела його до хвіртки і на прощання потисла руку приязно і значуще.

Він цілу годину йшов, повертаючись до себе на вулицю Леніна, йшов, майже не розбираючи дороги. У Ганни була звичка при розмові опускати вії і раптом підводити їх, тоді особливо яскравими здавалися промені її очей. Саме такою весь час пригадував дівчину Крайнєв.

Він повернувся додому, і кімната здалася йому порожньою, холодною і непривітною. Тієї ночі він заснути не міг…

Другий день був сповнений роботи. Багато друзів і знайомих вітали Юрія з днем народження, але надвечір він відчув біля серця неприємну порожнечу.

Це відчуття було для нього несподіваним і зовсім незнайомим. Він почав дошукуватися причини. Після довгих міркувань його немовби осінило: він не бачив Ганни.

… Крайнєв викликав машину і поїхав до неї. Вона зустріла Юрія так, ніби чекала на його появу і була цілком певна, що він приїде.

І от ця дівчина міцно ввійшла в життя Юрія Крайнєва. День для нього не був повним, коли він не бачив Ганни. А вона ніби навмисне дратувала його, іноді не показуючись цілими днями.

Такі думки заповнювали Крайнєва, поки він сидів у себе в кабінеті, чекаючи виклику Валенса. Треба було щось робити, якось закінчувати всю цю справу, а що саме треба робити, Юрій не знав.

Валенс не викликав його. Натомість він сам прийшов у кабінет Крайнєва. Він прийшов, високий, веселий, сів навпроти Юрія, і в кабінеті відразу ж стало ніби тепліше і якось по-дружньому тихо.

Валенс кілька хвилин мовчав, ніби приміряючись до розмови, потім повернувся до Юрія і не поспішаючи сказав:

— Значить, ти завтра їдеш у Москву, а звідтіля в Париж. Я думаю, що цей конгрес з питань стратосфер: мої авіації буде досить цікавим, але багато нового всі ці закордонні діячі сказати по зможуть. І це не тільки тому, що не захочуть сказати, а просто не зможуть. Ми в цій справі їх набагато випередили. І вчитися тепер не ми у них мусимо, а вони у нас. А проте вони думають, що і досі ми плентаємося десь у хвості, як до революції, і навіть не запросили наших представників робити доповідь. Але це, може, й краще. Послухаєш, людей побачиш а, може, щось корисне для себе знайдеш. Там тільки один Вікар дійсно справжній вчений. Він буде доповідати. Доповідь його послухай уважно, а ще краще — поговори з ним. Тільки май на увазі, що цей, навіть найкращий серед них, учений не винайшов нічого такого, чого б не знав ти. Отже, дивись по нього як на звичайного свого колегу. Це тобі, так би мовити, норма поведінки. Деякі наші матеріали ти теж з собою візьмеш. Це щоб не їхати з порожніми руками. У наркоматі тобі доведеться зробити доповідь і ознайомитися з останніми роботами Московського інституту і конструкторських бюро. Головою делегації буде московський конструктор Байрамов. Ярина Михайлівна теж поїде. У неї буде окреме завдання: я хочу мати законспектованими основні тези всіх доповідей, бо їх, мабуть, ще не скоро друкуватимуть. Вона візьме на себе обов'язки твою секретаря, і так це все вийде у вас дуже солідно і організовано. Завтра ранком одержиш у мене всі матеріали. Основні питання, на які слід буде звернути увагу, визначимо теж завтра. Поїзд на Москву в три п'ятнадцять. Квитки вже замовлені. Маєш запитання?

— Паспорт?

— У Москві вже все приготоване, але, звичайно, ще дещо доведеться оформити.

— Значить, завтра! — Юрій несподівано потягнувся сильно і з насолодою. Він любив подорожі. За кордон йому доводилося їхати вперше. Він їде представником Радянського Союзу на міжнародний конгрес — це сповнювало його гордістю.

«А Ганна?» — блискуча радість одразу ж потемніла. Подорож втратила половину свого інтересу. Юрій спохмурнів, і Валенс не міг цього не помітити.

— Ну, чого невистачає?

— Та нічого, все на місці, — спробував одкрутитися Юрій, але Валенса одурити було неможливо. Він хитро подивився на Крайнєва і лукаво прищурив ліве око. Потім показав пальцем на свої очі і спитав:

— Зелені?

— Ні, у вас очі сірі, — не зрозумів Юрій.

— В неї очі зелені, — ніби розсердившись, махнув рукою Валенс.

Юрій глянув на директора. Десь у глибині зіниць поблискували малесенькі вогники, схожі на відблиски сонця. Валенс знав усе, і від нього нічого не можна було втаїти. І, зніяковівши, Юрій сказав, дивлячись кудись повз директора у куток кімнати:

— Так, у неї очі зелені.

Він сказав це таким розгубленим тоном, немов сам був виною тому, що у Ганни зелені очі. Валенс мимохіть усміхнувся: такий невластивий для Юрія був оцей винувато-розгублений тон.

— Ну, це подорож недовга, — наче втішаючи, сказав він. — А крім того, сьогоднішній вечір я залишив для тебе цілком.

І Валенс, виходячи з кабінету, значуще глянув на Юрія. А той дивився кудись за вікно, дивився і нічого не бачив.

Так, Валенс сказав правду. Сьогодні вечір вільний, і сьогодні ж все треба з'ясувати.

Юрій вирішив зараз же піти до Ганни і розказати їй про своє кохання. За хвилину ця думка вже здалася йому безглуздою. Тоді прийшло рішення відкласти цю розмову до вечора, але, раз вирішивши, він уже чекати не міг. Спало на думку запросити Ганну сюди, до кабінету, і тут же негайно запитати її, чи згодна вона стати дружиною Юрія Крайнєва.

Він двічі брався за телефонну трубку. Складалося враження, ніби трубка гаряча. Нарешті трубку було знято і всі чотири цифри помора телефону лабораторії набрано. Відповів незнайомий голос, і Крайнєв попросив викликати товаришку Ланко. В ту мить йому дуже хотілося кинути трубку і відкласти всю цю справу.

Ганна відгукнулася з трубки весело і привітно: її попередили, що викликає Крайнєв.

— Я дуже прошу вас негайно зайти до мене, — сказав Крайнєв і сам не впізнав свого голосу, — я маю до вас одну дуже важливу справу.

— Чи ви не застудилися на аеродромі? — кепкувала Ганна. — Ви говорите так, ніби у вас ангіна. Зараз я зайду до вас. Мені навіть цікаво стало, які це у вас до мене знайшлися справи.

Трубка дзенькнула коротко і навіть злобно. Тепер Крайнєв зрозумів: вороття немає. Сьогодні він усе вияснить — а тоді буде щастя або не буде нічого.

Ганна зайшла усміхаючись, і Юрій зустрів її, стоячи біля столу. Він просто боявся зробити зайвий рух.

— Сідайте, — привітно сказав він.

Ганна сіла у крісло з другого боку столу і уважно подивилася на Крайнєва. І раптом Юрій ясно відчув — Ганна знає, про що він хоче з нею говорити. Від цього відкриття всі його думки змішалися, а від приготованих речень залишилися якісь невправні слова, що ними не можна було висловити найменшої думки.

Ганну, здавалося, дивувала така довга мовчанка. Вона дивилася на Крайнєва, і в зіницях її стояло запитання: «Так у чому ж справа? Навіщо я потрібна?»

— Знаєте, Ганно, я їду, — сказав Юрій і замовк.

— Знаю. В Москву.

Після того як було вимовлене перше слово, Юрію стало значно легше говорити. Слова покірно слухалися його, і думки знову прийшли до стрункої системи.

— Не тільки в Москву. Потім я поїду в Париж. Там буде міжнародний конгрес.

— Так, це прекрасна подорож, і я вам дуже заздрю. Тепер Крайнєв уже зовсім не знав, як треба продовжувати. Ганна дивилася просто на нього. Вона чекала продовження розмови і не розуміла, чому так хвилюється Крайнєв.

А в Юрія раптом промайнула думка: як це так, покликати дівчину у власний кабінет для того, щоб освідчитися їй у коханні. Дійсно, кращого він вже нічого не міг придумати. Говорити про свої найбільші почуття так, ніби справа йде про колбу з дистильованою водою.

А Ганна не розуміла, чого ж хоче нарешті від неї Крайнєв.

— Я завтра їду, Ганно, — нарешті оволодів собою Юрій, — і дуже хотів би, щоб сьогоднішній вечір ми провели разом. Я б хотів покататися десь за містом абощо.

Це вже трохи скидалося на освідчення. Юрій сам похвалив себе за логічно побудоване речення.

Ганна зрозуміла — найнапруженіший момент минув безболісно. Тепер з Крайнєвим можна було говорити зовсім вільно.

— І оце вся ваша справа, товаришу Крайнєв, — вдаючи гнів, вигукнула вона. — Ви дозволяєте собі відривати мене від важливих дослідів. Особисті справи треба робити поза межами інституту, товаришу Крайнєв.

— Я не знав, що ви так зайняті. Вибачте. Це було для мене так важливо, Ганно.

Він сказав це покірно-винуватим голосом. Ганна не витримала грізного тону і розсміялася. У Юрія відлягло від серця, і він усміхнувся теж.

— Ох, ви ж і чудак, — по-дружньому сказала вона, — правду кажуть: великі люди всі чудні. Ви не виняток.

— З великих людей чи з чудаків? — вже зовсім осмілів Юрій.

— Поки що з чудаків, — відказала Ганна, — але це не змінює справи. Заїжджайте за мною, і я з охотою поїду кудись…

— От і прекрасно…

Ганна глянула на Крайнєва трохи глузливо, і він знову згадав своє перше відчуття — Ганна знала про все. Він був певен того. Знову думки його почали плутатися. Вони попрощалися у ніяковій мовчанці.

Ганна вийшла. Крайнєв підійшов до вікна. Маленькі літаки на неймовірній височині робили мертві петлі. Він стояв і думав, як важко зробити цей перший і останній, величний і вирішальний крок.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Авто псувалося неймовірно часто. Кожні п'ять-шість кілометрів Валя зупиняла машину, виходила і починала щось лагодити в моторі. Потім машина рушала з місця і хвилин п'ять їхала. Про швидкість у сто кілометрів не було і згадки.

Юрій і Ганна сиділи у машині, не розмовляючи. Часті зупинки дратували Крайнєва, Крім того, він помітив, як кожного разу, зупиняючи машину, Валя поглядає то на нього, то на Ганну. Часте псування машини здалося йому, нарешті, підозрілим.

Він попросив у Валі пробачення і сам сів за руль. Дерева замиготіли обабіч, нагадуючи кіно. Число 70 вже з'явилося у маленькому віконечку спідометра. Юрій немов застиг біля руля. Машина працювала чудесно, Валя сиділа поруч Крайнєва, і обличчя її хмарилося все більше.

Десь у кіпці Брест-Литовського шосе заходило сонце. Машина. летіла просто у величезну червону заграву. Верхівки сосен у лісі були облиті сонячним багрянцем. Маленькі високі хмарини світилися яскравим золотом. Сонце вже торкнулося горизонту. Позбавлене променів, воно здавалося зовсім недалеким.

Юрій вів машину просто на сонце. Він дивився, як помалу зникає велике, немов задимлене коло. Ось від нього залишився тільки невеличкий ясний сегмент. Юрій спинив машину.

— Дивіться, — сказав він.

Промені виривалися вже десь з-за горизонту. І останній був ясно-зеленим, таким зеленим, що навіть очі Ганни не могли б змагатися з ним.

Сонце зайшло. Високо в небі пливли хмарини. Вони ніби купалися в золотих променях.

Валя сіла за руль. Тепер вони поверталися до Києва, і Юрій знав, що машина більше псуватися не буде. Він сидів поруч Ганни і не хотів нічого говорити. Він узяв обома руками її маленьку руку з довгими тонкими пальцями. Пальці ледве помітно ворушилися в його широких долонях.

Валя бачила його у маленькому дзеркальці на вітровому склі. Юрій помітив цей погляд і випустив руку Ганни. Повільно, наче знехотя, вийшли з його долонь довгі пальці.

Високі свічки тополь з'явилися посередині вулиці. Машина виїхала на бульвар Шевченка.

— Давайте пройдемось, — сказала Ганна, і Валя відразу ж зупинила машину.

Ганна і Крайнев вийшли з авто, і воно рвонулося вперед. Плюмаж золотого волосся розвівався над машиною.

Вони йшли під руку по широкому тротуару. Каштани вже відцвітали. Пожовклі пелюстки вкривали асфальт. У Ботанічному саду було темно і затишно. Звідтіля доносився аромат прілого торішнього листя і міцний запах весняних квітів.

Поволі розговорилися. Розмова йшла про інститутські справи, про роботу Ганни, про лабораторію. Ніяковість зникала, і між ними стали встановлюватися по-новому дружні відносини.

Дівчина спиралася на йото руку одверто і довірливо. Здавалося, ніби вони йдуть широким бульваром у повній самотності.

Через завулок вони вийшли на вулицю Леніна і на розі зустріли Валенса. Він ішов з високим військовим. Два ромби червоніли на ясно-блакитних петлицях. Вони пройшли, жваво розмовляючи, і, здавалося, Валенс нічого не помітив. Проте Юрій твердо знав: Валенс бачив усе. Непомітно дійшли вони до будинку, де жив Юрій, і він запросив Ганну зайти. Він сказав це і сам здивувався із своєї сміливості. Ганна, усміхнувшись, погодилася. Ліфт виніс їх на шостий поверх швидко і безшумно. Вони зайшли до Юрія, і кімната здалася йому надзвичайно приємною і затишною. «Бо тут Ганна», подумав він.

А Ганна спочатку взялася розглядати Юрійову кімнату. Юрій сидів на тахті і дивився. У його кімнаті ходив вітер. Ганна нагадувала маленьку дівчинку, яка раптом потрапила у країну, сповнену незвичайних і незнайомих речей.

— Розкажіть мені якусь хорошу, зворушливу історію, щоб можна було плакати і щоб був хороший кінець, — попросила Ганна.

— Ви помилилися, я інженер, а не поет, — став проситися Юрій.

— Це нічого не значить, — відрізала дівчина, — ви мені зараз же мусите щось розказати. У мене саме настрій слухати.

Кілька хвилин Юрій мовчав. Потім згадав історію, яку розказав йому один пілот.

— В одному місті, — розпочав Юрій, — жила хороша весела дівчина…

Ганна ворухнулася, вмощуючись у кріслі зручніше.

— Вона вчилася в університеті, і в неї було багато друзів. Але, крім багатьох друзів, у дівчини був також коханий. І одного літа він поїхав до Арктики, на зимівлю. Він жив десь аж на півночі Нової Землі чи, може, десь навіть далі. У нього на зимівці була потужна радіостанція. І щотижня, вночі, у великому місті ходила дівчина на радіостанцію говорити зі своїм коханим. І вони говорили п'ять-шість хвилин і знову розлучалися на цілий тиждень. І раптом дівчина захворіла на важку хворобу, в якій люди згоряють за короткі дні. І в лікарні, у високій світлій палаті, дівчина вмерла. Проводжати її в останню путь прийшли всі друзі. Вони високо підняли труну дівчини і пронесли її на руках через усе місто на далеке кладовище. Там, між високими, вкритими ясними кристалами снігу соснами, зіяла глибока яма. Друзі ховали дівчину. Це було надвечір, і хмари на небі нагадували рани — вони стікали сонячною кров'ю. Друзі поховали дівчину і пішли. Сосни залишилися вартувати її спокій. А друзі повернулися в незвичну тишу кімнати дівчини і тільки тоді згадали — десь далеко, на зимівці, чекає її коханий. Вони згадали про довгу полярну піч. Вони подумали про почуття людини, яка шість день чекає п'ятихвилинної розмови по радіо. І вони вирішили не говорити про її смерть. І з того часу кожного вечора під вихідний день одна дівчина ходила на радіостанцію говорити з коханим подруги.

Юрій замовк. Не змінюючи пози, Ганна сказала:

— Ну, далі.

— А далі я не знаю, — ласкаво усміхнувся Юрій.

— Ну, це не годиться. Таке хороше оповідання і такий нікудишній кінець, — незадоволено протягла Ганна. — Зараз же видумайте кінець до цієї казки.

— Слово честі, Ганно, не знаю, — сміявся Юрій. — Зараз у нас травень, отже, з зимівель ще не виїхали. Мабуть, вони ще й досі розмовляють, а може, якось інакше все розв'язалося.

Ганна встала з крісла і двічі пройшлася по кімнаті.

— Знаєте, — сказав Юрій. — у нас люди вже навчилися високо цінувати і берегти почуття своїх друзів. Я б дуже хотів мати друзів, які так само берегли б мою любов.

Ганна підійшла до дверей на балкон і розчинила їх. Юрій глянув і замовк, вражений. Ганна стояла на порозі дверей. Просто у вікна било проміння місяця. І в цьому сяйві ніби зникла легенька шовкова сукня. На порозі стояла статуя дівчини, оповита легеньким туманним серпанком шовку.

Юрій відчув, як у грудях його затремтіла якась дивна струна.

Раптом Ганна повернула до нього обличчя. Юрій встав, зробив кілька широких кроків, узяв у долоні її голову і, немов спраглий до чаші, припав до рожевих напіврозкритих уст.

* * *

Валенс прийшов б пів на дев'яту. Він постукав у двері, і Крайнєв відразу ж схопився на ноги.

Валенс постукав ще раз, і Юрій прочинив двері. Директор зайшов у кімнату, сів у крісло. Вій мовчки переглядав якусь книжку, поки Юрій вмивався і прибирав у кімнаті. Нарешті в кімнаті було сяк-так прибрано, і Юрій, одсунувши стільця, сів навпроти Валенса. Той витяг з портфеля цілий жмут паперів, розіклав їх на столі і почав говорити про завдання, які треба було виконати у Москві і Парижі.

Юрій роздвоївся, Він став вкрай неуважним, і Валенс це помітив. Думки Крайнєва весь час відверталися від роботи і неслися туди, до Ганни.

Де вона зараз? Чи вдасться йому побачити її до від'їзду?

А Валенс говорив і говорив сухим діловим тоном, не звертаючи уваги на настрій Юрія. Коли він працював, для нього не існувало особистих справ. Він був нещадним щодо себе і від своїх підлеглих вимагав такого ж ставлення до своїх обов'язків.

Юрій слухав і робив нотатки у великому блокноті, хоч кожну хвилину думки його тікали з кімнати. Нарешті це здалося йому нестерпним, і він рішуче відсунув од себе блокнот.

— Знаєте що, Адаме Олександровичу, — сказав він, — я страшенно хочу їсти. І поки не попоїм, — працювати не будемо. Нема такого правила в Радянському Союзі, щоб працювати натщесерце.

Юрій встав і почав одягатися. Валенс залишився сидіти біля столу. Доки Юрій прибирався, директор встиг записати йому в блокнот майже всі завдання. З кімнати вони вийшли разом. Біля парадного в машині чекала Валя. Вона навіть не глянула на Крайнєва. Навіть більше того, і на Валенса вона не звернула найменшої уваги.

«Норовистий шофер», подумав Юрій.

Вони зразу швидко рушили з місця, і вітер повернув до Юрія відчуття щастя. Він сидів і усміхався, Валенсу було просто шкода перебивати течію його думок.

Вони приїхали в інститут і снідали у маленькій їдальні, Серед присутніх Ганни не було, і Юрій відчув себе дивно самотнім. Він більше не міг мовчати. Він мусив говорити про Ганну з ким би там по було, а кращого співбесідника, як Валенс, годі було шукати. В усякому разі на його скромність можна було цілком розраховувати. І Юрій говорив, говорив захоплено, і Валенс несподівано відчув до нього батьківські почуття. Це навіть здивувало директора.

А Юрій говорив про те, як у них вчора кожні п'ять хвилин псувалася машина і як він викрив Валю. А коли Валенсу вже обридло слухати і кофе було випите, він спитав грубувато і добродушно:

— Словом, коли весілля?

— Весілля? — Юрій раптом захлинувся своїм кофе. — Одверто кажучи, я ще не знаю, чи взагалі буде весілля. Словом, тут ще ні чорта не ясно, — несподівано закінчив він і спохмурнів.

— Але ми забалакалися, — різко змінив напрямок розмови Валенс і встав із стільця. — Тобі зараз треба взяти останні матеріали. Часу не так багато.

І він пішов, легко несучи широкі плечі, обтягнуті зеленим сукном військового костюма.

Юрій пішов до себе в кабінет і викликав лабораторію. Звідтіля відповіли, що товаришка Ланко сьогодні на роботу не приходила. Юрій з одчаєм поклав трубку.

«Де її шукати тепер? Може, вона ще прийде в інститут», заспокоїв себе Крайнєв і взявся готуватися. Але коли до відходу поїзда залишалося півтори години, з лабораторії відповіли те ж саме — Ганни не було.

Юрія це вивело з рівноваги. Він раптом почав на всіх сердитися, хоч прекрасно розумів, що ніхто не винен. Проводжати Юрія вийшов мало не весь інститут. Друзі любили Крайнєва, і на ґанку набралося чимало народу.

На вокзал їхали втрьох — Валя, Ярина Михайлівна Мороз і він. Ярина Михайлівна працювала з Крайнєвим вже давно. Вона була дуже видатним, як на її роки, хіміком, знала мови, і це знання Юрій використовував досить часто.

Яриною Михайлівною називали її тільки жартома. Усі друзі звали дівчину Яринкою, і інакше називати її було неможливо. Це була невисока на зріст, кругловида дівчина.

Вони приїхали на вокзал хвилин за десять до відходу поїзда, і Юрій всі десять хвилин нервово проходив по перону, чекаючи, чи не прийде Ганна.

Коли він виходив з машини, Валя демонстративно відвернулася від нього і дуже довго тисла руку Яринці. Крайнєв усміхнувся.

Перед самим відходом поїзда прийшов Валенс. Він потис Юрію руку і навіть сказати нічого не встиг. Несподівано підбіг інженер Орленко і подав Яринці величезний букет червоних тюльпанів. Вона щасливо усміхнулася і теж нічого не встигла сказати. Поїзд рушив.

Юрій стояв на підніжці, вище за провідника, і дивився на перон. Ось уже він кінчається, ось уже остання колона…

Юрій здригнувся. За останньою колоною з'явилася Ганна. Обличчя її було бліде, напружене, і очі горі, а особливо яскраво.

Побачивши Юрія, вона зробила крок вперед, ніби хотіла щось сказати на прощання і не змогла.

Крайнєву затисло подих. Він привітально підніс руку, і в цю мить Ганна вже зникла з очей. Поїзд набирав швидкості.

Схвильований Юрій зайшов у купе і кілька хвилин стояв біля дверей мовчки. Потім коротким рухом, ніби скидаючи щось важке, скинув піджак, сів і сказав Ярині Михайлівні, що до конгресу їм ще доведеться багато попрацювати.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Міжнародний конгрес з питань вивчення стратосфери зібрався в старовинному будинку Сорбоннського університету. В довгих коридорах ходили люди, відомі всьому світові. Це були славетні вчені, конструктори, пілоти. Тут же були представники генеральних штабів майже всіх великих країн. Тут же вештався цілий рій жадібних до новин журналістів.

Радянські делегати завжди приходили точно до початку роботи. Вони входили і не поспішаючи сідали на свої місця. Вони намагалися не притягати до себе особливо пильної уваги, але очі всіх присутніх, немов у дивовижному фокусі, сходилися на місцях радянської делегації.

Доповідачі, висловивши якусь нову тезу чи закінчивши доповідь, наче ненароком поглядали в той бік, де сиділи радянські вчені. У кулуарах все частіше повторювалося ім'я Крайнєва, його фотографували частіше, ніж будь-кого з делегатів, незважаючи на тс, що він був наймолодшим на цьому конгресі імен.

Його знали по кількох надзвичайно вдалих польотах на стратостатах і субстратостатах. Крім того, ходили чутки, ніби цьому вченому вдалося сконструювати і навіть побудувати реактивні літаки. Проте доповіді професора Крайнєва не значилося в списку, і багато вчених незадоволено здвигували плечима.

А у самого Крайнєва склалося неприємне враження від конгресу. Тут не було і не могло бути дружнього співробітництва. Доповідачі розповідали загальновідомі речі, і здавалося, ніби все завдання їхніх доповідей полягало в тому, щоб нічого нового не сказати. Кожен хотів розповісти якнайменше і взнати якнайбільше. Це створювало неприємну атмосферу напруженості, майже ворогування. Крайнєв поділився своїми враженнями з товаришами, і всі цілком погодилися з ним.

Перебування на конгресі виявилося зовсім не таким корисним, як міг уявляти собі Крайнєв. Проте все-таки інтересно було подивитися на славетних вчених, послухати, як хитро розповідають вони про свої роботи.

Але, нарешті, конгрес закінчився, і Крайнєв з насолодою подумав, що через п'ять днів він знову буде в Києві.

Удвох з Яринкою вони ходили оглядати Париж. Піднімалися на Ейфельову башту і дивилися на Париж згори. Спускалися в темні вогкі тунелі підземки, яку і порівняти не можна було з Московським метро, і дивилися на підземний, темний, забруднений Париж.

І навіть гуляючи по місту, Крайнєв ні на мить не забував про Київ, про свою роботу, про ЮК-9. З нетерпінням чекав він хвилини від'їзду. Решта делегації ще мала їхати в Бельгію, але Юрій категорично відмовився.

На третій день після закінчення конгресу Крайнєв і Ярина Михайлівна мали вилетіти до Москви. Летіти будуть на радянському літаку, який повертатиметься до Москви без пасажирів.

* * *

Яринка і Крайнєв приїхали на аеродром Ле-Бурже за півгодини до сходу сонця. В автомобілі вони проїхали півсонний Париж. За всі дні свого перебування там вони не бачили його кращим. Над високими будинками висіла передсвітанкова мла, ранкове повітря було холодним і свіжим. Місто здавалося на диво величним і затишним.

На аеродромі, біля невеликого літака з червоними зорями на крилах, вони побачили високого хлопця у пілотському комбінезоні. Шкіряного шолома він тримав у руці, і свіжий вітер куйовдив його світле волосся. На обличчі пілота в ті хвилини відбивалося багато почуттів, але основним з них було роздратування. Пілот про себе, тихо, злісно лаявся.

Юрій підійшов до нього, простяг руку і сказав:

— Доброго ранку.

— Здрастуйте, — відказав пілот, — Тільки ранок, на мою думку, дуже недобрий, бо нікуди ми не полетимо. Захворів борт-механік. А без нього не випустять. Знайшов, де захворіти.

Пілот аж сплюнув спересердя. Він мав летіти у великий арктичний переліт, а тут ця затримка з механіком могла зіпсувати всю справу.

— Чи не можу я замінити вашого борт-механіка? — усміхаючись і милуючись з пілотового роздратування, сказав Юрій.

— Ви? — пілот зневажливо оглянув Юрія з голови до ніг. — А хто ви такий?

— Моє прізвище Крайнєв, — тихо відрекомендувався Юрій.

Пілот здригнувся і відразу ж почервонів, як мак.

— Прошу пробачення, — збентежено сказав він, — я не впізнав вас відразу. У всіх газетах є ваші портрети. Це моя клята неуважність. З таким борт-механіком, як ви, я полечу хоч на Північний полюс.

За чверть години справу було полагоджено, паспорти і чемодани перевірено, і літак з пілотом Марком Волохом, борт-механіком Крайнєвим і єдиною пасажиркою Яринкою легко відірвався від зеленої трави паризького аеродрому.

Вони злетіли в повітря і відразу ж побачили сонце. Воно виходило з-за горизонту, велике, оранжове. Париж лежав під ними, далеко внизу, ще у сутінках. Тільки на верхівці Ейфельової башти вже золотилися перші промені сонця.

Юрій махнув рукою:

— Прощай, Париж!

Літак летів просто на схід, на сонце, і Юрій згадав, як колись він вів машину просто на захід. І тоді було таке враження, ніби мчить він просто на сонце. Але тоді з ним була Ганна. Здавалося, наче було все це надзвичайно давно, а ще ж не минуло і двох тижнів.

Волох вів літака на висоті тисячі метрів. Мотор гув упевнено і надійно. Земля пропливала під літаком, нагадуючи рельєфну карту великого масштабу. За годину вони пролітали більше трьохсот кілометрів.

Пасажирська кабіна в ціп машині мала окремий вхід з крила. З кабіною пілота вона з'єднувалася маленьким віконечком.

Юрій глянув у кабіну через товсте скло і засміявся — Яринка лежала в шкіряному глибокому кріслі, підклавши під щоку кулачка. Вона опала і уві сні нагадувала маленьку дівчинку.

Волох вів машину впевнено, начебто щодня літав по цій трасі. Насправді ж він пролетів тут всього один раз, але цього було досить, щоб пілот запам'ятав трасу на все життя. Крайнєву нічого було робити з таким пілотом, як Марко Волох. Він сидів на своєму місці бортмеханіка, час від часу поглядав на прилади, потім униз на землю і мріяв про ту мить, коли нарешті побачить Київ. Мотор гув глухо, одноманітно, і Юрій задрімав потихеньку під цей могутній монотонний рокіт. Волох йому не заважав.

Юрій прокинувся тоді, коли підлітали до Німеччини. Він прокинувся з усмішкою на вустах, — згадавши всі сни, прийшов у хороший настрій і засміявся сам до себе. Волох теж розсміявся, глянувши на його обличчя, і кілька хвилин у кабіні пілота було дуже весело. Потім Юрій узяв карту і став розшукувати місце, де вони в той час перебували, але Волох торкнув його за плече і, показавши очима вниз, сказав:

— Дивіться, Рейн.

Справді, внизу протікав Рейн. Його розлогі береги зверху здавалися зовсім мертвими.

— Скоро будемо в Берліні, — сказав Волох.

«Добре скоро, — подумав Юрій, — ще добрих півтори години».

Вони летіли тепер над Німеччиною, і латки городів біля маленьких сіл виднілися внизу, нарізані акуратно і рівно, ніби шматочки торта.

Юрій знову заснув і прокинувся тоді, коли літак став знижуватися до берлінського аеродрому. Спав Крайнєв солодко. Тут він відсипався за весь час конгресу, коли і поспати як слід було ніколи.

В Берліні, на Темдельгофському аеродромі, їх не затримували. З літака дозволили вийти тільки пілоту і борт-механіку.

Двоє похмурих хлопців зарядили баки літака бензином. За цей час Юрій встиг оглянути і перевірити мотор. Коли Волох повернувся з будинку аеропорту з оформленими для дальшого польоту паперами, Крайнєв відрапортував йому про повну готовність літака. Волох спробував розсміятися, але з того нічого не вийшло.

Він вдивлявся в невеличку карту погоди, і обличчя його з кожною хвилиною хмурнішало. Юрій глянув на карту і зразу зрозумів причину хвилювання Волоха: погода в Східній Європі буквально сказилася. Барометр падав неймовірно швидко. Повідомлення про грози ще не було, але зустріти їх, мабуть, можна за сто-півтораста кілометрів.

Волох згорнув карту і поклав її в кишеню комбінезона. Юрій глянув на нього трохи стривожено, але Волох, не оглядаючись, поліз в кабіну. Пілот насвистував пісеньку, монотонну і довгу, нервуватися ще не було причин.

— Будемо летіти, Юрію Борисовичу! — гукнув Волох.

Біля машини стояло кілька німецьких чиновників таможні і аеропорту. З цієї групи Юрій раптом почув своє прізвище, вимовлене зовсім не приязно. Він обернувся, але жодні очі не зустрілися з його поглядом. Хвилину Крайнєв дивився, потім вліз у кабіну й засунув за собою дверці.

Вони почекали, доки з аеродрому здійметься пасажирський літак. Потім Волох дав сигнал до зльоту, одержав відповідь, мотор оглушливо заревів, і літак помалу рушив з місця.

Юрій глянув у кабіну. Яринка всміхнулася до нього заспаними оченятами — вона щойно прокинулася.

Літак відірвався від землі і швидко набирав висоту. Волох сидів на своєму місці, важкий, великий і спокійний.

Його манера сидіти біля управління літака нагадувала Крайнєву Валю. Дівчина так само вільно, без напруження сиділа біля руля, навіть коли машина розвивала найбільшу швидкість.

В самій позі Волоха відчувалася велика зосередженість. Це було повне поєднання сильної волі пілота і переконливої потужності машини. Літак ставав ніби живою істотою, а мозком і серцем його був спокійний пілот Волох.

На сході почали з'являтися хмари. Спочатку прорізалися легкі хмарини. Вони насувалися швидко, ніби гнані сильним вітром. Десь далеко за ними Гнила гроза, її ще не було видно, але вона відчувалася там, за горизонтом, невидима, таємнича і грізна. Вони летіли просто на грозу, назустріч бурі, навіть приблизно не уявляючи її сили.

І грозовий фронт з'явився на горизонті. Темна смужка застелила імлисту лінію обрію. Вона виростала з дивовижною швидкістю і з літака вже здавалася грозою.

Юрій глянув на Волоха. Той сидів підкреслено непорушно. Жодна рисочка на його обличчі не зраджувала хвилювання. Він летів назустріч грозі так само спокійно, як ранком назустріч сонцю.

Волох вже не вперше літав у грозах. Снігові бурани заставали його у повітрі. Сліпим польотом пролітав він сотні кілометрів. Чи ж варто йому хвилюватися через цю грозу? Вона мине за три хвилини. Через неї вік на своєму літаку пролетить, як куля, і вихор від пропелера знесе з крил навіть найменші краплини дощу.

Вони летіли в грозу, і гроза летіла на них. Наближення її відчулося зразу — почало гойдати. Літака кидало вгору, і знову він падав униз, ніби в широченну яму. Його клало на один бік і потім несподівано перехиляло на другий. А хмара ще тільки насувалася, чорна і грізна, як тінь велетенської гори.

Волох спочатку хотів облетіти грозу, але горизонт уже зник. З усіх боків небо було затягнуте сірою пеленою.

Літака кидало все дужче і дужче — перед грозою йшли висхідні потоки повітря.

Тепер Волох уперто набирав висоти. Він хотів перескочити через грозу, хоч надії на це було мало. Машина йшла все вище і вище, стрілка на чорному циферблаті вже дійшла до чотирьох тисяч, а перед літаком все стояла така ж сама стіна мутиосірих хмар.

І тоді машина врізалася у потворні кучугури туману. В кабіні відразу ж стало темно. Стрілки і цифри засвітилися перед Волохом. За вікнами кабіни сірів густий темний туман. Літак немов стояв на місці. Тепер Волох дивився тільки на стрілки приладів. Літак кидало значно менше. Грому не було чути. Гроза проходила десь далі від них.

Раптом у кабіні посвітлішало, і літак виринув з туману. Сонце заграло на площинах крил.

Юрій глянув вперед і ахнув неголосно і трохи розгублено. Справжня буря починалася тільки зараз. Величезна друга хвиля йшла за першою хвилею хмар. Несамовиті вітри закручували туман у тугі чорні спіралі. Хмари ворушилися, темні і зловісні. Вони ніби закипали, піднімалися вгору, щоб раптом обвалитися з височини на вільний від хмар простір.

У Волоха міцно стислися губи. Рот його тепер здавався сірою рискою. Юрій глянув на нього, і почуття тривоги вперше торкнулося серця. Тікати було нікуди. З усіх боків нагромаджувалися височенні хмари. Переплітаючись одна з одною, помалу затуляли вони останні світлі місця. Іти вперед! Іншого шляху перед Волохом не було, і він пустив літака вперед, просто у вир чорних розлютованих хмар.

Важку машину підхопило, як трісочку, і понесло. Обвали вітру були сильнішими за мотор. Волох намагався тільки втримати літак. Зараз він не думав про те, куди летить. Була тільки одна думка — втримати літак в горизонтальній площині — важка пасажирська машина при такому вітрі могла не вийти зі штопора.

Тепер вони спинилися в справжній грозі. Глухий гуркіт грому, повторений багатократною луною, здавалося, перекочувався просто по крилах літака. Блискавки розривалися перед ними, пробиваючи, вузькі ходи серед хмар. Літак несло на південь. Волох уже давно втратив орієнтацію.

Так минуло майже півгодини. Півгодини несамовитого напруження нервів.

У пасажирській кабіні тихо плакала від жаху Яринка.

Літака кидало з боку на бік, і тонкі губи Волоха стискалися все міцніше.

Та ось вони вилетіли з грози, і сонце бризнуло у вікна веселим промінням. Волох зітхнув полегшено і раптом вилаявся: просто на них ішла третя хвиля грози. Вона була і справді страшною. Навіть Волох, спокійний і врівноважений Волох, трохи зблід.

Він не боявся за себе, але машина могла не витримати цієї останньої божевільної сутички. Крім того, в моторі почувся новий тон. Так, Волох мав усі підстави, щоб збліднути.

Він пустив машину просто вниз. Вій хотів попередити грозу і сісти на землю раніше, ніж хмари закриють виднокруг. Машина перейшла майже у піке. Повітря свистіло. Волох випрямив машину недалеко від землі. Хмари йшли над ними. Через дві хвилини було б уже пізно.

Юрій глянув униз і радісно скрикнув. Волох глянув і теж задоволено усміхнувся. Просто під ними зеленів невеликий аеродром, і велика біла літера «Т» лежала посередині. Маленький ангар сірів збоку. Навкруги, наскільки сягало око, зеленіли ліси. Було навіть дивно, як міг потрапити сюди, в лісові хащі, аеродром.

Через кілька секунд колеса літака черкнулися землі. Машина спинилася, і після бурі непорушність здалася особливо дивною.

Юрій вискочив на крило. Від ангара до літака бігли люди в зеленкуватосірих уніформах. На аеродром падала третя хвиля грози.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Задоволена посмішка з'явилася на обличчі начальника аеродрому, коли він почув, що сам Юрій Крайнєв власною персоною завітав до нього в гості. Так, звичайно, він чув про пана Крайнєва і дуже радий бачити знаменитого інженера на власні очі.

Але, на превеликий жаль, пан Крайнєв сів на один з військових аеродромів. Так, так, причиною цього була гроза. Але зараз же, негайно слід запитати Берлін, що робити з паном Крайнєвим. А до того часу, поки прийде відповідь, він вимушений затримати літак, хоч це і завдає йому неймовірного жалю.

Юрію обридла ця розмова, він вийшов з кімнати і хотів пройти на аеродром, але вартовий біля входу заявив, що виходити заборонено. Тоді Юрій повернувся в кімнату, де сиділи Яринка і Волох. Він зайшов туди, і двері закрилися за ним з сильним металевим гуркотом. Він спробував знову відчинити їх, але двері замкнулися на невидимий замок, і тепер відкрити їх було неможливо.

Юрій одійшов від дверей і важко сів на великий диван. Яринка, оглядаючись злякано, як впіймане звірятко, сиділа в кріслі біля столу. Похмурий Волох сидів у кутку дивана і ні на кого не дивився.

Він вважав, що припустив величезну помилку, сівши на цей аеродром. Треба було летіти ще через одну грозу. Треба було летіти, впасти кінець кінцем, чорт забери, але ніяк не потрапляти в цю кімнату з гратами на вікнах.

Юрій глянув — справді, вікна в кімнаті було заґратовано тонкими, очевидно сталевими гратами. Це його вразило — невже вони в тюрмі? Але кімната ніяк не нагадувала тюрму.

Юрій коротко зітхнув і опустив голову на руки. В кімнаті повисла тиша. Несподіваний удар грому струсонув весь будинок. Волох підійшов до вікна. Гроза зірвалася з ланцюгів. Немов страшного звіра після багатьох років неволі випустили з клітки. Він бачив, як пригинаються до землі високі дерева. Вітер ішов рівною тугою масою. Він набував страшної сили. На очах у Волоха зламався десятилітній дубок. Дерева падали з тріском. Волох дивився у вікно, але густі потоки води попливли по шибці. Віін піймав себе на думці про те, як приємно зараз відчувати тверду землю під ногами. Він не дуже заздрив пілотам, які зараз були в повітрі.

А Крайнєв сидів на дивані мовчки. Дивні думки приходили йому в голову. Пригадався Валенс з його прозорими очима, потім Ганна змінила знайомий образ директора. Далі, вже зовсім несподівано, згадалася мати, старенька мати Юрія Крайнєва. Вона живе в Харкові у високому заводському будинку і чекає сина, а їздить він до неї вряди-годи. Усі думки його мали на собі відбиток пригніченості, похмурості.

За вікнами раптом стало тихо. Гроза пронеслася, і на північному сході вже з'явився шматок чистого неба.

Яринка, яка досі сиділа мовчки, підперши повні щоки кулачками, раптом зітхнула протяжно і жалісно. Може, квіти інженера Орленка пригадалися їй? В глибині блакитних очей бриніли сльози, вона намагалася їх стримати, і від того сльозинки ставали ще більш помітними.

— А куди ми сіли? — запитала вона, щоб тільки не мовчати.

Юрій приблизно назвав місце. Точно він і сам не знав його. До СРСР залишалося вже зовсім не так довго летіти.

— І треба було летіти, чорт забери, — вилаявся Волох, — треба було летіти. А то сіли чорт його знає куди, як ідіоти. Вік собі цього не прощу.

Він одвернувся від Юрія і знову став дивитися у вікно. Гроза вже минула. Гуркіт грому доносився здалеку тихо і неясно. Гудіння моторів несподівано порушило тишу. Якісь літаки сідали на аеродром.

Через кілька хвилин важкі, упевнені кроки почулися в коридорі, і двері кімнати розкрилися навстіж. Пишний офіцер стояв на порозі, ласкаво і приємно всміхаючись у невеличкі вуса. Крайнєв схопився йому назустріч. Пальці його самі стискалися в кулаки.

— Пан Крайнєв? — ввічливо запитав офіцер чистою російською мовою, трохи схиляючи, ніби в півпоклоні, голову.

— Це я, — рубнув Крайнєв, відчуваючи, як вся кров приливає йому в обличчя. — І я вимагаю, щоб мені негайно дозволили дати телеграму в наше посольство. Ніхто не має права садовити мене за грати.

Офіцер усміхнувся ввічливо і навіть трохи винувато.

— Я прошу пробачення, — сказав він, — це зробив начальник аеродрому, і, ви самі розумієте, інакше вчинити він не мав права.

— Коли нас випустять? — спитав Волох. Він встав з дивана і, як синя важка брила, виріс за плечем Крайнєва.

— Це буде надзвичайно скоро, — зробив ще приємніше обличчя офіцер. — Можливо, навіть через десять-п'ятнадцять хвилин. Перед тим вам доведеться пройти трохи неприємну процедуру, і саме для того я сюди прийшов. Справа в тому, що нам доведеться вас ретельно обшукати. Ми мусимо переконатися у повній випадковості вашої посадки на цей аеродром і в тому, що ви не мали якихось інших намірів. Зараз обшукують ваш літак, але, на превеликий жаль, це ще не все. Нам доведеться обшукати вас персонально.

— То в чому справа — обшукуйте, — скрикнув Волох. — Обшукуйте і випускайте швидше, бо все одно нічого підозрілого чи забороненого у пас немає.

— Я певний того, — знову вклонився офіцер, — але, на жаль, нам доведеться обшукати вас більш детально. Вам доведеться на кілька хвилин зовсім скинути ваш одяг. На цей час вам дадуть комбінезони, Я прошу пробачити мене, пан Крайнєв, але, ви самі розумієте, така моя служба.

Обличчя Крайнєва палало гнівом, і він ледве стримував себе.

— А як же я, — раптом підвелася Яринка. — Як же я? Тут же всі чоловіки. І мені роздягатися?

— На жаль, неодмінно, — сказав офіцер, знову вклоняючись. — Ви перейдете в іншу кімнату. Там є жінка, і на кілька хвилин вона забере ваш одяг. А зараз я попрошу вас здати мені для перевірки ваші документи і паспорти.

— Я вимагаю, щоб було негайно повідомлено наше посольство, — похмуро сказав Юрій, витягаючи паспорт.

— Навіщо? — відповів офіцер. — Якщо нам доведеться вас затримати, тоді ми повідомимо негайно. Але я певен, що за кілька хвилин ви вже будете в повітрі. Навіщо ж зайві телеграми?

Він весь час усміхався, говорячи, ї усмішка у нього була підлабузницька, розв'язна, підлеслива, Юрій намагався не дивитися на це гумове обличчя.

— Але вам доведеться негайно зайнятися вашим туалетом, — беручи паспорти, нагадав офіцер.

Начальник аеродрому вже подавав з-за дверей три синіх комбінезони.

Усміхаючись, Яринка вийшла з кімнати. Її навіть забавляла вся ця комедія з переодяганням. Вона ж так і знала — все скінчиться прекрасно, і через десять хвилин вони полетять. Офіцер делікатно відійшов, а коли переодягання було закінчено, в кімнату зайшла Яринка. Комбінезон був на неї великий, і вона видавалася надзвичайно кумедною зі своїми підкачаними холошами і рукавами, які все одно залишалися надто довгими.

Глянувши на неї, Юрій не міг стриматися від посмішки, і слідом за ним усміхнувся Волох. Ввічливий офіцер усміхнувся теж. Начальник аеродрому забрав зняту одежу. Офіцер ще раз уклонився (кланявся він надзвичайно часто, мало не за кожним словом) і попросив Юрія зняти також годинник з руки.

Юрій люто рвонув ремінець і подав годинник офіцерові. Той узяв, хвилину дивився на циферблат, ніби щось розшукуючи, потім підійшов до дверей і, сказавши: «Я прошу пробачення, панове, це тільки на кілька хвилин», зник за дверима.

Хвилини чекання тяглися нестерпно довго. Десять хвилин здавалися безконечними. Ніхто не підходив до дверей кімнати. Нервовими кроками Юрій міряв підлогу — дванадцять кроків туди, одинадцять назад. Чому назад виходило менше кроків, Юрій не розумів, і здавалося, ніби саме це більш за все нервує його.

Волох сидів на дивані спокійно. Через кілька хвилин вони полетять. Адже знайти в них і справді нічого не можуть. Але раптом спокій його зник, він зблід, підскочив з дивана і кинувся до вікна: з аеродрому доносилося тихе гудіння заведеного мотора.

— Це мій літак, — крикнув він і висадив кулаком скло. Скалочки посипалися з брязкотом. Промені сонця ламалися на розбитих гранях. По кулаку Волоха потекла червона цівка крові.

Тепер гудіння доносилось ясніше. Тон його ставав усе вищим. Так гуде мотор перед зльотом.

— Що вони роблять?

Гудіння мотора наближалося, воно ставало все ближчим, і раптом перед вікном пролетів величезний сірий птах з червоними зорями на крилах.

Їхній літак ішов на схід, набираючи висоту.

Юрій закам'янів. Йому здалося, серце перестало битися у грудях. Волох дивився, як літак зникав у височині. Ось він обернувся на хрестик, ось уже тільки маленьку темну плямочку видно серед високих білих хмарин. Ось і вона зникла.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Вальтер Шторре хотів жити. Жити за всяку ціну.

Була така ціна, що за неї можна було купити собі життя. Ціною зради, ціною волі і життя багатьох товаришів можна було купити життя собі. Але комуніст Вальтер Шторре навіть ніколи не повертався до звабливої і страшної думки. Зрадником він не буде…

Дні в маленькій камері коридора смертників минали надзвичайно швидко. Зате ночі тяглися неймовірно довго. Ночі минали в напруженому чеканні. Нічна темрява навалювалася, як щось густе, задушне. Вона заливала очі, вуха, горло, і кожен звук у цій могильній тиші здавався кроками людей, які поведуть на страту. І Вальтер бігав, бігав у своїй камері, намагаючись хоч кроками своїми розігнати божевільну тишу тюремної ночі. Потім, коли ходити вже було несила, він лягав на ліжко і на кілька хвилин поринав у важкий сон. Найменше шарудіння примушувало його схоплюватися з ліжка і знову починати біганину з кутка в куток камери.

Вальтер не міг зрозуміти, чому так довго не виконують вироку. Невже його будуть ще допитувати, невже вони надіються на його зраду?

Одного дня, коли надворі лютувала гроза, Вальтера вивели з камери і повели до тюремної канцелярії. Там поспішали. Видимо, готувалося щось незвичайне. Його і ще двох ув'язнених — молоду дівчину і високого білявого німця — посадили у чорне закрите авто, і воно понеслося, лунко розхлюпуючи калюжі дощової води.

Ніхто з в'язнів не знав, куди і для чого їх везуть. На страту це було не схоже. На звільнення скидалося так само мало — озброєні вартові сиділи в машині. Вони їхали з півгодини і зупинилися на великому аеродромі.

Вальтер вийшов з кабіни і скрикнув від здивовання — великий літак з червоними зорями на крилах стояв просто перед ним.

До машини підійшов офіцер з приємною усмішкою на губах, оглянув усіх трьох ув'язнених і наказав негайно вдягти одежу, яка лежить у літаку. Вони слухняно пере-вдяглися і зупинилися, чекаючи дальших наказів. Офіцер оглянув їх і залишився цілком задоволений. Щось згадавши, він витяг з кишені маленький ручний годинник і подав його Вальтеру.

— Надіньте.

Вальтер слухняно надів на ліву руку годинника з надірваним ремінцем.

Поки що перед ними не було нічого загрозливого. Тому всі троє, за наказом офіцера, спокійно підійшли до літака і зручно посідали на шкіряних кріслах. Вони сиділи і роздивлялися паспорти, які знайшли в кишенях. Незнайомі люди дивилися з фотографій.

А до офіцера підійшов невисокий пілот з обличчям старого бульдога. Два парашута виділи на ньому, і тому вся постать його здавалася потворною. Товсте квадратне лице не виявляло жодної ознаки думки. Зуби при розмові блискали яскраво і хижо. Шрами перетинали його обличчя вздовж і впоперек, видно, пілот побував вже не в одній катастрофі.

— Дозвольте летіти? — запитав він офіцера низьким, трохи хрипкуватим голосом.

— Летіть, Гамбеш. Ви добре зрозуміли завдання?

Пілот, не відповідаючи, вклонився.

— Майте на увазі, — продовжував офіцер, — за чисте і швидке виконання одержите залізний хрест.

— Слухаю. Хайль! — вигукнув пілот.

— Починайте, — скомандував офіцер, і пілот відразу ж повернувся до літака.

— Щасливого польоту, — сказав офіцер, підносячи руку.

Гамбеш озирнувся, хотів відповісти і спинився на хвилину. Його вразила усмішка на губах офіцера. Було в ній щось неймовірно жорстоке, єзуїтське. Але холодна усмішка зникла, ніби ніколи і не було її, і знову розтягався рот офіцера у заучені гримаси.

Загув мотор. Вихри дощових бризків здував з трави потужний повітряний струмінь від пропелера.

Літак піднявся у повітря. Офіцер дивився йому вслід. Різкий брязкіт скла примусив його озирнутися. На другому поверсі за тонкими гратами вікна видніло спотворене обличчя Волоха. Офіцер одвернувся.

* * *

Гамбеш вів машину невпевнено. Вітри, що йшли за грозою, кидали літака з боку на бік. Вальтера Шторре і його супутників нудило. З кожною хвилиною машина забиралася вище і вище.

Гамбеш дивився на годинник. Майже півгодини летіли вони на схід. Час було починати.

Гамбеш включив автоматичне управління. Літак ішов так само рівно, інколи похитуючись від надто сильних поривів вітру. Пілот обережно виліз на крило. Літак хитнувся, але автомати відразу ж виправили його.

Гамбеш знайшов і міцно затис у кулак кільце парашута. Вони летіли на висоті п'яти тисяч метрів.

Пілот відчув у грудях знайомий холодок. Несподівано пригадався офіцер з жорстокою усмішкою на губах. Згадка була недоречною, і Гамбеш, рішуче затиснувши губи, відштовхнувся ногою від фюзеляжу літака. Він летів головою вниз, зі свистом розсікаючи повітря.

— Раз, два, три, — не поспішаючи відрахував він і міцно рвонув кільце.

Воно майже не подалося, і витяжний парашут не вискочив за плечима. Гамбеш похолов. Лівою рукою він з усієї сили смикнув за шнурок другого, запасного парашута, але і цей не розкрився.

Гамбеш падав. Повітря ревло у вухах. Він рвав обидва шнурки, але парашути не розкривалися. І тоді він подумав про те, що свідків офіцерові не потрібно. Усмішка стосувалася саме його, Гамбеша, його і нікого іншого. У голові гуло. Здавалося, ніби вся кров зібралася в мозок…

Потім настала смерть.

Автомати якийсь час вели літак майже різко. Троє сиділи в кабіні, навіть не уявляючи, що незабаром, через кілька хвилин, почнеться невпинне падіння в головокрутну прірву з висоти п'яти тисяч метрів.

Літак захитався. Він все ще летів уперед, але автомати вже виключилися. Порив вітру перехилив його, і він, поволі обернувшись навколо своєї оси, перейшов у штопор. Він падав, як пожовклий осінній листок, з кожною миттю набираючи все більшої і більшої швидкості.

Вальтер Шторре так і вмер, не дізнавшись, що його одурили.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

У великій кімнаті, оздобленій темним полірованим дубом, стояла прозора сутінь. Сонце одиноким промінчиком пробивалося крізь важкі завіси на вікнах. Цей одинокий промінь тільки підкреслював м'яку, затишну півтемряву.

У кімнаті стояло небагато меблів. Величезний стіл, затягнутий зеленим сукном, і кілька зручних шкіряних крісел. Стіни було прикрашено дорогим різьбленим деревом. Там було вирізьблено голови вепрів і лосів, там перехрещувалися списи і мечі. На одній стіні був барельєф — сцена виїзду на полювання. В центрі стелі величезний дерев'яний, надзвичайно майстерно вирізьблений орел тримав у своїх сильних пазурах електричну лампу.

За столом, спираючись ліктем на поручень крісла, сидів Людвіг Дорн і уважно дивився на своїх гостей. Обличчя його було ніби вирізьблене з темного дуба. Безбарвні очі, в оправі сивих брів, здавалися прозорими. У звірів, запертих на довгі роки за грати, бувають такі очі, холодні і прозорі. Спадистий лоб, перерізаний глибокими зморшками, увінчувався зачіскою густого, зовсім сивого волосся.

Коли Людвіг Дорн говорив, пальці його ворушилися. Вони були довгі, тонкі і припухлі в суглобах. Рука його лежала на масивному столі. Коли пальці ворушилися, гостям здавалося у півсутіні, що по столу лізе великий білий павук.

Гостями Людвіга Дорна були Крайнєв, Яринка і Волох. Саме вони сиділи у затіненій кімнаті за широким столом.

Вони дуже змінилися за ці дні. Вже давно забрали в них комбінезони і видали звичайний одяг, але зміна полягала не в тому. Найбільш могло вразити те, що жодна усмішка не з'являлася на їхніх обличчях під час розмови. Вони ніби закам'яніли. Надто багато важких думок довелося їм передумати за ці дні. Надто непевними і страшними були надії на майбутнє.

Вони сиділи в кабінеті Людвіга Дорна, спочиваючи після довгої і стомлюючої дорош. Відчувалося, що ось тут вже кінець їхнім мандрам по Німеччині. Вони їздили дуже довго. Охороняли їх надзвичайно пильно. Про втечу не могло бути і мови. Вартові наче не чули їхніх запитань. Договоритися з ними було неможливо.

Але сьогодні вони вже напевне взнають, чому полонили їх тут, на чужині.

І Людвіг Дорн почав говорити. Він говорив лаконічно і сухо. Здавалося, йому жаль випустити зайве слово з тонких сірувато-рожевих губ.

— Я мушу повідомити вас, панове, — розпочав він, — що для своєї країни, для СРСР, ви вмерли вже чотири дні тому. Вмерли в прямому, фізичному розумінні цього слова.

Він хвилину дивився на Крайнєва, спостерігаючи, яке враження справлять його слова. Інженер сидів нерухомо — зараз ніяка несподіванка не могла вивести його з стану рівноваги. Він уважно дивився в прозорі очі Дорна і, в свою чергу, чекав, що ж буде далі. Зате Яринка застигла в кріслі зовсім розгублена, а Волох підвівся з крісла на весь свій велетенський зріст.

— Ось тут у мене лежать газети, — продовжував Дорн, — де повідомляється про катастрофу вашого літака. А отут ви можете побачити фотографії власних похоронів. Далеко не кожній людині вдається таке побачити.

На фотографіях маленькі урни пливли над натовпом. Почесна варта стояла біля них. Схвильовані обличчя друзів пропливли перед очима Крайнєва. Маленька урна з написом «Юрій Крайнєв» стояла в колумбарії.

Людвіг Дорн увалено стежив за мінливими враженнями на обличчях.

Волох сидів блідий як крейда і читав урядове повідомлення.

— «… Причини катастрофи з'ясовуються», — дочитав він і провів рукою по чолу. Так. Так. Значить, тепер весь світ думає, що бездарний пілот Волох розбив машину і літає десь у раю, а він в цей час сидить і читає повідомлення про власну смерть.

Волох мить помовчав, потім раптом з усього розмаху стукнув кулаком по столу. Високий і дужий, він низько перехилився до Дорна через стіл. У прозорих очах Дорна пробігло щось схоже на іскорку жаху, і пілот розсміявся хрипко і урочисто.

— Ага, боїшся, — проскреготав він, — я тебе задушу, як мишу. Від тебе навіть згадки не залишиться, і ніхто не знатиме, де тобі пам'ятник поставити.

Дорн вже оволодів собою, зневажливо усміхнувся, і в ту ж мить четверо солдатів зайшло в кабінет. Дорн глянув на Волоха, потім кивнув головою солдатам, і вони вийшли так само беззвучно, як і зайшли. Волох озирнувся, і кулаки його поволі опустилися вниз. Він ще раз люто зиркнув на Дорна, відійшов до вікна і сів у крісло.

Вікно виходило просто на сірий бетонний мур. Верхнього краю муру не було видно.

Крайнєв сидів навпроти Дорна і спокійно, не поспішаючи розглядав його обличчя. Він начебто назмагався вивчити і запам'ятати риси цього обличчя на ціле життя. Він побачив і оцінив усе: і дегенеративне чоло, і зморшки біля очей, і прозорі, досвідчені, розумні очі. Очі Дорна він роздивлявся так, ніби за крижинками їх збирався знайти чи вгадати слабкі місця свого ворога.

Недбало перебираючи сторінки блокнота, Дорн чекав слів Крайнєва. Він дивився на Юрія спокійно, як людина, цілком певна своєї сили. Він твердо знав, чого він хоче, і був певний, що зуміє підкорити собі Юрія Крайнєва. Дорн був майже вдвоє старший за Юрія і не раз бачив на своєму віку, як люди зраджували, продавали, відмовлялися від найдорожчого. Думка про те, що радянські люди можуть у цьому відношенні відрізнятися від людей капіталістичних країн, не приходила йому в голову. Сам він добре знав величезну гнітючу силу часу. Там, де ні катування, ні гроші не могли нічого вдіяти, приходив на допомогу страшний і невмолимий союзник — час.

Дорн чекав терпляче і спокійно. Крайнєв сидів, дивився на нього і не міг говорити. Несамовитий гнів стиснув йому горло. Кров пульсувала в голові важка, гаряча. Він хотів щось сказати, але жоден звук не вилетів із його зведеного корчами горла.

Дорн помітив це. Плавними, округлими рухами він налив у склянку води з великого кришталевого графина, поставив її перед Крайнєвим.

Той глянув, замахнувся рукою, і, жалібно дзенькнувши, склянка покотилася по столу. Краплі застрибали по полірованому дереві, великі, прозорі, нагадуючи краплі живого срібла. Промені світла з вікна відбивалися в цих краплинах, і в кожній з них світилося своє маленьке яскраве вікно.

Жодна риска не ворухнулася на обличчі Дорна. Він підняв перекинуту склянку, знову налив води і поставив на те ж саме місце перед Юрієм. Краплі води помалу висихали, і яскраві вікна погасали одне за одним.

Юрій схопив склянку і підніс до рота. Зуби цокотіли об край. Вода проливалася повз губи і великими струмками лилася на костюм. Він не помічав цього.

Раптом Крайнєв відірвав склянку від губ і твердим чітким рухом поставив її на стіл. Губи перестали труситися. Кров відпливла від голови. Він знову міг думати, говорити, знову міг боротися.

— Я хочу точно знати: чого ви від нас хочете?

— О, ми хочемо зовсім не так багато, — відповів Дорн. — Ми хочемо, щоб професор Крайнєв разом зі своїми асистентами продовжував досліди над реактивними літаками і двигунами в наших чудових лабораторіях. Тут не слід Хвилюватися, професоре, — наші лабораторії устатковано нітрохи не гірше за ваші. Цілий авіазавод і аеродром будуть до ваших послуг. Все це призначалося не для вас, але ми радо віддамо перевагу вашому авторитету і таланту. Єдине, чого ви не матимете — це імені Крайнєва. Але ви розумієте самі — ваше ім'я вмерло разом з Вальтером Шторре в кабіні вашого літака. Зате ви можете вибрати яке завгодно прізвище, і ваші роботи принесуть вам славу в усьому світі. Правда, ми ще довго не зможемо випустити вас з цього острова, але це вже справа часу і вашої особистої поведінки..

Крайнєв сидів, уважно дивлячись, як ворушаться губи Дорна. Волох дивився в куток, і на обличчі його блукала презирлива посмішка. Яринка сиділа в кріслі нерухомо. Брови її гнівно зійшлися. Вона хотіла щось сказати, але Крайнєв випередив її.

— Мені здається, що ви забули одну дуже важливу обставину, — роздумливо сказав він. — йдеться про речі, які належать не Крайнєву, а Радянському Союзу, і я не припущу, щоб винаходи, які я зробив, стали вашими, бо вони належать не мені, а моїй Вітчизні. І працювати для вас я не буду, які б розкішні лабораторії ви мені не пропонували.

Дорн слухав уважно. Крайнєв помовчав.

— Як вас звуть? — несподівано запитав він німця.

— Мене звуть барон Людвіг фон-Дорн, але вам я дозволяю пропускати титул для зручності.

— Так от слухайте, Дорн, — майже фамільярно продовжував Крайнєв, — ви тут багато чого не продумали. По-перше, нас шукатимуть. По-друге, ми знайдемо спосіб повідомити про себе.

— Я маю сумнів щодо цього, — похитав сивою головою Дорн. — Вас уже поховали з відданням військової шани. Вітчизна уже віддала вам усе, що мала віддати. Для неї ви вмерли, і ніхто вас не шукатиме. Щодо другого пункту, то я теж маю в<зі підстави сумніватися, і ви самі в цьому дуже скоро переконаєтеся.

— Я ніколи не погоджуся працювати для вас, — крикнув Крайнєв. — Краще смерть! Я оголошу голодовку, і ви будете змушені мене випустити…

— Тоді вам доведеться вмерти з голоду — це неестетична смерть, професоре, — спокійно відповів Дорн. — Ви ж самі прекрасно розумієте — тепер випустити ми вас не можемо. Це було б дійсно світовим скандалом.

Юрій встав і пройшовся по кімнаті. Хвилину він дивився на вікно, потім блискавичним рухом скочив на підвіконня, вибив ногою шибку. Він вистрибнув за вікно, і в ту ж мить Волох вилетів за ним. Вони обидва зникли так швидко, що Яринка навіть не могла зрозуміти, куди вони поділися. Вона підбігла до розбитого вікна, але Дорн не поспішаючи підійшов до неї і поклав руку на плече.

— Сядьте, — спокійно сказав він, — почекаємо кілька хвилин, і вони самі повернуться сюди. Я навіть не буду викликати варту. Втекти звідсіля неможливо.

Це були перші слова Дорна, звернуті безпосередньо до Яринки, Він цілком пристойно говорив російською мовою. В його вимові вчувався сильний акцент, але розуміти слова було легко.

— Ходімо, я покажу вам лабораторії, — сказав Дорн, і Яринка підвелася. Вона йшла, не розуміючи, куди йде. Вона розглядала грандіозні лабораторії, які і справді могли б дорівнюватися лабораторіям інституту стратосфери, і нічого не могла запам'ятати. Її мозок весь час свердлила думка про Юрія і Марка. Чи вдасться їм втекти, чи їх не вб'ють?

Нарешті Дорн провів її по довгому коридору, де сонячні плями від вікон лежали долі, як золоті килими.

— Це ваші спальні, — пояснив він, — ось у цьому коридорі живу я, а он там живе професор Шторре.

Яринці здалося, ніби вона вже чула це прізвище з уст Дорна, але хто такий професор Шторре, згадати вона не змогла.

— Як бачите, нам тут доведеться жити досить довго разом. Запевняю вас, що ми влаштуємося непогано.

Яринка слухняно оглядала все. Кімнати, коридори, лабораторії пропливали перед нею в густому сивому тумані. Жодна людина не зустрілася їм за весь час.

Вони ходили майже годину, і коли повернулися до кабінету Дорна, Крайнєв і Волох уже сиділи там у глибоких кріслах.

— Я ж казав — вони повернуться, — сказав Дорн, звертаючись до Яринки.

Він усміхнувся вперше за весь час, і всі побачили його великі жовті зуби.

Крайнєв і Волох сиділи, не дивлячись один на одного. Почуття власного безсилля паралізувало їх. Вони встигли тричі обійти цей бетонний будинок дивної архітектури, оббігти величезний асфальтований аеродром. Оглянули кожен сантиметр восьмиметрової стіни, яка оточувала аеродром і будинок. І впевнилися, що втекти звідсіля надзвичайно важко, майже неможливо.

І вони повернулися назад, важко дихаючи і кленучи ту хвилину, коли Волохові спало на думку сісти на випадковий аеродром.

А Дорн звертався до них так, наче нічого і не трапилося. Він дивився трохи глузливо, ніби говорив: «Ви мені не вірили, а я говорив чистісіньку правду». Потім запропонував усім піти знову оглянути лабораторії і приміщення, де будуть жити Юрій і Ярина.

І вони пішли, розглядаючи кожну дрібницю. Проходили через багато устатковані лабораторії, повні сонячного світла, хімічну лабораторію, де великі пляшки з реактивами стояли на нескінченних полицях.

Дорн, здавалося, був особливо задоволений цією лабораторією.

— І ви не погодитеся тут працювати? — немовби не вірячи самому собі, запитав він у Крайнєва.

Юрій глянув на Дорна і сперся рукою на стілець. Просто перед ним стояв великий скляний балон, наповнений дистильованою водою. Крайнєв торкнув його долонею. Скло вібрувало, як живе тіло.

Тоді Крайнєв підхопив стільця, одним рухом відірвав ніжку і з усієї сили вдарив по балону. Балон луснув, жалібно дзенькнувши. Вода широким срібним струменем полилася на паркет.

А Крайнєв ніби збожеволів. Ніжкою від стільця він бив банки з реактивами, пробірки, колби, прилади. На обличчя його було страшно глянути. Волох теж взявся бити і трощити.

Дорн не заважав їм. Яринка спочатку просила Юрія спинитися, потім замовкла і з жахом дивилася на божевільну роботу обох хлопців.

Коли остання колба впала додолу, Юрій кинув ніжку стільця і спинився. Він дихав важко, немовби зробив величезну роботу.

— Ось моя відповідь, — сказав він, рукавом витираючи піт з чола.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Ганна Ланко сиділа біля великого чорного рояля. Відполіровані стінки і кришка здавалися темним і тьмяним дзеркалом. Рояль мусив бути холодним і чистим, як ті самі високі скляні звуки, що злітали з його струн.

Ганна грала, в музиці виливаючи глибоку затаєну тугу, примушувала рояль розказувати про розбиті надії і глибоке горе.

Спокій глибокого, непоправного горя панував на серці Ганни. Юрій Крайнєв надто швидко зник з її життя. Він промайнув, немов блискучий метеор, своїм теплом обігрів її так, що навіть вона засвітилася, і зник так само блискавично, як і з'явився.

З дня загибелі Крайнєва вже минули тижні. Дні проходили, не залишаючи сліду. Зовні зовсім спокійна, Ганна, як завжди, уважно і зосереджено працювала в лабораторії. Тільки маленька табличка з прізвищем Юрія Крайнєва на дверях кабінету могла вивести її з рівноваги.

Зустрічаючи Валенса, вона опускала вії і проходила швидкими кроками. Валенс дивився на неї дуже уважно і, побачивши її, завжди стишував ходу. Він сам пережив смерть Юрія так гостро, ніби той був його власним сином. Він сам ніколи не думав, що так сильно любить Юрія.

Але зовні ніхто не міг би помітити горя Адама Валенса. Так само підтягнуто носив він свої широкі плечі, так само прозоро і спокійно світилися його сірі очі.

Валенс знав, що Ганна була коханою Крайнєва, і тому частина його теплих почуттів переносилася і на неї. Інколи йому навіть хотілося підійти до Ганни, просто, по-хорошому поговорити про Крайнєва, про її кохання, про своє власне горе.

Мовчазне горе найгірше. А горе Ганни саме і було мовчазним і суворим. І Валеису дуже хотілося поговорити з цією стриманою спокійною жінкою — може, тоді і власне горе стане легшим. Але кожного разу він думав про безтактність такої розмови і відкладав усю справу до наступного разу.

Після роботи і обіду Ганна часто залишалася в інститутській кімнаті спочинку. В ті години рояль цілком заміняв їй друзів. Вона могла годинами сидіти біля нього, ліниво торкаючись клавішів, ніби перебираючи свої повільні думки.

Її часто бачили там, і ніхто не порушував її самотності. Коли туди заходив Валенс, вона несподівано обривала тиху музику і переходила на бравурні марші. Але Валенс виходив, не говорячи жодного слова, і знову лилася тиха музика глибокого горя.

Інженер Матяш, друг Юрія Крайнєва, тепер майже щодня після роботи приходив і сідав на балконі кімнати відпочинку. Звідтіля, сам невидимий, він дивився на обличчя Ганни, і невимовно тепле почуття огортало його серце. Він міг розуміти великий людський сум, він чув дивну музику, і йому хотілося допомогти дівчині.

Якось він вийшов з балкона, підійшов до Ганни вони були вже давно знайомі — і розказав, як часто слухав її музику. У Ганни відразу ж з'явилося почуття ніяковості — ніби хтось підслухав її затаєні, глибоко заховані думки.

І в той же час від цього великого, незграбного хлопця віяло хорошим людським теплом. Воно зогрівало Ганну, ніби розтоплювало горе її, і це було приємно.

* * *

В перший день, коли газети принесли звістку про загибель літака і смерть Крайнєва, Валя була як несамовита. Вона сиділа в гаражі на маленькому ослоні, в самому куточку, і дивилася в одну точку. Сльози котилися з її очей. Вона не витирала їх і не соромилася цих сліз несподіваного горя. Тоді ніхто не звертав на неї уваги. Для всього колективу горе було надто великим, щоб хтось міг помітити сльози білявого шофера.

І з того дня Валя, як равлик, заховалася в себе. Вона працювала точно і так само впевнено, але усмішка не приходила на її губи. Усмішки, гримаси, жести Юрія Крайнєва ніби стояли перед її очима. Дівчина не могла погодитися з тим, що Крайнєв помер. Це не вкладалося в її розуміння.

«Коли-небудь ви будете в мене пілотом на отакому літаку» — ця остання фраза Юрія ще й досі дзвеніла у вухах.

І кожного разу при згадці про Крайнєва у Валі тоскно завмирало серце. Вона ревнувала його до Ганни люто, по-дитячому.

Тікати, тікати швидше від цього інституту, від одкритої чорної машини, де кожен гвинтик нагадує Юрія Крайнєва.

Одного разу вона прийшла до інституту, мнучи в руках маленького папірця. Вона знайшла заступника директора інституту і подала йому заяву про звільнення. Той категорично відмовив: Валя була найкращим шофером в гаражі інституту.

Тоді Валя пішла в прийомну Валенса і терпляче стала чекати своєї черги на прийом. Вона дочекалася і, хвилюючись, як маленька дівчинка, зайшла в кабінет директора.

Валенс сидів за столом, спиною до вікна. Крізь скло падала ціла злива сонячних променів. Постать Валенса здавалася силуетом.

Валя підійшла до столу і простягла свою заяву.

— Сідайте, — привітно сказав Валенс, насилу розбираючи резолюцію свого заступника. Нарешті розібрав неясний почерк і підвів на Валю прозорі очі.

Він здалеку вмів відчувати горе. В очах дівчини, яка сиділа перед ним, світилася справжня, глибока туга. Валенс усміхнувся по-дружньому і запитав:

— Так чому ж ви хочете від нас тікати?

Я не можу більше, просто не можу більше тут працювати, — бліднучи, відповіла Валя.

— Не можете? — зацікавився директор. — Не можете? Чому? Навкруги вас склоки? Нетовариські взаємини?

— Ні, ні, я не можу просто… це… це мої цілком особисті справи. Мені важко зараз працювати в інституті стратосфери.

Валі раптом захотілося розказати Валенсу чисто все. Вона відчувала до нього величезне довір'я. Це траплялося з усіма, хто приходив до Валенса: він нічого не запитував, а йому розказували все. Для Валі ця розмова була важкою, неприємною, і директор розумів це прекрасно.

— Добре, я відпущу вас, — сказав він, — але мені дуже шкода. Колись Юрій Крайнєв говорив мені про вас, як про найкращого шофера інституту. Він хотів зробити з вас пілота, — сумно, ніби згадуючи, закінчив Валенс.

Судорога пройшла по виразному личку Валі. Важкий клубок підкотився їй до горла. Вона намагалася стримати сльози, але нічого з того не вийшло, і дзвінкий істеричний плач вирвався з її губ. Вона майже лежала у кріслі, і тіло її здригалося від плачу.

В одну секунду Валенс зрозумів усе. Він приніс Валі склянку з водою. Пити вона не могла. Зуби цокотіли по склянці.

— Я… я не можу більше… Я піду, і не затримуйте мене, — ридала Валя, — тут все нагадує Крайнєва.

Останні її слова глибоко вразили Валенса. Він розумів почуття цієї маленької дівчини. І він почав говорити тихо і по-дружньому. Скоро в інституті почнуть готувати пілотів для реактивних літаків-стратопланів, і Валя за два-три роки зможе стати пілотом. Він утішав її, як дитину, показуючи малюнки літаків майбутнього. Потроху Валя заспокоїлася. Вона майже не розуміла слів Валенса, але біль потроху затихав, і тоді Валя сама почала говорити.

Вона розказала Валенсу про Крайнєва геть усе. Він узнав про таємне кохання білявого шофера, хоч про це Валя не говорила нічого.

Він розмовляв з дівчиною і відчував, як приємно йому самому говорити про Крайнєва. Він згадував свого учня, друга і так само, як і Валя, не міг повірити в його смерть. Вони говорили про живого Крайнєва.

Минуло з півгодини, і Валенс згадав, що в нього залишається незробленою сила роботи. Валя помітила його швидкий погляд на годинник. Але зараз їй так не хотілося йти. Вона б цілий день сиділа, розмовляючи з оцією ясноокою суворою людиною.

Валенс глянув на стіл, побачив Валину заяву і на мить замислився.

— Я подумаю, яку роботу для вас знайти, — сказав він, віддаючи дівчині зім'ятого папірця, — тільки хвилюватися зараз вам не слід.

Валя зрозуміла, що розмовляти далі Валенс не має часу, і підвелася з крісла. Директор провів її до дверей і на прощання міцно потис руку.

— Заходьте до мене, — запросив він.

Валя вийшла в довгий коридор. У кінці його раніше був кабінет Юрія Крайнєва. Високий чоловік стояв біля дверей цієї кімнати. Він не поспішаючи одгвинчував шурупи, які тримали табличку — «Юрій Крайнєв».

Валя відчула, як сльози знову збираються в горлі. Одвернувшись, вона швидко пройшла повз двері.

Гаряче літнє сонце освітлювало широкий гайок інституту. Сходи було зроблено з полірованого граніту, і промені відбивалися в блискучих площинах, ніби у воді.

Старенька бабуся сиділа на останній сходинці. Кошичок з першими червоними гвоздиками стояв перед нею. Валя зійшла з ґанку і спинилася перед кошичком. Вона купила велику темно-червону гвоздику, яка нагадувала свіжу ранку. Гвоздика пахла пряним теплом.

Валя йшла по м'якому від сонця асфальту, помалу розриваючи ніжні пелюстки квітки.

Велика чорна машина вирвалася з-за рогу назустріч Валі. Вона наче розхлюпувала проміння — стільки сонячних відблисків летіло за нею. На радіаторі маленький срібний собака застиг у нестримному пориві.

Валя озирнулася. Машина спинилася біля інституту, і високий чоловік у військовому зійшов на ґанок. Тепла паморозь сріблила його виски. Ромби виднілися на комірі.

Він глянув на високий будинок інституту і пройшов у двері. Піднімався по сходах, і погляди всіх зустрічних проводжали його струнку, охоплену тугим поясом постать.

Він пішов коридором, який вів до кабінету Валенса. Похмурий слюсар одгвинчував табличку з дверей. Незнайома рука торкнулася його плеча.

— Почекайте знімати цю табличку, — сказав військовий.

Викрутка в руці слюсаря відразу ж опустилася. Спокійного наказуючого голосу військового не можна було не послухатися.

Військовий повернувся і швидким пружинистим кроком пішов до кабінету Валенса. Слюсар глянув йому вслід і швидко став пригвинчувати табличку на місце.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Генеалогічне коріння роду фон-Дорнів ховалося в глибокій старовині. Сам Людвіг Дорн плутався у послідовності імен і подій, коли справа доходила до одинадцятого сторіччя.

Усі Дорни ревно берегли чистоту рицарської крові свого далекого предка. За всі віки не було жодного випадку, щоб хтось із Дорнів принизився до нерівного шлюбу. Про це Людвіг Дорн завжди говорив з гордістю. Він завжди давав відчувати переваги «блакитної рицарської крові». Людвіг Дорн пишався своїм походженням.

Але Дорни не змогли зібрати в свої фамільні маєтки великих багатств. Може, старі п'яниці прадіди були виною тому, може, не вміли вони господарювати у своїх маєтках і чужих кишенях, — але в Людвіга Дорна залишився тільки невеличкий старий замок біля однієї із східних річок Німеччини. Навкруги замка був великий мальовничий ліс, влітку там було дуже гарно спочивати, але ніякої ренти цей маєток не приносив.

Дорн досить шаблонно одружився з дівчиною із старовинної фамілії. Прадід йото жінки посідав королівський престол. Людвіг мав усі підстави надіятися на прекрасне життя. Проте сталося зовсім не так, як він планував.

Після світової війни він спробував захищати своїх родичів від революції, але швидко зрозумів, що з того нічого не вийде. Згодом проповідь націстів дуже сподобалася йому, Дорн швидко перекинувся до них і відчув — оце і є той берег, якого йому слід триматися.

Його особисте життя склалося недобре. Дружина замолоду була дуже гарною. Чіткі ознаки дегенеративності і виродження не змогли затемнити надзвичайної, своєрідної краси.

Вона породила двох сипів, дочку і невдовзі після того вмерла. Найжахливіше почалося потім, коли діти повиростали. Дегенеративність матері передалася дітям у значно виразнішій формі. У двадцять п'ять років обидва сини Дорн а були вже безнадійними ідіотами.

І всю свою батьківську любов, усю свою ніжність, коли була така в його серці, переніс Дорн на свою останню дитину — дочку Мей. Вона була схожа на нього самого, сильного і енергійного Дорна, але лікарі усміхалися загадково, і ніхто не міг запевнити Дорна, що і дочка не збожеволіє за п'ять-десять років.

Коли Дорнові запропонували взяти на себе завідування новою таємною лабораторією, він навіть образився. Потім, узнавши всю важливість роботи, погодився, хоч серце його щеміло від однієї думки про те, що його, нащадка славетних рицарів, примушують завідувати колбами і гумовими кишками.

Ця лабораторія мала бути абсолютно таємною. Дорн навіть мусив жити при ній, на кілька років зовсім покинувши світське життя. Але це, безперечно, відкривало нові перспективи. На цій лабораторії можна було зробити величезну кар'єру, і він згодився, поставивши тільки одну умову — дочка житиме разом з ним.

Йому дозволили, і він одразу ж переселився у круглий залізобетонний будинок, оточений величезною стіною. Через кілька місяців з лабораторії несподівано вивезли кудись майже всіх співробітників, ще за два дні чорна закрита машина привезла Крайнєва, Волоха і Яринку.

Зломити їх, примусити зрадити і стати до роботи в лабораторіях, до творення нової могутньої стратосферної авіації було головним завданням Дорна. Його обов'язки трохи нагадували службу тюремника, але це не завдавало баронові ніяких турбот.

* * *

На другий день після розгрому в лабораторії Крайнєв прокинувся від сильного телефонного дзвінка. Телефон стояв на невисокій тумбочці біля його ліжка. Вікна кімнати виходили на схід, і крізь великі шибки падало косе сонячне проміння.

Телефон дзвонив настирливо і нетерпляче. Юрій пригадав усі події вчорашнього дня. Він повернувся і взяв телефонну трубку. Ввічливий чоловічий голос рокотів привітно і навіть поштиво.

— Доброго ранку. Снідання приготовлено в їдальні. Це четверті двері праворуч по коридору від вашої кімнати. Вас чекатимуть там за півгодини.

Мембрана коротко дзенькнула — співбесідник повісив трубку. Юрій поклав свою і схопився на ноги. Він підійшов до великого сонячного вікна і хвилину стояв, дивлячись на аеродром. Це була зовсім незвичайна споруда. Усю величезну площу вже, видно, давно заасфальтували. Кімната була на другому поверсі, і Юрій міг бачити весь аеродром до кінця. Величезне сіре асфальтоване поле нагадувало справжню пустелю — жодна крапка не ворушилася на ній.

Юрій одвернувся від вікна і оглянув кімнату. Вона нагадувала номер звичайного готелю. Юрій розкрив двері — в другій кімнаті стояв письмовий стіл і велика шафа з книжками. Очевидно, це мусило правити за його кабінет.

За другими дверима була ванна. Там виднілися рушники і волохатий купальний халат. Мило, зубна паста, щітка — все було приготовано заздалегідь.

Юрій усміхнувся, подумавши про те, що Дорнові, мабуть, дуже хочеться задобрити його, коли навіть на саме житло витрачено стільки уваги.

«Тим краще, — подумав Юрій, — хай витрачають на мене силу, увагу і гроші, чорта з два вони доб'ються від мене чогось».

Він знову повернувся до ванни і за хвилину вже стояв під довгими дзвінкими струменями холодного душу. Вода лоскотала і колола його велике сильне тіло, він одхилявся, ловлячи ротом неслухняні струмки срібної води.

З ванни він вийшов у доброму настрої, але за вікном знову побачив пустелю аеродрому, і на серці стало тоскно. Хороший настрій зник, тільки приємна свіжість залишилася в усьому тілі.

Він швидко вдягся і глянув на себе в дзеркало. Костюм сидів на ньому мішкувато, але Юрія це мало турбувало. Костюм, очевидно, привезли з магазина готового одягу.

В їдальні на нього вже чекали. Сухий, високий Дорн показував Яринці і Волоху альбом репродукцій Міланського музею.

Яринка не знала, як вона мусить триматися. Слід розглядати ці картинки чи, за прикладом Волоха, підкреслено демонстративно дивитися за вікно.

Юрій зайшов, спокійно привітався і не міг не всміхнутися, побачивши розгублене обличчя Яринки.

Юрій тримав себе так, ніби був знайомий з Дорном вже багато років. Це йому коштувало дуже багатьох зусиль, але додержання миру, очевидно, в даний час було найкращою політикою.

— Прошу до столу, — запросив Дорн, коли привітання закінчилися.

Накритий стіл стояв посередині великої кімнати. Складені серветки височіли, як маленькі білі піраміди. Краплі вологи осідали на стінках сифона з водою. Зелене листя салату було ніжним і пружним. Масло виглядало з-під нього, як прозорий бурштин.

Коли вони посідали, двері в кімнату розкрилися, пропускаючи ще одного гостя. Високий, трохи сутулий старик з довгою, ретельно розчесаною бородою став на порозі дверей. У нього були блакитні, молоді очі. Вони ніяк не гармонували з величною сивиною його патріаршої бороди.

— О, сьогодні велике товариство! — сказав він німецькою мовою і відрекомендувався: — Адольф Шторре.

Він мить мовчки дивився на обличчя Крайнєва, потім рішуче сів на свого стільця і взявся до їжі.

Після хвилинної мовчанки заговорив Дорн.

— У нас, панове, може бути дуже багато незгод, — сказав він, — більше того, у нас можуть бути всякі непорозуміння і навіть сварки, але я дуже прошу вас, сідаючи за стіл, залишати всі справи в кабінетах, лабораторіях і вітальні. Жодного слова про справи за столом.

Ніхто не відповів йому. Волох накладав на тарілку сріблясті, немов металеві, шматочки оселедця і був цілком зайнятий цією справою. Крайнєв мазав дірчастий шматочок французької булки маслом і, здавалося, ні про що інше думати не міг.

Яринка просто не слухала. Один тільки професор Шторре попросив перекласти слова, сказані російською мовою. Дорн переклав, професор схвально похитав головою.

Тиша тепер порушувалася тільки брязкотом виделок і ножів.

Потім навстіж розчинилися двері, і дочка Дорна, панна Мей Дорн, зайшла в їдальню.

У неї було чорне, смоляне, гладко зачесане волосся. Білий проділ розділяв її зачіску на дві абсолютно точні половини. Невисокий лоб підпирали густі, чорні, випещені брови. Великі очі дивилися з-під чорних брів спокійно і сонно. Було щось дивне в цих очах — вони ніби були затягнуті сизуватою плівкою. Це робило їх дивно нерухомими. Коли на очі падав сонячний промінь, вони нагадували прозорий і важкий, жовтувато-сизий олеонафт.

Коротким нервовим рухом язика вона щохвилини облизувала нафарбовані губи. Вони були випнуті трохи наперед і здавалися припухлими. Важке підборіддя доповнювало це невиразне обличчя.

У неї була неприємна, дивна усмішка. Вона з'являлася на вустах дівчини цілком несподівано і незалежно від теми розмови.

Такою була єдина дочка барона Дорна.

Вона підійшла до столу і не поспішаючи оглянула всіх присутніх. Очі її на хвилиночку довше затрималися на обличчі Крайнєва, Дорн відрекомендував її незнайомим. З професором Шторре вона віталася запросто.

Тільки-но вона зайшла, Юрій витер серветкою губи і встав з-за столу. Волох підвівся слідом за ним. Дорн стежив за ними трохи здивовано.

— Коли ви дозволите, — глузливо усміхаючись, сказав Крайнєв, — ми з товаришем Волохом підемо оглянути нашу тюрму.

— Ви цікавитесь лабораторіями?

— О ні, — розсміявся Юрій, — ми хочемо подивитися, чи не можна звідсіля якось втекти.

— О, прошу, прошу, — усміхнувся Дорн. — У мене буде до вас тільки одне прохання: зайдіть, будь ласка, по дорозі до хімічної лабораторії.

Юрій і Волох вийшли. Двері з грюкотом зачинилися за ними. Сніданок продовжувався у цілковитій мовчанці. Тишу несподівано обірвала Яринка.

— Скажіть, будь ласка, — звернулася вона німецькою мовою до сивого професора, — Вальтер Шторре не був вашим родичем?

Склянка з молоком застигла в руці Дорна. Він зблід, і обличчя його стало нерухомим.

Професор Шторре стрепенувся, як від удару. Вогник блиснув у його виразних очах.

— Вальтер Шторре — це мій син, — відповів вік, вп'явшись очима в обличчя Яринки. — Він живий, чому ви кажете — був?

— Вальтер Шторре загинув у кабіні нашого літака, так сказав Дорн, — наївно відповіла Яринка, ще не розуміючи всієї ваги сказаного.

Професор Шторре перевів гнівний запитливий погляд на Дорна.

— Мені про це нічого невідомо, — похитав той сивою головою.

— Вам невідомо? — підвівся з-за столу професор. Обличчя його ніби застигло. Жодна рисочка в ньому не ворушилася.

— Вашого сина ув'язнено, але він живий.

Голос Дорна звучав спокійно, впевнено, і це трохи заспокоїло професора.

— Я не буду працювати до того часу, — різко проказав професор, — доки ви не влаштуєте мені побачення з сином.

Він круто повернувся і твердими кроками підійшов до дверей. Біля порога сили його зрадили, і він важко зіперся на одвірок. Помалу, не оглядаючись, він переступив поріг і зник в коридорі.

— Вам не слід було говорити йому про смерть сина, — сказав Дорн, звертаючись до Яринки. В голосі його відчувався докір.

— Я дуже рада, що сказала йому про це, — гостро відказала Яринка. — Він тепер менше віритиме вам.

Мей спостерігала всю цю сцену, спокійно усміхаючись. Здавалося, вона навіть не зрозуміла суті подій.

А Дорн сидів, п'ючи своє молоко, і злостився, поглядаючи на Яринку. Один раз, один тільки раз назвав він ім'я Вальтера Шторре, святкуючи свою першу перемогу, і, боже великий, як зуміла ця маленька дівчина, майже дитина, використати його першу і останню — він клянеться собі, що останню — помилку.

Коли всі встали з-за столу, Мей сказала, звертаючись до Яринки:

— Коли вам стане сумно, заходьте до мене. Я страшенно нуджуся в цій пустелі. Вдвох ми легше знайдемо спосіб згаяти час.

Яринка пробурмотіла щось невиразне, і Мей, плавно повернувшись, пішла до дверей. Дорн поспішив за нею.

Увагу Яринки притяг великий акваріум біля вікна їдальні. Вона підійшла ближче і кілька хвилин дивилася крізь прозору зелень води. Жирні риби, золоті, зеленкуваті і зовсім чорні, плавали біля дна. Вони були потворні.

Яринка тяжко зітхнула і витерла хусточкою сльози. В далекому кутку аеродрому вона помітила Юрія і Волоха, які помалу йшли попід стіною, уважно оглядаючи кожен сантиметр сірого бетону.

Після обіду вони в першу чергу пішли до хімічної лабораторії. Відчинивши двері великої зали, вони заніміли від здивування: лабораторію було відновлено у найменших деталях. Навіть великий балон з водою стояв на своєму місці. Наче і не було тут учора жахливого розгрому.

— Цим він хоче сказати, що не варто бити лабораторії, бо все одно відновлять, — резюмував події Волох.

— Так, — просто погодився Юрій, зачиняючи двері. Вони пішли по широких коридорах, одчиняючи всі двері, заглядаючи в кожну кімнату. Перед ними проходили лабораторії, дослідні майстерні, навіть невелика аеродинамічна труба була тут. І все це чекало тільки одного слова Юрія Крайнєва, щоб прийти до дії.

Замкнених дверей не було ніде. Перед ними розкривалися нові і нові лабораторії.

Юрій спіймав себе на думці, що дійсно непогано було б уже взятися за роботу. Він уже дуже скучив за нею. Але він зразу відкинув цю думку і більше до неї не повертався.

Нарешті вони дійшли до таких дверей, куди пройти було неможливо. Двоє здоровенних солдатів у коричньовій уніформі вартували біля дверей.

Волох спробував заговорити з ними, але солдати були як глухонімі. Говорити з ними або переконувати їх було, очевидно, марно.

Тоді вони вийшли на аеродром і довго розглядали будинок зовні. Сірий важкий бетон здавався неймовірно міцним. Тільки динаміт міг подолати його. Може, щось подібне до динаміту можна виготовити в лабораторії? Це вже була невеличка надія. Вони обійшли весь аеродром і повернулися до входу в будинок. Коли вони підходили, з дверей вийшов Дорн поруч з високим і міцним, затягнутим у коричньову уніформу чоловіком.

У військового було велике, з різкими рисами обличчя. Губи його складалися в презирливу дугу. Уніформа сиділа на ньому, як вилита. У начищених крагах нестерпно блищало сонце. Дорн підвів військового до Крайнєва і відрекомендував. Військовий звався Макс Буш — він був заступником Дорна і відав охороною.

Друзі швидкими кроками пройшли до Яринки, не маючи ніякого бажання розмовляти із своїми тюремниками.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Дні тяглися довгі, тоскні і до нудоти схожі один на другий. Жодної роботи, жодних розваг. Все ті ж самі остогидлі обличчя Дорна і Буша. Все та ж сама усмішка на випнутих губах Мей.

Дорн намагався часом зломити Крайнєва. Він значно більше боявся спокійної і навіть веселої настороженості Юрія, ніж анархічності Волоха.

Дні йшли за днями, але ніхто не міг помітити хоч би найменшого зламу у настроях чи поведінці Крайнєва. Щоранку він разом з Волохом бігав по аеродрому, потім робив гімнастику. Потім наставав сніданок. Після сніданку вони годували риб в акваріумі чи співали пісень. Книжки у них відібрали. Після обіду вони лягали спати, називаючи себе дрібними буржуа. До вечора часто гуляли по асфальту аеродрому. Інколи до них приєднувалася навіть Мей.

Таке життя лютило Крайнєва надмірно, але він завжди говорив, що давно вже мріяв потрапити в санаторій з таким чудовим режимом. Дорн відповідав, що радіє, коли Юрій задоволений його гостинністю. Той ледве стримував себе, щоб не вдарити Дорна за таку гостинність.

І все-таки Дорн був цілком переконаний, що зломить Крайнєва. У нього була певна ставка, і помилитися в ній він не міг. Така людина, як цей інженер, не могла довго залишатися без роботи. Величезна творча енергія Юрія Крайнєва мусила знайти собі вихід. Почуття безсилля мучило інженера більш за все. Нелюдським зусиллям волі він примушував себе спокійно розмовляти з Дорном і навіть милуватися красою сонячного заходу разом з Мей Дорн.

Він — хлопець, який пройшов важку школу життя в дитинстві, ціною напруженої праці досяг майже фантастичних речей, — мусив тепер цілими днями слухати погану музику, що, наче ріденький сироп, заливала всі куточки будинку.

Його власна енергій, бажання працювати мучили його більше, ніж десять Дорнів разом. Величезна справа, справа його життя владно вимагала віддати їй весь талант, всю енергію, а він мусив цілими днями дивитися на сірий аеродром і нудитися, мріючи про ту хвилину, коли, нарешті, візьме в руки циркуль.

А сонячні порожні лабораторії! немов кликали — приходь, ми чекаємо на тебе. Готовальні на креслярських столах ніби озивалися: ми тут. І він сам мусив скувати свою велетенську енергію, своє прагнення працювати. Він мусив зробити з себе людину без почуттів і талантів, бо інакше кожну хвилину могла прийти страшна і ганебна зрада.

Тут, у витонченому полоні Людвіга Дорна, слово «Вітчизна» стало найяскравішим словом його думок.

Воно ставало цілком матеріальним. За ним відчувалися величезні простори Союзу, він чув щасливий сміх незнайомих земляків, бачив усмішку друзів і широко розплатані крила літаків над Красною площею.

Тепер у нього було багато часу для мрій і думок. Він винайшов і придумав багато незвичайних речей. Реактивні літаки його літали з Москви на Камчатку і поверталися до Києва в один день. Вітчизна лежала перед ним, величезна, велична, — і зрада навіть не могла наблизитися до його думок.

Потім приходив Людвіг Дорн і починав говорити. Він говорив про велику славу, яка чекає інженера Юрія Крайнєва. Малював перед Крайнєвим звабливі картини майбутнього.

Дорн добре знав, що краплі води можуть продовбати найтвердіший камінь. Він говорив кожного дня, намагаючись отруїти думки інженера солодкою і приємною отрутою честолюбства.

Але одного дня, коли Дорн малював привабливу картину майбутнього інженера Юрія Крайнєва, Юрій цілком серйозно спитав, чи не можна буде земну кулю назвати його ім'ям. Якщо Дорн може дати певну гарантію, то Крайнєв, можливо, погодиться для нього працювати.

Дорн розгублено усміхнувся. Хвилину він не розумів, жартує Крайнєв чи говорить серйозно. Потім йому стало ясно — його метод приречено на провал. Він удавано весело розсміявся.

Ні, на жаль, він не може гарантувати такого перейменування.

— Тоді нам ні про що говорити, — серйозно, без тіні усмішки, явно знущаючись, проговорив Крайнєв.

Тоді Дорн змінив тактику, і зміну цю Крайнєв помітив не відразу. Спочатку він відчув навіть полегшення — ніхто не набридав йому з солодкими розмовами про майбутню славу. Такі розмови зараз неймовірно лютили його.

А Дорн змінив тактику, заховав пазури, м'якою лапкою намагаючись одурити Крайнєва. Це була боротьба двох зовсім різних людей. Боротьба старого з новим, сильного і молодого з кволим, але досвідченим.

Треба було знайти вразливі місця в душі Крайнєва, треба було знайти смужки старого, які ще мусили залишатися серед великих масивів молодого, живого і здорового. А потім, залазячи через ці смужки в душу, отруювати волю, ослаблювати її, щоб потім зламати.

Такою була нова тактика Дорна. Юрій не зразу відчув на собі її згубні наслідки. Але Дорн чітко продумав усі деталі своєї атаки. Він провадив її широким фронтом, добре знаючи, що коли здасться Крайнєв, то друзів йото зломити буде легше, а в крайньому разі можна буде обійтися і зовсім без них.

Перший крок був трохи дивним: Дорн звелів змінити музику, яку цілісінькі дні передавали через маленькі гучномовці з патефонних пластинок. І одного дня, коли Волох, Яринка і Юрій сиділи у вітальні, мовчки розглядаючи риб у акваріумі, високі чисті ноти рояля заповнили кімнату. Це був якийсь хворобливий мотив. Ноти стогнали і дзвеніли, ніби переливаючись одна в одну. Вони падали вниз, плакали, щоб, помалу піднявшись угору, передати зойк хворої людини.

Пісня почалася непомітно. Це була навіть не пісня. Розтягнутий речитатив дуже рідко підносився до справжнього співу. Пісня дратувала, вона збуджувала якісь темні почуття, в існуванні яких людина намагається не признаватися навіть собі самій. Вона примушувала хвилюватися — це була мука неподіленого кохання, життя, закінченого надто рано, невдоволення самим собою, великої смертельної нудьги.

Дорн розраховував на те, що у кожної людини мусять бути у серці слабкі струни. Граючи на цих струнах, можна навіть дуже сильну людину примусити слухатися. Дорн не знав, чи є такі слабкі струни в серці Юрія Крайнєва, але розраховував тепер тільки на них.

І, наказуючи змінити музику, він зовсім не думав, що після кількох таких концертів Юрій згодиться працювати. Він вважав би своїм цілковитим успіхом, коли б ці мотиви безсилля розхитали хоч би найменші скріпи, відкрили хоч би мікроскопічні щілини, через які можна було б діяти далі. Здавалося, пісня зробила свою руйнівну справу. У вітальні довго стояла цілковита тиша, коли віддзвеніла остання нота. Потім музика почалася знов.

Вона створювала дивний настрій, і Дорн, виходячи з вітальні, був цілком задоволений. Він навіть усміхнувся. Ця усмішка більше всього турбувала Крайнєва.

«Чому усміхався Дорн?» думав Крайнєв, вириваючись з-під впливу дивного, півдрімотного настрою, створеного піснями.

— Чого сміявся оцей барон? — уже голосно сказав він, ні до кого не звертаючись.

Волох сидів навпроти Юрія і дивився кудись за вікно, на аеродром, де в синяві неба котилося велике і жарке літнє сонце. Яринка напівлежала в кріслі.

— Коли нас щодня частуватимуть такою нудьгою, я помру місяців через два, більше не витримаю, — дуже серйозно і навіть журно сказала вона. — Я не розумію, навіщо такий концерт?

— А тут і розуміти нічого, — встав з місця Волох і підійшов до стіни, де висів маленький гучномовець. — Оця канарейка співає про щастя, а той гад, — він показав через плече великим пальцем, — думає, що нам такого щастя теж захочеться. Чорта з два!

Волох люто гупнув кулаком по картонному горлу гучномовця, і той затих, вдавившись високою нотою.

Тоді тільки Юрій зрозумів причину усмішки Дорна, зрозумів увесь широкий план атаки. Він перевірив себе — в серці його не було слабких струн.

Він розповідав про свої здогади друзям. Волох розсміявся:

— Якраз, так вони мене і зламають своїми романсиками. Це дурниці!

— А коли на кого романсики і вплинуть, то все одно нічого не трапиться, поки я живий, — додав Волох. — Я вирішую так: коли хто надумає зраджувати — хай попереджає заздалегідь. Я вб'ю його швидко і без болю. Коли це буду я — вам доручається вбити мене.

— Волох, — зупинила його Яринка, — а ти б… справді міг вбити мене, коли б я зрадила?

Вона вимовила останнє слово з таким жахом, що навіть Волох усміхнувся. Голос його звучав спокійно і впевнено, коли він відповідав:

— А ти хіба зробила б інакше, Яринко? Зрадників батьківщини треба вбивати, або вони мусять вмирати самі. Це вже на їхній власний вибір. Але дозволяти зраджувати їм не можна. Тільки я глибоко переконаний, що нас усе це не стосується.

І він вийшов з вітальні, легко несучи своє могутнє тіло. Юрій чув, як він обходив кімнати. Прогулянка його була прикрашена передсмертним хрипом гучномовців. Вони замовкали на цілком несподіваних, неприродних нотах. Волох трощив їх діловито, не поспішаючи, і було щось страшне в спокої цієї людини, певної своєї величезної сили.

Коли останній гучномовець замовк, Волох повернувся до вітальні.

— Поки вони поставлять нові, — сказав він, обтираючи руку хусткою, — мине пара днів, а там я їх знову усі перетрощу, і концертів цих ми позбудемося.

Юрій подумав, що концерти — це, мабуть, перша маленька ланка великого ланцюга. Він подумав про наївну безпечність Волоха і усміхнувся.

— Чого смієшся? — розсердився пілот.

Юрій сказав. Волох став раптом дуже серйозним.

— Твоя правда, — голос пілота звучав роздратовано, — ця сива лисиця може видумати щось таке, по чому не вдариш кулаком. От цього і справді треба боятися.

Він спохмурнів, але довго горювати було не в його характері. Кілька хвилин у вітальні було тихо. Потім Волох вийшов. Звідкілясь чувся тихий, схожий на комарине дзижчання звук. Це якийсь поламаний гучномовець ще намагався жити.

— А на всяким випадок, — раптом тихо проговорила Яринка, — я набрала в лабораторії отрути.

І вона показала Крайнєву маленького пакетика.

— Дай сюди, — строго наказав Крайнєв.

— Ні, — похитала головою Яринка, — по-перше, там дуже багато цих банок і можна набрати скільки завгодно, а по-друге, ти не маєш права тут наказувати. Ми рівні в житті і в смерті, — тихо закінчила вона, опускаючи голову на руки.

Інколи обличчя Яринки, яке звичайно нагадувало личко дитини, набувало сильної, майже чоловічої суворості. Раніше Юрій цього не помічав. Зараз це стало прикрим. Немовби він, Крайнєв, винний в тому, що Яринці не вдалося пройти крізь все життя з сонцесяйною усмішкою.

Десь далеко у коридорі, стукаючи дверима, йшов Волох. Він співав пісню, і гучна луна повторювала невиразні слова.

Раптом слова пісні стали цілком виразними. Двері у вітальню розчинилися. Юрій не поспішаючи озирнувся і схопився з крісла.

Високий чоловік у сірому костюмі стояв на порозі. Він дивився на Юрія і усміхався радісно і привітно.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Владислав Казімірович Стенсльовський підійшов до Крайнєва, простягаючи обидві руки для привітання. Усмішка радості, щирої радості побачення з великим другом, грала на його вустах. Великі лагідні очі немовби намагалися охопити, приголубити усю постать Крайнєва.

У нього було дуже приємне, вродливе обличчя. Каштанове волосся, великі виразні блакитні очі, рівний ніс, повні рожеві губи і прекрасно вимальоване, безвільне підборіддя.

Найкращим в його обличчі була усмішка. Здавалося, ніби вона є справжнім дзеркалом його душі — великої, наївної, майже дитячої.

У нього була граційна манера поводити при розмові неширокими плечима. Долоні рук були білі, ніжні і вражали м'якістю.

— Ви навіть не уявляєте, який я радий бачити вас, Юрію Борисовичу, — сказав він російською мовою. — Я доклав дуже багатьох зусиль, щоб перевестися сюди.

Юрій здивовано підвів брови. Цей чоловік навіть знає його ім'я? Дивно, дуже дивно. У нього прекрасна пам'ять на обличчя, але він ніколи в житті не бачив цього приємного, привітного чоловіка.

— О, не дивуйтеся, — ніби вгадав його думки Стенсльовський. — Ми з вами ніколи в житті не бачилися. Але я вас прекрасно знаю. Я читав усі ваші роботи — їх тут одержують більш ніж акуратно. Я чекав вашої доповіді на конгресі з великим нетерпінням. Чому ви не доповідали?

— Ви були на конгресі? — вже зовсім здивувався Юрій.

— На жаль, ні, — скорботно похилив голову Стенсльовський. — Мене вже сьомий рік переводять з місця на місце, не випускаючи за межі стін і лабораторій.

— А як же конгрес? — не витерпіла Яринка.

— Конгрес я слухав по радіо. За сім років ви перші люди, з якими я можу говорити, як з друзями. Я й забув! Я ж зовсім забув вам відрекомендуватися. Даруйте мені, я просто сп'янів від радості.

Він підійшов до Яринки, назвав своє ім'я і прізвище.

Тоді Юрій згадав. Колись давно читав він в польському журналі статтю інженера Стенсльовського про моноплани з низько поставленим крилом. Після цієї статті вже жодної згадки про цього інженера і справді зустріти не довелося, хоч одержував Крайнєв силу журналів, а пам'ять у нього була і справді феноменальною.

— «Моноплани з низько поставленим крилом» — ваша стаття? — запитав він, дивлячись просто в очі інженеру.

— Ви не забули? — вигукнув Стенсльовський. — Ви не забули! Це ж було вісім років тому. Це була моя остання стаття на волі.

У нього навіть сльози навернулися на очі від зворушення.

Юрій дійсно читав цю статтю, коли був на другому курсі інституту, тобто справді вісім років тому. Очевидно, перед ним дійсно стояв польський інженер Стенсльовський.

Вони почали говорити, і Юрій відчув, як приємно мати нового співбесідника. Стенсльовський розказав, як сім років тому його вкрали, в буквальному розумінні цього слова, вкрали гітлерівці. Це трапилося при катастрофі з його автомашиною. Все було зроблено швидко і чисто. Ніхто не міг знайти жодних слідів. Його примушували працювати — він не погоджувався. Йому загрожували тортурами — він намагався отруїтися. Він протримався так майже п'ять років і не знайшов жодної можливості якось втекти чи повідомити про себе.

Він тримався п'ять років, але…

— Недовго протрималися, — прогримів Волох. Він непомітно зайшов у вітальню і стояв, слухаючи страдницьку розповідь Стенсльовського. — А от ми тут плануємо все життя прожити, до того нам тут сподобалося.

Стенсльовський усміхнувся.

— Це безнадійно, — сказав він сумно, наче згадуючи щось важке і неприємне. — Я теж планував так, як ви. Але п'ять років без роботи, коли не знаєш, куди подіти свій талант, свою енергію, коли ризикуєш отак і вмерти, не залишивши після себе сліду, — це справді жахливо.

Цю комфортабельну каторгу витримати неможливо, — він закрив обличчя руками і похилився набік.

У вітальні повисла гнітюча тиша.

Стенсльовський останніми словами ніби виразив думки Крайнєва. І в ту мить неясна підозра ворухнулася в серці Крайнєва. Він навіть не міг зрозуміти, звідки з'явилася ця підозра.

Грубо ламаючи тишу вітальні, у двері зайшов кремезний і підтягнутий Макс Буш. Він спинився біля дверей, привітався коротким поклоном і кілька секунд дивився в упор на красиве і виразне обличчя Стенсльовського. Потім обвів очима всіх присутніх і знову зупинив погляд на каштановому волоссі.

Стенсльовський дивився на німця широко розкритими Очима, і тьмяні вогники неспокою загорялися в глибині зіниць. Буш повернув голову до вікна. Він обійшов кімнату, немов оглядаючи її. Так само мовчки він вийшов у двері, залишивши після себе міцний запах тютюну.

Тиша у вітальні здавалася ще більш сконденсованою. Вона гнітила і не давала вільно дихати.

— Хто це? — дзвінко вигукнув Стенсльовський, і його запитання прозвучало, як зойк. Високі ноти смертельного жаху відчувалися в його голосі.

— Нічого особливого. Це начальник варти. Ми до нього вже звикли — нічого не скажеш — приємний хлопець, — глузливо озвався Волох.

— Я не можу витримати, коли на мене отак дивляться, — вже спокійно сказав Стенсльовський, наливаючи собі з графина води.

Руки його трусилися дрібно і нестримно. Юрій подумав, що і справді за сім років такого життя можна найміцніші нерви розтріпати на поганенькі волокна.

Волох дивився на руки Стенсльовського спокійно і презирливо. Той помітив погляд і сказав, наче вибачаючись:

— За цей час у мене зовсім розладналися нерви. Я нічого не можу з ними зробити. Ці падлюки вимучили мене…

Волох сидів, глузливо поглядав на інженера і насвистував.

Крайнєв сидів біля вікна, немов розглядаючи слід маленької чорної хмарки, яка пройшла в його думках. Він не мав жодних підстав не вірити Стенсльовському — і все-таки не вірив. Перед очима весь час стояла могутня постать Буша. Юрій згадував, як занервувався Стенсльовський під спокійним, важким поглядом начальника охорони. Тоді губи Буша були міцно стиснуті. В обличчі його угадувалася ненависть до інженера Стенсльовського. Все це могло знайти свої цілком логічні пояснення і було нормальним, а Юрій все-таки тривожився.

Тишу порушив Стенсльовський. Він уже заспокоївся і знову набув нервово-веселого настрою. Завтра з самого ранку він збирався взятися до роботи в лабораторії. Це роздратувало Крайнєва, і він запитав з неприхованою ворожістю:

— А скажіть, Стенсльовський, як ви сюди потрапили? Там, де ви були раніш, не було лабораторії?

Очі Стенсльовського широко розкрилися.

— Бачите, — миролюбно сказав він, — я працюю в одному напрямку з вами'. Тому мене і перевели сюди. А звідси вже не переведуть нікуди, бо тепер я знаю місце вашого перебування. Але мені жалкувати не доводиться.

Розмова їхня перейшла на спеціальні теми. Стенсльовський розказував про нове крило, яке він нещодавно винайшов і тут має випробувати.

Юрі її захопився цією розмовою. Вій розпитував про дані крила, про весь майбутній літак.

Волох мовчки слухав розмову, інколи покусуючи сірника. Він гидував оцим зрадником. Вриваючись грубим дисонансом в розмову інженерів, він запитав:

— Одного не розумію, пане, — він особливо підкреслив останнє слово, — як ви наважилися зрадити?

— Зрадити? — озирнувся Стенсльовський. — Кого?

— Кого? — перекривив його Волох. — Невже ви нікого не зрадили?

— Інженер не має батьківщини, — було відповіддю. — Дома мені платили гірше, ніж платять тут. Так ми зробили скорочені радіуси, — продовжуючи перервану розмову, ніби нічого і не трапилося, звернувся він до Крайнєва.

Тільки під час цієї розмови Юрій по-справжньому відчув, як скучив він за роботою. Він навіть дав пораду щодо порядку завтрашньої роботи Стенсльовського, і тоді гість насмілився попросити Крайнєва допомогти в цій складній роботі. Він цілком визнавав авторитет Крайнєва, він слухався б його, як учень, і вчився б, працюючи разом.

В одну секунду Крайнєв отямився, і розмова обірвалася зовсім несподівано. Він глянув на Стенсльовського і спитав:

— Ви що, хочете агітувати мене за урочистий початок роботи?

— Що ви, — заметушився той. — Я дуже прошу пробачення, коли вас чимсь образив. Це справді було надто сміливо з мого боку.

І вся приємна розмова раптом здалася зайвою.

А Стенсльовський спокійно розповідав Яринці, як він тричі намагався втекти з отаких самих лабораторій і як з того нічого не виходило. Одного разу він уже зовсім був утік, але його важко поранили і знову повернули назад.

— Чого ж ви тікали? Вам же добре платять, — глузливо спитав Волох.

Стенсльовський повернувся до нього величним рухом невизнаного короля.

— Владислав Стенсльовський міг бути на весь світ відомим інженером, — сказав він, — зараз я не маю свого імені. Мої роботи друкуються під чужими іменами. Тепер ви можете зрозуміти, чому я тікав?

Волох не відповів нічого.

Стенсльовський глянув на годинника і сказав, пробачаючись:

— Даруйте. В мене до обіду мусить бути побачення з шефом. Треба домовитися про порядок завтрашньої роботи.

Він повернувся і не поспішаючи вийшов з вітальні. Волох коротко сплюнув йому вслід:

— Падлюка!

Юрій промовчав.

— А що він — справді інженер? — запитав Волох. Після розмови Юрій вже був цілком переконаний, що Стенсльовський дійсно інженер. Волох хвилину подумав і заспокоївся.

— Тоді все ясно, — сказав він, — цей тип просто продався за гроші і чесно працює. А втекти звідси — він каже — трудно. Ох, і нудьги ж нагнав.

Волох підійшов до акваріума і став кидати маленькі шматочки їжі в воду. Біля кожної крихітки утворювався цілий вир різноколірних риб'ячих тіл.

Останні слова Волоха особливо сильно відбилися в думках Крайнєва.

Нудьга. Справді, Стенсльовський приніс повну безнадійність. Тепер вона жодної хвилини не давала опокою.

А що коли все це тільки ланки одного величезного ланцюга — музика, потім цей інженер як принада до роботи. Хто знає, що мусить бути далі.

З якогось уцілілого гучномовця донісся голос Дорна. Він запрошував обідати. Без розмов вони перейшли у вітальню.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Аеродром заливала прозора тепла сутінь. Був кінець літа, коли сонце останнім промінням намагається зігріти вже холодіюче тіло землі. За день асфальт нагрівався, і ввечері в асфальтово-бетонній коробці аеродрому було тепло. Десь далеко за невидимим горизонтом сідало сонце, його довгі косі промені ще видно було на високих хмаринах.

Юрій ішов попід стіною. Вже не вперше робив він цю прогулянку. Він знав тут усе до найменшої дрібниці.

Сьогодні за обідом вперше подавали вино. Воно зробило думки особливо виразними, майже болючими, І водночас ніби спиралися найгостріші грані і думалося спокій піше.

Крайнєв відійшов од стіни і пішов через аеродром. Він ішов просто на вогні будинку. Тоскне курликання притягне його увагу. Він прислухався. Десь, зовсім невисоко, летіли на південь перші журавлі. Крайнєв довго шукав їх на фоні потемнілого неба. Журавлі пролітали зовсім низько. Навіть чути було тихий свист повітря, розрізуваного крилами.

Курликання помалу віддалялося. Журавлі пролетіли. Крайнєву так і не вдалося їх побачити.

Він знову пішов просто на вогні будинку. Здавалося, ніби великі освітлені вікна висять, тримаючись тільки на темряві. Поруч з будинком з'явилася велика темно-червона зоря. Старий Марс дивився на землю кривавим оком.

Тільки зоря і літак могли подолати цю стіну. Скільки спроб перемогти її зробили Юрій і Волох. Вони навіть спробували висадити її в повітря саморобним динамітом. І кожного разу ввічливий і люб'язний Дорн просив їх більше не витрачати сил на марні спроби. За цією стіною є ще друга, а охорону тут поставлено блискуче. Він сам подбав про це.

З важкими думками Юрій підійшов до дверей будинку і поволі піднявся на другий поверх. Він ходив по кімнатах і коридорах, залитих світлом, і шукав Волоха. Товсті килими заглушували його кроки. Волоха ніде не було видно.

В одній з кімнат сидів професор Шторре. Розгорнута книжка лежала перед ним на столі. Крайнєв підійшов до нього. Професор тихо спав у своєму кріслі.

Юрій тихо, навшпиньках, вийшов, йому стало нудно, і він пішов у коридор, куди ходив надзвичайно рідко. Тут жив Дорн з дочкою.

Юрій знайшов невелику табличку з ім'ям Мей. Вона чітко виділялася на темному фоні дверей.

Він згадав часті запрошення Мей Дорн і рішуче постукав. Маленька зелена табличка з написом «Прошу» загорілася перед ним. Юрій натиснув ручку, двері розчинилися, і він опинився у маленькому коридорі. На одних з дверей, які виходили в цей коридор, горіла така ж гостинна табличка. Крайнєв прочинив ці двері і зайшов у кімнату.

Спочатку його осліпило ясно-зелене світло. Потужним потоком заливало воно кімнату. Мей дуже зраділа, побачивши Крайнєва. Вона сіла на диван і запросила його сісти туди ж. Зручно вмостившись у кутку, вона говорила, розділяючи слова майже непомітними паузами.

— Ви не можете уявити собі, як мені тут сумно. У вас у всіх є якась боротьба, є мета. У батька — зламати вас, у вас — не дати себе зламати. І тільки я одна зовсім зайва в цій боротьбі. Батько приділяє мені не більше двох годин щодня. Вам він приділяє значно більше. Інколи я навіть ревную його до вас Я нічим не можу допомогти ні йому, ні вам. На превеликий жаль, я знаю, що ви живі і живете тут. Тепер мені треба чекати, поки ви здастеся або вмрете. Ніякій моїй клятві мовчання все одно не повірять. А мені треба поспішати…

Вона говорила немов сама до себе, наче думаючи вголос. У словах її відчувався щирий сум. Вона шкодувала за днями, згаяними в цій тюрмі. Вони випадали з її молодості.

Крайнєв відзначив, як спокійно, холодно і просто сказала вона слова — «здастеся або вмрете». Він просто заважав їй вийти з цієї добровільної тюрми. Вона навіть хотіла б його смерті.

Розмовляючи, Мей Дорн весь час дивилася в дзеркало. Крайнєва вона розглядала, як розглядають цікаву картинку чи забавку.

Потім вона перестала говорити про свою самотність. Вона стала згадувати ті дні, коли вулиці Берліна сяяли для неї всіма вогнями радості. Потім замовкла, несподівано обірвавши фразу на слові. Юрій зрозумів це як ознаку закінчення візиту і встав з дивана.

— Ви хочете вже йти? — вигукнула Мей. — Зостаньтеся. Я вас дуже прошу. Чому ви вже хочете тікати? Я чимсь вас образила?

Почувши останні слова, Юрій мимохіть усміхнувся. Ця дівчина могла спокійно говорити про його смерть і через п'ять хвилин запитувала, чи він не образився.

Мей зрозуміла його усмішку як згоду залишитися. Вона скочила з дивана, підбігла до Юрія і примусила його сісти на старе місце.

Сама вона теж сіла на те саме місце і попросила Юрія щось розказати. Крайнєв огинався. Тоді, дивлячись йому просто в вічі, Мей попросила розповісти щось про Радянським Союз.

— Я про нього нічого не знаю, — сказала вона так спокійно і просто, ніби не знати нічого про Радянський Союз було безперечною заслугою.

Юрій знехотя почав розповідати. Говорити йому було важко, і він навіть шкодував у ці хвилини, що зайшов до Мей. Дівчина слухала його уважно, тільки зрідка поглядала в дзеркало.

Юрій говорив про чудесні паради фізкультурників, коли колони засмаглих дівчат і хлопців заповнюють Хрещатик і площі. Він говорив про різноколірні квіти парашутів, які розцвітають над аеродромами країни вісімнадцятого серпня. Він багато чого мав розповісти про свою країну. Вона проходила перед ним від суворих сопок Камчатки до рясних вишневих садків Молдавії, від мурманських скель до снігової вершини піка Сталіна. Вона проходила перед очима тайгою Сибіру, степами України, шахтами Донбасу, вогнедишними заводами Уралу, важкою бронею крейсерів на рейді Кронштадта.

Він знав усе це, бачив на власні очі і володів цією країною високих людей. Весь час його перебування в цьому витонченому полоні батьківщина яскраво вимальовувалася перед ним. Він знав кращих людей своєї рідної землі. Він добре знав своїх ворогів — ворогів своєї Вітчизни.

Мей слухала його не перебиваючи. Юрій говорив захоплено. Мей уважно дивилася на його губи і раптом запитала так собі, між іншим, спокійно і не поспішаючи:

— Скажіть, у вас була кохана там, у Києві?

Це запитання було несподіваним. Воно ніяк не стосувалося розмови. Усе захоплення зникло. Юрій глянув на Мей сторожко і підозріло.

Випитує вона щось чи це просто жіноча цікавість? Може, вона хоче перевести розмову на іншу тему? Може, вона хоче якось спіймати його?

Він мить подумав і відповів:

— Так.

— Вона була дужо гарна? — зацікавилася Мей.

— Для мене вона дуже гарна, — тихо усміхнувся Крайнєв.

Йому було приємно говорити про Ганну.

Хвилину Мей мовчала. Здавалося, відповідь Крайнєва вразила її неприємно. Вона довго розглядала свої ретельно лаковані нігті.

— Все, що ви розказали про вашу країну, дуже інтересно і красиво, — нарешті промовила вона, круто змінюючи тему розмови, — я б навіть не відмовилася все це побачити.

Крайнєв не відповів, його думки були в Києві. Мабуть, там вже вистигли каштани. Вони падають, і шкаралупки розбиваються на асфальті. Тсмпокоричпьові глянцеві каштани здаються лакованими. Десь у Києві, інколи торкаючись носком черевичка блискучих каштанів, ходить його Ганна.

Тиша в кімнаті панувала довго. Раптом стало ні про що говорити. Крайнєв устав, попрощався і вийшов. Хвилину після того, як зачинилися двері, Мей сиділа нерухомо. Потім простягла руку і взяла телефонну трубку.

Дорн відгукнувся зразу. Мей просила його негайно прийти. Так, так, він прийде зараз же, не гаючи жодної хвилини.

Коли він зайшов, Мей сиділа на дивані у своїй звичній позі. Він сів поруч, ніжно поцілував м'яку рожеву долоню. Потім глянув очікувально і запитливо.

— Тут був Крайнєв, — помалу сказала Мей. — Ми з ним дуже довго і приємно розмовляли.

Вона спинилася, ніби чекаючи, який ефект справить сказане. Дорн заохочуюче мовчав, і Мей продовжила:

— З нашої розмови вияснилося, що в нього в Києві залишилася кохана дівчина, наречена чи, може, жінка, я вже не знаю.

Дорн дивився здивовано, все ще не розуміючи, до чого веде Мей.

— Яке це має відношення до мене чи, може, до тебе? — обережно запитав він.

Мей розсміялася весело.

— Боже мій, батьку, який же ти недогадливий. Він же її любить. Ти розумієш — любить…

Тільки тепер Дорн зрозумів. Радість засвітилася в його очах. Він дивився на Мей захоплено.

— Мей, ти геніальна, — тихо сказав він. — Це сильніше за роки моїх умовлянь, моєї роботи.

* * *

З коридора Мей Юрій повернув ліворуч і зайшов у вітальню. Там, перед акваріумом, освітленим збоку маленькою лампою, сидів Волох, дратуючи жирних риб. Почувши кроки Юрія, він озирнувся і відкинувся на спинку крісла.

Юрій сів поруч нього. Кілька хвилин минуло в тиші.

— Де Яринка? — байдуже спитав Юрій.

— Пішла спати.

У вітальні знову стало тихо. Легкі кроки почулися біля дверей, і в кімнату зайшов Макс Буш. Він не дивився ні на кого, а просто підходив до акваріума.

Хвилину він мовчав, дивлячись на золоту рибку, яка ніби танцювала у зеленій воді акваріума. Через хвилину губи його ворухнулися.

— Я прошу вірити мені, — тихо сказав він, не зводячи очей з золотої рибки, — вірити і ні про що не питати. Я — комуніст. Всі плани вашої втечі прошу повідомляти мені. Стенсльовський — агент Дорна. Коли буде підготовано мій план, я повідомлю вас. У Москві знають, що ви живі.

Він повернувся і не оглядаючись пішов до дверей, легко ступаючи по килиму.

Хвилину друзі сиділи, немов закам'янілі. Надто неймовірним здалося поєднання в одній особі начальника охорони і комуніста.

Через хвилину Юрій гірко всміхнувся.

— От маємо ще одного провокатора. Подумаєш, немов ми самі не знаємо, хто такий Стенсльовський.

— А головне — повідомляйте йому плани, — підтримав Волох.

— Так, це хитро задумано, — міркував Юрій, — викрити одного гада, щоб ми повірили другому. Дорн, дійсно-таки, розумний хлопець. А скільки він цукерок наобіцяв — і план втечі, і в Москві знають…

Розмова знову обірвалася. Волох тарабанив пальцями по склу акваріума, і риби метушилися там, як перед бідою.

Юрій встав і позіхнув широко і смачно.

— Я піду спати, — сказав він, — лягай і ти, друже. Побачимо, що завтра видумає наш пан Дорн.

Він потис руку Волоху і вийшов у коридор. У своїй кімнаті він засвітив маленьку лампу і сів у крісло перед столом.

Ніхто не міг сказати, скільки часу інженеру Юрію Крайнєву доведеться сидіти в цій тюрмі. Від почуття власного безсилля, від цієї невідомості можна було збожеволіти. Вже кілька місяців він тут, і за весь цей час не було здано жодної позиції.

Тепер він відчував себе сильним і досвідченим. В серці його не було гнилих місць, на які так розраховував Дорн.

Юрій сидів і мріяв про ту хвилину, коли нарешті вирветься з цієї тюрми. Колись він говорив слова «Радянський Союз», не відрізняючи їх від великої маси звичайних слів. Тепер ці слова набули для нього незвичайного змісту. Вони стали його прапором, вони підтримували його в цій боротьбі, де було так мало шансів на перемогу.

Очевидно, його перемогою буде смерть, горда смерть, коли людина вмирає, знаючи, що звання громадянина Радянського Союзу вона пронесла крізь усе життя незаплямованим.

Що ж, він зуміє вмерти. Але до самої смерті він буде боротися, бо життя надто прекрасна річ, щоб віддавати його без боротьби.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Секретарка помалу прочинила двері кабінету Валенса. Директор сидів за столом, уважно читаючи. На звук дверей він незадоволено озирнувся.

Секретарка підійшла і поклала перед ним маленький прямокутник товстого паперу. Вона просить пробачення, але товариші просили негайно передати товаришу Валенсу це запрошення.

Двері за нею зачинилися безшумно.

Валенс узяв у руки запрошення.

Молодь інституту влаштовувала вечірку. Товариша Валенса запрошували прибути о сьомій годині в приміщення клубу.

Директор встав з крісла і пройшовся по кабінету. В цигарці вже давно догорів тютюн. Папір тлів і смердів. Валенс ходив, не помічаючи цього. Помітив аж тоді, коли їдкий дим потрапив в очі. Прикурив від недокурка нову цигарку і сіп у крісло.

Кілька днів чому йому сказали, що Юрій Крайнєв живий. Можливість втечі не була виключена, але коли не може статися — невідомо. До того часу там, за кордоном, не повинні мати ніякої підозри.

Звичайний дипломатичний шлях тут був цілком непридатний, бо Крайнєва зразу ж стратили б або заховали в таку діру, де знайти його і справді було б неможливо.

Кожну хвилину можна було чекати — от відчиняться двері, і в кабінет зайде високий, широкоплечий Крайнєв. Звістка несказанно обрадувала Валенса. Весь той день він не міг нормально працювати. Обійшов весь інститут і перевірив наказ про продовження робіт Юрія Крайнєва.

Щоб позбутися своїх сумних думок, Валенс взявся до роботи. Німецькі інститути повідомляли про свої майбутні досягнення в галузі реактивних двигунів. В Німеччині був Крайнєв, і Валенс зрозумів — Юрія катують і примушують працювати.

— А може, Крайнєв зрадив?

Ця думка прорізалася, як блискавка. Вона зникла одразу. Навіть в думках не міг припустити Валенс щось подібне.

Ввечері він, привітний, спокійний і навіть веселий, з'явився в клубі, де було організовано комсомольський вечір.

* * *

Молодь інституту стратосфери веселилася, як ніколи. Говорилися промови, і іскристе вино виривало корки з пляшок.

З'явився оператор кінохроніки і довго знімав це веселе комсомольське свято.

Ганна сиділа поруч інженера Матяша, мовчазна і сумовита. В думках напувала дивна байдужість до всього на світі і незрозуміле напруження.

Інколи вона дивилась на обличчя Валенса, і тоді їй ставало зовсім не по собі.

Вечірка затяглася допізна.

Валенс вийшов з приміщення клубу, не чекаючи кінця. Тільки Ганна помітила його зникнення.

А потім трапилося те, про що довго розмовляли в інституті стратосфери. Молодий інженер Сергій Король встав зі свого стільця, високо підніс свого келиха іі вигукнув:

— А тепер я хочу випити за здоров'я інженера Юрія Крайнєва. Він вмер, але я п'ю за його здоров'я і бажаю, щоб у нашому інституті швидше з'явилися такі інженери, як Крайнєв.

Ганна відчула, як поволі похитнулася, провалюючись кудись униз, підлога під її стільцем. Вона раптом розсміялася високо, заливчасто, істерично. Все тіло її здригалося, ніби в конвульсіях.

До неї підбігли, хотіли допомогти, переляканий Матяш вже ніс воду, але істерика не проходила.

Так весело розпочатий вечір обірвався. Непритомну Ганну одвезли додому. Лікарі, які з'явилися біля її ліжка ранком, констатували важке нервове зворушення. Ганна нікого не пізнавала. Боялися за її життя. На запитання, коли ж можна чекати одужання, лікарі тільки знизували плечима. Це могло минути за два тижні і могло тягтися ціле життя…

Коли Валенс узнав про всі ці події, він довго мовчазний сидів у своєму кріслі. Йому було дуже шкода Ганни, але він знав — коли повернеться Крайнєв, Ганна очуняє скоро, щодо цього сумніву бути не могло.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Ранком Стенсльовський почав перевіряти і випробовувати своє крило. Він стояв у залитій сонцем лабораторії, зрідка поглядаючи на стрілки приладів. Записував показники у невеличкий зошит і незадоволено хитав головою. Він випробовував модель крила на вібрацію, і з цього боку справа виявлялася особливо поганою.

Найгірший ворог літаків, особливо швидкісних, це вібрація окремих, сильно навантажених частин. І коли в польоті відривається від літака елерон, рулі, ціле крило чи весь він несподівано розсипається без удару в повітрі, то можна бути певним, що тут діяла не помічена вчасно конструктором вібрація окремих частин.

Маленькими поштовхами можна розгойдати і перекинути величезну брилу. Треба тільки чітко витримувати ритм гойдання. Загони солдатів не ходять через довгі мости в ногу. Ритм ходи може розгойдати міст до того, що залізні ферми не витримають і зламаються.

Щось подібне відбувається в літаку, коли припустити ритмічну й сильну вібрацію його частин.

Стенсльовський сердився, його крило, його «знамените» крило вібрувало, якщо вірити апаратам, більше за всі досі відомі крила. Жоден пілот не згодився б полетіти на машині з такими крилами, та й взагалі не варто було будувати такого літака.

Кар'єра Стенсльовського могла обірватися, не розпочавшись. Він нервувався і справді мав усі підстави нервуватися. Тільки тепер розумів всю невдалість своєї конструкції. Він робив нововведення і вважав їх вершиною технічної сміливості, а насправді вони були породженням мало досвідченості і неграмотності.

Його крило спершу вражало оригінальністю конструкції, але досвідчений інженер відразу ж помітив би всі його вади.

Отже, Стенсльовський мав усі підстави бути в поганому настрої, коли Крайнєв і Яринка зайшли до лабораторії, де він працював. Він намагався зустріти їх привітною посмішкою, але нічого, крім гримаси, не з'явилося на його обличчі. Невдача з крилом була надто ясною, щоб Стенсльовський міг щиро усміхатися.

Проте в наступну хвилину він згадав усі свої інші завдання і пожвавішав.

Може, професор Крайнєв хоче глянути на його крило? Він з величезною охотою, навіть з захопленням прийме до уваги всі його зауваження.

Юрій глянув на нього трохи глузливо. Потім обернувся до Яринки і спинився здивований. Яринка дивилася на стрілки, які тремтіли на циферблатах, широко розкритими очима.

— Я боюся цього крила, — сказала вона майже пошепки, — тільки божевільний міг видумати щось подібне.

Юрій засміявся. Дійсно, за показниками крило було дуже поганим.

Стенсльовський стояв, зціпивши зуби. На його вродливе обличчя було страшно дивитися. Одна щока палала гарячим рум'янцем. Жодної краплини крові не можна було помітити під лимонно-жовтою шкірою другої щоки.

Відсторонивши інженера, Юрій сам підійшов до апаратів. Він зняв модель крила і переніс її на стіл. Дотики голівок гвинтів, які довелося відпустити, принесли йому зливу згадок. Ці спогади були надто яскравими, щоб повз них можна було пройти, не помітивши їх.

Проте зараз Юрій легко міг відігнати цей гомінкий рій спогадів. Перед ним лежало товсте крило обтічної форми. Зверху воно мало вигляд двох паралелограмів, зведених під дуже тупим кутом.

Юрій довго і з цікавістю розглядав модель. Потім його губи зійшлися в презирливу посмішку. Він глянув на Стенсльовського — той стояв, ніби чекаючи вироку. Юрій знову перевів погляд на крило. Він навмисне витримував таку довгу паузу.

— Та-ак, — сказав він, не дивлячись на Стенсльовського, — за такі крила я своїм студентам ніколи більше двійки не ставив. Воно зламається тут, тут і ось тут.

І Крайнєв провів пальцем три лінії на поверхні крила.

— Ви помиляєтеся, — пиховито відповів Стенсльовський. — Виміри показали абсолютну бездоганність цього крила.

— Ану, покажіть. — Крайнєв простяг руку до зошита з нотатками, — я теж можу помилятися.

Але Стенсльовський швидко вихопив зошит з-під руки Крайнєва і заховав його в кишеню. Юрій вибачливо усміхнувся, глянув на Яринку — вона усміхалася теж — і вже хотів вийти з лабораторій, але тут у справу встряв Волох. Він зайшов тоді, коли Юрій розглядав крило, і чув усі висновки.

— Виходить, неважне крилечко видумав, — співчутливо сказав він.

— Прекрасне крило, — похмуро процідив Стенсльовський. Навіть права щока його стала зараз прозоро-блідою.

Волох вирішив співчувати далі. Він близько підійшов до інженера і обняв його за талію. Крайнєв і Яринка зацікавлено слідкували за цією сценою. Величезний Волох обнімав тонкого Стенсльовського по-батьківськи ніжно.

І раптом вся ніжність зникла. Обличчя Волоха перекосилося набік. Він схопив Стенсльовського лівою рукою за груди, немов збираючись біті його.

Юрій зробив крок уперед, але Волох наказав коротко і строго:

— Крайнєв, не підходь. Сам впораюсь. Так чому це, — він перевів налитий кров'ю погляд на зблідле обличчя Стенсльовського, — чому це ви, нещасна жертва фашизму, носите в кишені браунінга?

Юрій зрозумів усе. Волох намацав у кишені Стенсльовського револьвер. Спинити пілота тепер було уже неможливо.

— Що ви вигадуєте? — високим фальцетом вигукнув Стенсльовський.

Голос його страшно було слухати.

— Спокійніше, Волох, — сказав Юрій і зразу зрозумів марність своїх слів. Волох все одно нічого не почув. Він наблизив своє обличчя до обличчя інженера і побачив, як божевільний жах скорчує це вродливе лице.

— Ага, боїшся, — прохрипів пілот, — боїшся, падлюко!

Стенсльовський борсався у міцних руках, але вирватися з них було неможливо. Тваринний панічний жах стискав його серце. Вже мало розуміючи, що він робить, Стенсльовський розмахнувся і вдарив Волоха по обличчю.

На секунду пілот розгубився і відскочив, щоб в наступну мить кинутися на інженера. Юрій побачив, як щось блиснуло, і в ту ж секунду вдарив Стенсльовського по руці. Він спізнився на соту долю секунди.

Сухий короткий постріл розлігся в лабораторії, і Волох важко і помалу, наче згинаючись у земному поклоні, впав на блискучий паркет. Від удару Крайнєва револьвер відлетів набік. Він лежав на паркеті, і з дула його ще тягся ледве помітний синюватий димок.

Хвилину всі стояли непорушно. З-під грудей Волоха нешироким темним струмком лилася кров.

Першим отямився Стенсльовський. Він перескочив через розпростертого Волоха, вибіг з лабораторії і побіг довгим коридором. Грюкіт його кроків повторювався багаторазовою лупою, і інженеру здалося, ніби Крайнєв женеться за ним, щоб схопити і роздерти на дрібнесенькі шматки.

Підлий тваринний жах гнав його все далі і далі від лабораторії. Він відчув себе безпечно тільки тоді, коли пробіг двері виходу. Він згадав тоді про револьвер, хотів повернутися, але махнув рукою і так і не сказав Дорну про нього, розповідаючи цю пригоду.

А в лабораторії на блискучій паркетній підлозі лежав Волох. Друзі схилилися над ним у розпачі, безсилі допомогти. Сльози стояли на очах Яринки. Юрій теж, одверто і не соромлячись, витер рукою прозору сльозу.

Волох умирав. Смерть заповнювала його груди, стискала подих, заморожувала гаряче серце. І коли вона була вже зовсім близько, прийшло кілька хвилин притомності. У ці хвилини думки були чіткими і ясними, як ніколи.

Губи Волоха тихо ворухнулися, і друзі нахилилися ближче. Він намагався говорити, але губи не слухалися. З'явилося дивне відчуття невагомості. В ці останні хвилини життя йому треба було так багато передумати і сказати своїм друзям.

— Не кляніть мене, що я сів на той проклятий аеродром, — ледве чутно, але цілком виразно прошепотів він.

Сльози готові були ясним потоком ринути з очей Юрія. Він похилив голову, щоб не бачити прозорих смертних очей Волоха.

Волох уже нічого не бачив, його повіки раптом стали важкими. Здавалося, вони самі закрили його очі. Останні думки, яскраві до болю, проносилися в свідомості.

Ось він летить над Красною площею в день першотравневого параду. А внизу несамовите весняне сонце грає на червоних полотнищах прапорів і полірованій сталі важких гармат. Очима він шукає і знаходить групу людей на лівому крилі мавзолею Леніна. Літаки пролітають, і Красна площа, як велетенський квітник, пропливає під ним. Це перший відповідальний політ Марка Волоха.

Тіло його зникло вже зовсім, тільки десь глибоко ще тліє іскра свідомості. Волох знає — це настає смерть, але жаху вже немає.

З густого туману на нього глянуло чиєсь обличчя, і Волох здригнувся. Обличчя було ніжне, оповите сумом, давно не бачене і дивно знайоме.

Волох навіть підвівся на лікті і розкрив очі. Це ж мати, це ж старенька Марія Волох дивиться на свого сина востаннє. Він хотів покликати її, але важкі тумани закрили любе, рідне обличчя, і Волох знову важко впав на паркет.

Крайнєв зрозумів — це смерть.

Яринка встала і пішла до дверей. За щось зачепила ногою, і воно з металевим дзвоном посунулося по підлозі.

Яринка нахилилася, машинально підняла з підлоги маленький револьвер сизуватої сталі і, не думаючи, поклала його в глибину апарата для випробування крила. Очі її затягала важка, непрозора плівка сліз, і до дверей своєї кімнати вона дісталася навпомацки.

Смертельна тиша опанувала весь будинок. Дорн, довідавшись про страшну подію, волів залишатися в кабінеті. Він відіслав Стенсльовського назад — провокатор був надто невитриманий.

* * *

Це був сірий і хмарний осінній вечір. Вітер перевалювався через високі стіни і вільно гуляв по аеродрому. Інколи він переносив велике жовте листя кленів і лип.

Десь за стінами росли величезні ліси, і осінь зривала їхній багряний убір. Інколи зривався дощ. Він падав кількома маленькими краплями, потім зупинявся, щоб десь у другому місці впустити кілька ледве помітних сльозинок. Ішла дощова непривітна осінь.

На аеродромі було порожньо, незатишно і холодно. Сухе листя падало на асфальт з тихим шарудінням.

Дорн, який зовсім зник на ці дні, дозволив друзям самим поховати Волоха. Він висловлював співчуття, він обіцяв суворо покарати Стенсльовського, але в голосі його Крайнєв чув відтінок задоволення.

Могилу було викопано в кутку аеродрому. Зняті шматки асфальту лежали поруч з купкою жовтої глинистої землі. Могила дивилася в небо, як чорне загрозливе око. Труна з тілом Волоха стояла поруч з ямою.

Крайнєв і Яринка стояли біля труни, прощаючись з мертвим другом. Чотири солдати стояли по другий бік могили, чекаючи знаку Юрія. Вони стояли закам'яніло, як статуї.

Юрій зняв вікно труни, глянув на обличчя Волоха.

— Я клянуся, друже, — урочисто сказав він, — що вийду звідсіля і повернуся тільки для того, щоб поставити пам'ятника тобі.

Він зачинив віко.

Солдати опустили труну в могилу. Грудки землі лунко падали вниз. Юрій стояв обличчям проти вітру і, невідомо для чого, рахував удари.

Одинокий листок летів над аеродромом. Вітер підносив його все вище і вище, щоб потім з височини шпурнути на землю. Листок не хотів падати на сірий шорсткий асфальт. Але вітер невмолимий, і листок з тихим шарудінням підповз до ніг Яринки.

Вона підняла його. Юрій теж дивився на сухий, блідий, майже прозорий листок. Обом одночасно він нагадав прозоре обличчя мертвого Волоха.

Перед, ними стояла стіна з важкого, сірого, перевіреного бетону. Вона була невідомої товщини і здавалася непорушною. Вона охоплювала аеродром міцним і похмурим кільцем.

Юрій подумав, що його клятва над труною Волоха може здатися глумом, коли згадати про цю стіну.

Солдати вже засипали могилу. Вони рівняли і втоптували землю, щоб наново заасфальтувати це місце.

Крайнєв і Яринка поволі, не оглядаючись рушили до будинку. Незважаючи на ясне зеленкувате світло, він нагадував їм могилу, так тихо і пустельно було в його кімнатах і порожніх коридорах. Вони прийшли у вітальню і мовчки посідали в крісла. Почуття туги охопило їх.

Вони відчували одне до одного велику дружню ніжність, і коли, прощаючись, Юрій мовчки торкнувся чола Яринки сухими губами, вона нітрохи не здивувалася з цього незвичайного для Крайнєва вияву ніжності.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

За стінами аеродрому йшла осінь, Вона відчувалася в прозорому, холодному, осінньому небі. Вона проходила за бетонними мурами, даючи знати про себе жовтими листками лип і кленів.

У будинку панувала звичайна тиша, інколи порушувана важкими кроками професора Шторре. Він поволі гуляв по коридорах, задумано перебираючи пальцями сиву бороду. У півсутіні сиве волосся здавалося блакитним.

Він міг годинами ходити отак, ні про що не думаючи, нічим не цікавлячись. Думки його пропливали неясні і розпливчасті. Тільки тоді, коли приходила думка про сипа, вони ставали чіткими.

Він до нестями любив свого єдиного сина і для нього ладен був зробити все на світі. Це була його справжня любов, сильна і сувора. Після того сніданку, коли Яринка сказала про смерть Вальтера, він ще не одержав відповіді.

Він чекав побачення з сином і не міг дочекатися. Місяць минав за місяцем, а Дорн жодного слова не сказав про свою обіцянку. Він наче забув про неї.

А Шторре кожного дня чекав, чи не покличе його Дорн для побачення з сином. І одного дня, коли чекання стало безнадійним, професор наважився піти в кабінет Дорна. До цього візиту він готувався особливо старанно. Він навіть заздалегідь заготував речення для початку цієї розмови. Він багато разів продумав цю розмову від початку до якоїсь страшної точки, де починалося невідоме. Старий професор боявся цього невідомого і відтягував розмову з дня на день.

І одного ранку він повідомив Дорна про своє бажання, навіть не бажання, а вимогу негайного побачення. Дорн відразу ж і дуже ввічливо відповів згодою. Відчуваючи, як колотиться в грудях серце, підходив професор до дверей кабінету Дорна.

Хвилину він стояв біля порога, ніби не наважуючись переступити, потім рішучо, різким рухом прочинив двері і зайшов.

Дорн сидів за столом. Він дивився в розкриту книжку. Жоден м'яз не ворухнувся на його обличчі. Він ніяк не реагував на появу професора Шторре. Він навіть не підвів очей, щоб привітатися.

Ця нерухомість збентежила професора. Перед ним сиділа ніби не жива людина, а мертвяк. Усі так добре продумані і приготовані слова і думки вилетіли з голови професора. Він стояв, дивився на Дорна і не знав, з чого починати.

Нарешті Дорн підвів очі і хвилину дивився на професора. Він добре знав, чого прийшов професор, і не боявся цієї розмови.

— Прошу сідати, — вказав Дорн на стільця рукою. — Як ви себе почуваєте, професоре?

Голос його звучав глухо, стомлено, байдуже. Він знав наперед, чим закінчиться ця розмова, і поспішав її закінчити.

Професор зробив кілька кроків до широкого столу і, немов зломившись в колінах, сів у крісло. Він сидів, дивився просто у вічі Дорнові, і спокій помалу приходив до нього.

— Я хочу знати, — сказав він, переводячи погляд на синюваті нігті довгих старечих пальців, — я хочу знати, коли буде виконано вашу обіцянку. Я хочу знати, коли я зможу побачити Вальтера.

Вимовивши ці слова, професор глянув на Дорна і зустрів спокійний, навіть трохи насмішкуватий погляд безбарвних очей. Дорн розглядав його спокійно, як хорошу здобич. Він бавився з професором, як кішка з замордованою мишею. Він відчував свою повну владу над цим високим дідуганом. В ім'я спасіння власного сина професор ладен зробити що завгодно. Це була точка, довкола якої оберталося все його життя. Той, хто володів цією точкою, володів усім.

Дорн прекрасно знав про це. Саме тому так байдуже і впевнено чекав він кінця цієї розмови.

— Я вимагаю, професоре, — чітко і різко проговорив він, — щоб ви завтра ж розпочали інтенсивну роботу. Ви й досі не закінчили роботи над вашим крилом. Це дивує мене, професоре.

Він одрубав останню фразу і кинув на стіл маленького олівця. Коричньовий олівець котився по столу, і, стежачи за ним, професор Шторре напружено думав — впаде чи не впаде? Зараз це чомусь здавалося надзвичайно важливим.

Олівець не впав. Він докотився майже до краю і затримався. Хвилинку Шторре мовчав.

— Ви нічого не сказали про свої обіцянки. Коли я побачу сипа?

Дорн незадоволено поморщився. Професор був надто упертим. У думках промайнуло рожеве дитяче обличчя Яринки. Через це кляте дівчисько він має стільки зайвих турбот.

— Ви дивуєте мене, професоре, — сказав він, ліниво розтягуючи слова. — Адже я виконав усе, крім останньої обіцянки. Але можу вас запевнити, що ви побачите свого сина дуже скоро. Це так само вірно, як існування цього буднику.

— Це неправда. Його вбили, — прохрипів Шторре. — Ви брешете.

Дорн усміхнувся поблажливо. Йому зовсім неважко було говорити з людиною, яка не володіла собою.

— Коли ви вірите цьому дівчиську більше, ніж мені, то це особиста справа. За два місяці ваш син буде тут. Все.

Дорн встав з крісла. Аудієнцію було закінчено. Він очікувально дивився на Шторре. Професор і не думав вставати, сидів у кріслі важкий і великий, як брила каменю, дивлячись на Дорна знизу вгору, і з кожною секундою очі його наливалися темною кров'ю.

— Ви брешете, — крикнув він, і голос його зірвався на середині слова. — Вальтера вбито. Цій дівчині я вірю більше, ніж вам.

Дорн знову сів, намагаючись усміхатися. Професор ставав надто нервовим, його треба було неодмінно заспокоїти.

— Я кажу правду…

Далі Дернові не вдалося сказати жодного слова.

— Правду? — гримнув професор. — Гаразд! Я вам вірю.

Він наблизив своє обличчя до обличчя Дорна, але прозорі очі не блимнули.

— Я вам повірю ще раз, — хрипів Шторре, — я повірю, але коли за два тижні я по матиму від Вальтера листа… О, ви мене не обдурите, я добре знаю його руку… коли я не матиму листа… — щось заклекотіло в грудях професора, і він ухопився рукою за серце.

В кімнаті було чути тільки важке уривчасте дихання. Раптом Шторре опустив руку, глибоко зітхнув і сказав спокійно:

— Коли я не матиму листа, я зумію помститися так, як ще ніхто ніколи не мстився.

Ця погроза звучала дуже наївно в умовах тюрми, але спокійний тон Шторре стурбував Дорна. Хто знає, може, цей дідуган і справді видумав щось незвичайне.

— Ви, безумовно, матимете листа від вашого сипа, — поспішив він заспокоїти професора. — Я тільки прошу збільшити термін. Ваш син дуже далеко, і для всіх формальностей потрібно мінімум три тижні.

Після цих слів, після покірного прохання професор повірив. Дорнові нічого було б просити зайвих шість-сім днів, якби Вальтер і справді був мертвий.

По губах професора пробігла трохи розгублена радісна посмішка. Дорн зрозумів, що перемогу вже здобуто — професор заспокоївся.

— Нам з вами не варто сваритися, професоре. Робота, висока і свята робота во славу нашої дорогої батьківщини, мусить об'єднувати пас…

— Я буду чекати точно три тижні, — підвівся з крісла Шторре, не звертаючи жодної уваги на патетичні слова барона, — точно три тижні. І я маю надію, що розмови, подібні до сьогоднішньої, більше повторюватися не будуть. Завтра я почну роботу. До побачення.

Не чекаючи відповіді, він вийшов з кабінету.

Дорн з полегкістю опустився в крісло. Він похилив сиву голову на випещені долоні рук і глибоко замислився.

Не професор Шторре був центром його думок. Від того, чи зуміє він зламати Крайнєва, залежала вся майбутня кар'єра Людвіга фон-Дорна. Він вишукав багато методів, але всі вони виявилися надто наївними і дешевими.

Так, було перепробувано все. Гроші, слава, честолюбство, навіть влада. І все не залишило найменшого сліду на блискучій волі Крайнєва.

Залишалася ще любов, яку так вчасно викрила Мей. Треба було негайно спробувати і цей останній засіб, бо більше нічого, крім фізичного впливу, не залишилося в арсеналі Дорна.

Він охоче почав би з цього останнього, але було дуже мало надії на те, що фізичною мукою, катуванням можна зламати волю Крайнєва, а тим більше примусити його працювати. Крайнєв був потрібний Дорнові не просто як людина, а як видатний інженер, який вже давно опанував те, про що німці тільки мріяли.

А з Берліна все приходили і приходили нетерпеливі запитання. Німецькі фашисти покладали великі надії на винаходи Крайнєва, на цей таємний аеродром з його численними лабораторіями. Дорна тримали в постійній напрузі, вимагаючи конкретних наслідків, а йому доводилося відповідати, що Крайнєв усе ще не погодився працювати.

— Це справжній комуніст, — кричав Дорн у телефонну трубку, коли запити ставали вже зовсім настирливими. Сідайте на моє місце і спробуйте за півроку перевиховати комуніста.

В таких випадках на другому кінці провода замовкали, і Дорн одержував кілька днів перепочинку. Потім все починалося спочатку.

Тут справді було над чим подумати, було від чого прийти в розпач. Але Дорн був певен, що настане така хвилина, коли Крайнєв скаже — «так». Тоді вже Дорн зуміє нагородити себе за всі ці хвилювання в безсонній тиші кабінету.

Сьогодні він зробить ще одну спробу. Цю стежку знайшла Мей, і, може, вона і приведе його до мети.

Від усіх цих думок, від роздуму приходив настрій справжнього суму. Цей настрій приходив надзвичайно рідко і аж ніяк не пасував до сухої енергійної натури Дорна. Він намагався відігнати цей настрій так, як струшують краплі дощу з одежі, але з того нічого не вийшло. Він міряв кабінет чіткими неширокими кроками і обмірковував розмову з Крайнєвим. З цієї розмови Дорн мусив вийти переможцем.

Крайнєва він знайшов у вітальні, де той сидів, похмуро дивлячись на знайомих, осточортілих риб в акваріумі. Це була його єдина розвага. Він власноручно годував риб і стежив за тим, щоб з акваріумі змінювали воду. Риби від такого піклування стали жирними, круглими і ворушилися ліниво, напівсонно. Вони поводили довгими вусами і ворушили хвостами так, ніби їм важко було зробити зайвий рух.

Яринка сиділа тут же таки в кутку вітальні і дивилася крізь вікно туди, де мала бути могила Волоха.

Крайнєв і Яринка зустріли появу Дорна без особливого здивування. Вони вже давно звикли до таких несподіваних відвідин.

Дорн поволі сів у крісло проти Крайнєва, мить теж дивився на риб. Вони довго сиділи мовчки, не відчуваючи потреби вимовити хоч би слово.

Нарешті Дорн сказав, дряпаючи нігтем по склу акваріума:

— Ви знаєте, я дуже часто думаю про майбутнє.

Він замовк так само несподівано, як і почав, і слова повисли без відповіді в теплій тиші вітальні. Крайнєв тільки глянув на нього здивовано, — надто незвичайним був тон Дорна, — але не сказав нічого.

Тупорила золота рибка з великими прозорими вусами підпливла до скла. Вона тикалася носом у те місце, де ніготь Дорна проводив невидимі лінії. Вона йшла за рухом нігтя, ніби це був магніт. Дорн дивився на неї і несподівано усміхнувся. Потім посмішка спливла з його обличчя, і воно знову стало суворим.

— Мине рік, мине п'ять років, — задумано сказав він, — і всі люди на світі знатимуть ваше ім'я, повторюватимуть його, захоплюватимуться вашими винаходами. І ніхто не знатиме, що десь живе старий сивий Дорн, людина, яка зробила славу Юрія Крайнєва.

Він встав з крісла, підійшов до вікна. Три літаки летіли над лісами, обминаючи аеродром. Він стежив за ними, аж поки вони зникли в невисоких хмарах.

Раптом він повернувся і чітко промовив:

— Що б ви сказали, Юрію Борисовичу, коли б, наприклад, Ганна Ланко опинилася в нашому товаристві?

Крайнєв ледве помітно здригнувся, але зразу оволодів собою. Він слухав Дорна так, ніби йшлося про вчорашній сніданок, — жоден рух не зраджував його хвилювання. А Дорн уже говорив, що Ганна буде тут через п'ять днів після того, як Крайнєв розпочне роботу. Це має бути чесна джентльменська угода — коли Дорн не виконає своєї обіцянки, Крайнєв може відразу ж все покинути.

Юрій сидів, байдуже дивився на зелену воду, але очі його блищали трохи сильніше, ніж звичайно.

Яринка підвелася з дивана, ступила два кроки до Крайнєва, потім спинилася і знову сіла в куточок на своє місце. Їй хотілося кричати, говорити Крайнєву про зраду і ганьбу, але вона сиділа, мнучи в руках хустину. Крайнєв мусив вирішувати сам.

Дорн сів у крісло цілком вільно і спокійно, як людина, певна своєї перемоги. Він приготувався чекати. Можливо, що чекати доведеться дуже довго. Дорн закурив цигарку і відкинувся на спинку крісла.

Знайомі думки відвідали Крайнєва.

… Мабуть, зараз у далекому Києві, у хімічній лабораторії інституту стратосфери, працює його Ганна. Довгими тонкими пальцями керує вона ніжним механізмом аналітичної ваги. Навкруги неї багато пробірок, колб, реторт, і руки її рухаються між ними впевнено і не поспішаючи.

Ось вона скидає свій халат, мне руки, одягає синє м'яке і тепле пальто, виходить з інституту і потрапляє в порив осіннього кошлатого вітру.

Вона зникає в натовпі людей, які поспішають додому, і знову з'являється в пам'яті на його балконі.

Потім він бачив її на вокзалі. І це все…

Крайнєв уважно глянув на Дорна. В прозорих зіницях безбарвних очей холодними крижинками застигло чекання.

Юрій усміхнувся. Він зміг усміхнутися просто і невимушено і зрозумів, що тепер вже цілком володіє собою, знову може змагатися і перемагати.

— Знаєте що, Дорн, — просто сказав він, — з того нічого не вийде.

В очах Дорна майнула ледве помітна тінь.

— Я пригадую, — вів далі Крайнєв, — що в історії траплялися такі факти, коли батьківщину зраджували через жінку. Тепер я, зваживши на помилки історичних героїв, цього не зроблю. Отже, зараз про це навіть можна і не розмовляти.

Десь у глибині грудей Дорна закипіла лють. Вона пінилася, піднімалася вгору, грозилася вихлюпнутися з горла і вогняним потоком облити Юрія. Дорн відчув, що лють і справді може прорватися. Це було б його цілковитою поразкою і тріумфом Крайнєва. Слідкуючи за кожним своїм рухом, стримуючи себе, барон підвівся з крісла.

— Ви можете думати до ранку, — голос його звучав здавлено, — завтра ранком я мушу мати остаточну відповідь.

— Нічого іншого не буде.

Двері зачинилися за Дорном із стриманим лютим дзвоном. Крайнєв усміхнувся.

Яринка заплакала тільки тепер. Вона знала, що відповідь свою Крайнєв вирвав із самого серця. А Крайнєв сидів, дивився на неї і усміхався тепло і радісно. Ця усмішка висушила сльози Яринки, принесла спокій і, ніби промінь, віддзеркалилася на вустах.

А під розплатаними крилами велетенського орла в своєму кабінеті ходив Людвіг фон-Дорн, сухо ламаючи довгі пальці з припухлими суглобами.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

Заснути в ту ніч Крайнєв не міг. Це вперше в житті до нього в гості прийшло жовте, мутнооке безсоння. Думки тієї ночі були незвичайними.

Дорн чекатиме на відповідь завтра ранком. Ще є час. Ще можна повернути все. Ще можна прийти і сказати…

Крайнєв навіть підвівся на ліжку. Він сидів, дивився в задушну темряву, і безмежне здивування пронизувало його думки. Він жодної хвилини не був актором перед собою, коли дивувався, як така неприпустима думка могла з'явитися в арсеналі його бойових думок. Крайнєв був здивований і трохи зляканий. Невже і справді нерви його не можуть витримати такого невеликого іспиту?

Він встав з ліжка і зробив кілька кроків по кімнаті. Стояв у цілковитій темряві і тиші, але здавалося, ніби по всьому будинку лізе тихе таємниче шарудіння, хтось крадеться по довгих коридорах, хтось підходить до кімнати, хтось іде до нього, щоб вирвати з самого серця страшні до розпачу слова.

Юрій рвучко повернувся туди, де мали бути двері. Задушлива темрява і мертва тиша навалювалися на нього, не давали вільно дихати, затискали думки, наганяли розпач.

Крайнєв махнув кулаком, ніби відбиваючи напад невидимого ворота. Щось із дзвоном упало на підлогу, розлітаючись на тисячу дзвінких скалок. У тиші ночі це було схоже на вибух бомби. Юрій здригнувся і застиг, чекаючи інших вибухів.

Непорушна тиша панувала над будинком.

Тоді Юрій увімкнув світло. Уламки скла від розбитої склянки лежали на паркеті, поблискуючи гострими вогниками. Разом з темрявою зник розпач. Помалу минав нервовий напад. Юрій відчув холод і накинув на плечі ковдру.

Він сів у крісло і став напружено дивитися на маленьку секундну стрілку годинника. Вона ніби намотувала на себе тривожні думки. Юрій заспокоївся. Мабуть, ніколи ще не міркував він так розважливо, гостро і холоднокровно.

Він перевірив усю свою поведінку і не міг нічого закинути собі, крім маленької дрібниці. Весь час наступав Дорн, а Крайнєв ніби оборонявся. Чи не час самому Крайнєву взятися до наступу?

Ця думка сподобалася йому, але як реалізувати її, Юрій собі уявиш не міг.

Він знав тільки одне — коли Дорн тримає його тут, у цьому полоні, і так уперто намагається примусити працювати, значить знання самого Крайнєва, його кругозір, його можливості значно більші за Дорнові і всіх людей, які оточують Дорна. Саме тут лежить можливість порятунку. Значить, треба знайти спосіб реалізувати свою перевагу. Адже Крайнєв знає про реактивні літаки такі речі, про які ні Дорн, ні професор Шторре навіть найменшої уяви не мають. Може, навіть треба погодитися працювати і збудувати літака…

Крайнєв спинив самого себе. А може, ця думка тільки приховує звичайнісіньку зраду. Може, він сам готує собі шлях до відступу.

Юрій ще раз перевірив свої думки. Ні, нічого схожого на зраду там не було. Існувало тільки несамовите бажання вирватися з полону, і для цього перепон на шляху Крайнєва бути не могло.

Але вирішувати зараз, мабуть, не час. Треба ще подумати, все зважити перед тим, як піти на такий сміливий крок. Перевага Крайнєва в його досвіді, в його знаннях, у самовідданій любові до батьківщини. Перевага Крайнєва в тому, що він комуніст і особисті його бажання чи пристрасті не можуть затьмарити головного.

Ніч минула дивовижно швидко. Крайнєв навіть не помітив, як у кімнаті посвітлішало. Він відчув себе сильним і бадьорим. Цієї ночі накреслився новий шлях до порятунку, і його треба було пройти.

Дорн зустрів його за сніданням ввічливо. Він навіть не згадував про свою вчорашню пропозицію, і Крайнєва це дуже здивувало. Може, він чекає, що Юрій перший почне розмову? Не діждеться.

Ніщо не змінилося в поведінці Дорна з учорашнього дня. Проте він чомусь уникав дивитися у вічі Крайнєву і ще пильніше обминав очима Яринку. Дівчина для нього ніби зовсім не існувала.

Сніданок минув у мовчанні. З дня смерті Волоха до таких мовчазних сніданків уже звикли, і це нікого не дивувало.

Дори встав з-за столу першим. Крайнєв підвівся слідом. Він вийшов на аеродром і на повні груди вдихнув свіже морозне повітря. Того ранку був перший приморозок, і прозорі кристали інею поблискували на мокрому асфальті. Неясне сонце висіло над аеродромом, затягнуте легкою прозорою хмариною. Воно світило вже по-зимовому.

Крайнєв поволі йшов, без інтересу оглядаючи давно знайому стіну. Вона могла простояти сотні років, і людям було несила зрушити її з місця. Ця стіна немов символізувала безпомічність Крайнєва. Проте з минулої ночі хід його думок дещо змінився, і стіна перестала здаватися такою нездоланною.

Крайнєв одійшов від стіни і пішов до будинку. Він дивився на холодне сонце. Біля хмарини кружляли літаки, їх було четверо. Двоє з них тягли за собою на сталевих тросах великі мішки, широко роздуті повітрям. Це були мішені.

Постріли з кулеметів нагадували стук в дерево. Літаки кружляли біля мішеней, неслися вгору, щоб знову впасти вниз і майже зникнути в сонячному просторі.

Очевидно, десь недалеко були авіаційні школи. Аеродром охороняли аж надто добре. Посередині асфальтованого поля білою фарбою був намальований знак заборони посадки. Жоден літак за весь цей час ще не сів на цей прекрасний аеродром.

Крайнєв ішов не поспішаючи. Він дивився на літаки, оцінював роботу пілотів у повітрі. Він віддавав їм належне — вони працювали зовсім непогано, але до віртуозного водіння винищувачів пілотами Радянського Союзу їм було далеко. Крайнєв пригадав свята на честь дня авіації. Там десятки літаків літали, як один. Вони ніби підкорялися волі одного пілота. Здавалося, одна людина керує всіма літаками, так точно і слухняно робили вони найважчі фігури вищого групового пілотажу.

Крайнєв зайшов до своєї тюрми. У будинку панувала звичайна тиша. Вона примушувала нерви відразу ж натягатися.

Юрій довго ходив коридорами, шукаючи Яринку. Він обійшов усі кімнати, але дівчини ніде не було видно. Це було дивним — Яринка ніколи нікуди не ходила, не попередивши Крайнєва.

Легкий шум за дверима аеродинамічної лабораторії, тієї самої лабораторії, де вмер Волох, притяг увагу Юрія. Він швидко підійшов до дверей, розчинив їх, глянув всередину кімнати і остовпів від здивування і жаху.

Перед столом сиділа Яринка. Обличчя її було перекошене від неймовірної муки. Її руку було міцно затиснуто у невеликі лещата. З маленького крана з висоти двох метрів капали краплі води. Вони падали точно на руку Яринки, саме на те ніжне місце, де голубуватою жилкою бився невидимий пульс.

Двоє солдатів стояли біля столу, а біля вікна, дивлячись на далекі літаки, стояв Дорн.

— Що ви робите? — заревів Юрій, кидаючись до Яринки.

Солдати стали перед ним стіною, і Дорн повернувся від вікна.

— Ярина Михайлівна одержуватиме щодня по триста крапель, аж доки ви не погодитеся стати до роботи, — сказав Дорн.

— Мені не боляче, — спробувала сказати Яринка, і в ту ж мить обличчя її скривилося. Чергова крапля, як довга розпечена голка, вп'ялася в її руку, і дівчина застогнала від болю.

— Зараз же пустіть її, — закричав Юрій, сам не пізнаючи власного голосу.

— Тільки після того, як ви візьметеся до роботи, — різко відповів Дорн.

Крайнєв обвів усіх божевільними очима. Хвилину він стояв, не знаючи, що робити. Він хотів кинутися і вчепитися в горло Дорнові, але солдати стояли, як стіна. Тоді, не кажучи жодного слова, він раптом вибіг в коридор, люто грюкнувши дверима.

— Ваш друг зрадив вас, — сказав Дорн до Яринки.

Дівчина не відповіла нічого. Кожна крапля завдавала їй несамовитого болю. Вона пробувала кликати на допомогу Крайнєва, коли солдати схопили її і повели в цю лабораторію. Але ніхто не обзивався, і Яринка зрозуміла — Крайнєв не чує. Перші двадцять крапель не завдали їй болю. Але вже краплини четвертого десятка завдали такої муки, що у дівчини темніло в очах. Вони падали одна по одній, чітко і методично, з перервами в двадцять секунд. Чекання нового удару маленької краплі було більш нестерпним, ніж самий удар. Рука відразу набрякла і почервоніла. Лещата тримали міцно, і вирватися не було ніякої надії.

— Так, ваш друг зрадив вас, — знову сказав фон-Дорн. — Може, ви самі погодитеся.

Двері розлетілися з громом, і Крайнєв знову став на порозі кімнати. На нього було страшно дивитися. Очі його блукали. Обірваний галстук тримався на одній ниточці. Комір сорочки був розпанаханий. Він стояв на порозі, тримаючи в руці велику банку з білими непрозорими кристалами. Повну жменю таких же кристалів він простягав до Дорна.

— «КСМ» — ціаністий калій, — прочитав Дорн на білій наклейці банки і відчув, як кров помалу відпливає від його обличчя.

— Ну, — прохрипів Крайнєв, — зараз же одпустіть її, або…

Він підніс жменю з кристалами собі до рота. Дорнові забило дух. Вся кар'єра його висіла на волоску. Він головою відповідав за життя Крайнєва.

— Киньте, — розпачливим голосом прокричав він.

— Боїшся, собако, — відчуваючи свою владу, сказав Крайнєв, — боїшся…

Вперше за весь час він так ясно відчував свою силу. Вперше він відчув безсилля Дорна. І всі нічні думки про власну перевагу зараз знову з'явилися в голові.

— Випустіть Яринку, — наказав він, і Дорн відразу ж послухався. Один з солдатів відпустив гвинт лещат. З тихим стогоном піднесла Яринка до губ свою розпухлу руку.

— Зараз наказую я, — кричав Крайнєв, сам не розуміючи, чому кричить. — Я отруюся відразу ж, коли тільки ви, ще спробуєте катувати Яринку. Ви зрозуміли?

— Так, зрозумів, — побілілими губами прошепотів Дорн. Йому здавалося, ніби підлога поволі похитується в нього під ногами. Надто страшною для нього була б зараз смерть Юрія Крайнєва.

Юрій сховав кристали в кишеню. Він бачив, що Дорн слідкує за кожним його рухом. Він бачив мертвотну блідість обличчя Дорна, його непевність, його тремтіння.

— Ходім, Яриночко, — ніжно сказав він, ступаючи до дівчини.

Вона підвелася і, трохи похитуючись, підійшла до Юрія. На порозі Крайнєв зупинився.

— Майте на увазі, — сказав він, — я заховав і ще заховаю багато кристалів отрути в різних місцях, і коли ви навіть всі знайдете, я знайду спосіб вмерти. Подумайте про свою кар'єру, пане, адже ви часто думаєте про майбутнє.

Двері зачинилися за ними безшумно. Дорн наказав солдатам вийти. Сам він став ходити по довгій світлій кімнаті, обмірковуючи становище.

Краплі падали з двометрової висоти на холодне залізо лещат і розбивалися з тихим дзвоном. Хвилину Дорн спостерігав їх безперервний рух. Потім став на стілець і закрив кран. Мелодійний дзвін крапель припинився. В лабораторії настала тиша.

Дорн пробув там майже годину. Він вийшов, як завжди, спокійний і врівноважений. Жодного натяку на зневіру не було в його думках чи рухах. Не поспішаючи дійшов він до свого кабінету. Величезний дерев'яний орел зі стелі привітав його розплатаними крилами.

На столі Дорн побачив невеличкого пакунка і листа. Він поморщився незадоволено — знову нагадують, знову підганяють.

Він сів у крісло і знехотя взяв у руки листа. Рядки глянули на нього незнайомим почерком. Дорн поволі прочитав усе. З кожним рядком розгладжувалися глибокі зморшки на його чолі. Прочитавши листа до кінця, він навіть усміхнувся. Розгорнув пакунка ї обережно витяг з нього невеличку котушку кінофільму. Довго дивився на нього, потім перевів погляд вгору на орла — орел дивився на нього круглим, виряченим дерев'яним оком.

І так само задумано сидів у своїй кімнаті Юрій Крайнєв. Зараз він, як ніколи, ясно розумів, що настав час діяти. Зволікати далі ставало вже надто небезпечним — Дорн міг вдатися до крайніх засобів. В сі ані полоненого втеча була неможливою — значить, треба змінити цей стан, треба стати тут господарем і тоді втекти.

Знову прийшла в голову думка про самогубство. Воно не було порятунком. Навпаки, швидше це скидалося б на перемогу Дорна. Ні, Крайнєв мусить жити, жити для того, щоб перемогти. Він знає дивовижні речі про реактивні літаки. Він збудує літака і коли-небудь, коли всім здаватиметься, що машину надійно прикуто до землі, злетить на ньому з цього клятого аеродрому. Треба тільки знайти добрий привід для того, щоб розпочати роботу.

Юрій сидів, дії вивчи у вікно і нічого не бачив. За вікном, роблячи у повітрі великі плавні кола, летіла маленька пухнаста сніжинка. Мокрою плямочкою вона впала на асфальт.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

Вони сиділи в кабінеті Дорна. Важкі штори на вікнах було спущено. Маленький екран білів на стіні. На широкому зеленому столі Дорна появ проекційний апарат.

Крайнєв і Яринка сиділи поруч. Вони не могли зрозуміти, що це таке видумав Дорн. Невже він і справді хоче показувати їм кіно?

А Дорн зовсім не поспішав починати свій дивний кіносеанс. Він сидів за столом мовчки, немов чекаючи, що хтось із в'язнів почне розмову. Так вони сиділи в тиші, не маючи куди поспішати, не маючи одне для одного ні думок, ні слів.

І коли мовчанка стала вже надто затяжною, Дорн почав говорити сам. Він говорив про короткість і ненадійність людської пам'яті. Він говорив про здатність людей забувати своїх найкращих друзів. Приятелі легко забувають один одного, дівчата ще легше забувають своїх коханих. Навіть батьківщина забуває своїх синів відразу ж після того, як їм віддано останню шану.

«Ви брешете», хотів сказати Юрій, але стримав себе. Все одно марна справа переконувати Дорна.

А Дорн говорив і говорив. Це була промова, в якій слова батьківщина, забуття, смерть, слава, знову і знову батьківщина і забуття, друзі, кохана переплутувалися у найнеймовірніших комбінаціях.

Крайнєв і Ярлика давно вже звикли до таких промов. Вони проходили повз них, не звертаючи увага, як проходять повз давно прочитану неінтересну книжку.

Але того разу Дорн закінчив свою промову трохи несподівано.

— Я знаю, — сказав він, — вам уже давно обридло слухати мене із моїми доказами. Я знаю: ви не вірите жодному слову з того, що говорить вам Людвіг Дорн. Я сам більше не буду переконувати вас. Сьогодні я хочу, щоб факти, незаперечні факти і живі люди говорили за мене. Я певен, сьогодні ви повірите мені. Я тільки прошу вас уважно продивитися цю невеличку кінохроніку, її куплено цілком офіціально в Радянському Союзі.

Він замовк і натиснув маленьку кнопку біля проекційного апарата. Екран освітився. Заголовок журналу кінохроніки застрибав по екрану. Це був один із звичайних кіножурналів, які показують перед картинами. І в цьому журналі було знято комсомольський вечір в Київському інституті стратосфери.

А Юрій сидів перед екраном і застиглими очима проглядав кадр за кадром. Очі його вкрилися блискучою прозорою плівкою.

Гранітні блискучі сходи інституту стратосфери з'явилися на екрані. По них ішла дівчина, дивно схожа на Валю. Чорна відкрита машина стояла біля під'їзду.

Все це пропливало на екрані, як дивний, давно забутий сон, якимсь чудом вирваний з безодні забуття.

Ось Ганна іде по довгому коридору. Щось схоже на електричний струм пронизало все тіло Крайнєва. Всі м'язи його підтяглися і напружилися. Рука люто вп'ялася в бильце крісла, і тонка коричньова шкіра оббивки тріснула. Дивився не одриваючись, просто в обличчя Ганни, ловив кожен її рух, як людина, що вмирає від спраги, ловить найменші краплі роси.

Потім з'явився довгий стіл. Люди з веселими обличчями сиділи довкола нього.

Юрій побачив усіх своїх знайомих і друзів. Він побачив тонке білоброве обличчя Валенса і здивувався: серед усіх облич, усміхнених і веселих, воно вражало важким виразом затаєного болю.

Ось воно з'явилося першим планом, і прозорі очі ясної води глибоко глянули на Крайнєва. Це справді Валенс, дорогий і хороший Валенс дивиться на нього з екрана.

Ось на екрані з'явилося обличчя Ганни. Поруч з нею випливло обличчя Матяша.

Так, це Ганна. Це справді вона. Це її очі дивляться на Юрія Крайнєва. Ось вона таким знайомим рухом опускає вії, щоб підвести їх раптом і несподівано. Тоді погляд її яснішає, але байдужість і дивна втома не зникають.

— І жодної згадки про вас, Юрію Борисовичу. Всі і батьківщина вже давно забули вас, — чує Юрій тихий, але дуже чіткий голос Дорна.

Дорн виключив апарат і дав світло. Воно різонуло в очі Крайнєва і протверезило його.

З хвилину він стояв біля екрана, обводячи очима кабінет, потім глянув на Дорна, на Ярин^у, і руки його помалу опустилися.

Немов зупиняючись після швидкого бігу, він глибоко вдихнув повітря.

— Випийте, — подав йому склянку Дорн.

Юрій напився, і нервове тремтіння зникло. Дорн дивився тепер на нього, усміхаючись, спокійно і переможно. Тепер, мабуть, з Крайнєва, як з м'якої глини, можна буде виліпити все, що завгодно.

— Бачите, ви мені не вірили, а я вам правду казав: у дівчат, друзів і держав справді дивовижно коротка пам'ять.

Крайнєв не слухав його. Він дивився в одну точку на стіні, в ту саму точку, де кілька хвилин тому усміхалася Ганна, його думки зараз нагадували хвилі післяштормового моря. Образ Ганни проходив крізь кожну його думку, крізь кожен подих.

Було страшно навіть подумати, що Дорн каже правду і всі вже забули його. І зараз він один, інженер Юрій Крайнєв, усіма покинутий і забутий, несе і високо нестиме прапор своєї вітчизни.

Що ж, він витримає, хоч би йому довелося навіть витримати страшніші хвилини. Він зуміє вирватися ї повернеться, і тоді всі переконаються, що комуніст Юрій Крайнєв не може зрадити, не, може забути своєї вітчизни, своїх друзів.

Обличчя Гайни знову стало перед його очима.

І раптом він відчув — не Ганна спричиняє йому цей пекучий біль. Слова Дорна зробили глибоку рану в його серці.

«Батьківщина забула вас». Ні, тисячу разів ні. В Москві мусять знати, що Крайнєв живий. Дорн може говорити що завгодно — Вітчизна не забула Юрія Крайнєва!

Він встав і, відхиливши руку Дорна, яка м'яко лягла на його плече, твердими спокійними кроками вийшов з кабінету.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

Це була вже не перша безсонна ніч у житті Юрія Крайнєва. Ходіння по кімнаті, вода, відчинені вікна, холодний, осінній вітер — все це не зменшувало напруження і на хвилину, все це не приносило заспокоєння.

Він ходив, не дивлячись, куди йде, повертався і знову йшов і йшов, сам не розуміючи, навіщо і куди.

Але незважаючи на це напружене, метушливе ходіння, думки Крайнєва саме тепер прийшли до блискучого порядку. Він тепер перевіряв усі свої припущення, востаннє розраховував і обмірковував свою поведінку перед останнім вирішальним кроком.

Сам того не знаючи, Дорн дав йому до рук прекрасний привід для оголошення зламу, для початку роботи. Тепер все виглядатиме цілком правдоподібно. Ні в кого не може виникнути і найменших сумнівів у зраді Юрія Крайнєва.

Потім приходили інші думки. Чи правильно він розрахував? Чи стане у нього знання, винахідливості, певності, щоб обдурити Дорна. Чи не може німець виявитися розумнішим і далекогляднішим, ніж думає про нього Юрій Крайнєв.

Ні, тут вже все перевірене, і боятися нічого. І справа тут не в розумі чи далекоглядності самого Дорна, справа в тому, що вся система німецької науки не дасть йому змоги побачити можливостей, захованих у літаках з реактивними двигунами. Тільки на це може і мусить розраховувати Юрій Крайнєв. Тільки в цьому полягає запорука і можливість успіху його втечі. Він не розкаже Дорнові нічого нового. Він зволікатиме час, будуючи вже давно всім відомі літаки, і чекатиме своєї хвилини. А коли така хвилина не прийде, тоді доведеться вмерти, бо не може більше Юрій Крайнєв сидіти без роботи, ніби заживо гнити у цій комфортабельній тюрмі.

Думка про смерть зникла моментально. Вона була ніби останнім можливим виходом. До неї міг Юрій Крайнєв звернутися тільки тоді, коли і справді становище стане безвихідним. А зараз ще можна боротися і не тільки боротися, а навіть перемогти. І Крайнєв переможе…

Ранок прийшов сірий, осінній, плакучий. Маленькі краплі дрібного дощу текли по шибках вікон, зливаючись у маленькі ручаї. Кімната освітилася непевним блідим світлом. Світло ламп пожовкло і стало безсилим. Усі предмети посіріли і втратили чіткість барв.

Крайнєва покликали до сніданку о дев'ятій. Він швидко вмився і, витираючись, кілька хвилин стояв перед дзеркалом. Він постарів і змінився за цю довгу ніч. Великі темні синці широкими смугами лягли під очима. Зморшки на чолі поглибилися, стали важкими й виразними.

Він вийшов до сніданку, як завжди, мовчазний, спокійний і врівноважений. Сніданок минув у повній тиші. Мей кілька разів зверталася до батька, але той відповідав сухо, стримано, і кінець кінцем дівчина замовкла.

— Я хотів би мати з вами невеличку розмову, — звернувся Юрій до Дорна, встаючи з-за столу, — я чекатиму на вас у вітальні.

Він вийшов, і всі провели його до дверей зацікавленими і стривоженими поглядами. Яринка дивилася тепер на Дорна, не зводячи очей, але той, здавалося, зовсім не поспішав іти за Крайнєвим. Дорн передчував перемогу. Він не зовсім добре уявляв, як воно все це станеться, але був переконаний в наближенні свого тріумфу.

І Яринка теж відчула щось непевне в словах і тоні Крайнєва. У думках її зародилася ясно відчутна тривога. І коли Дорн, акуратно склавши серветку, підвівся з-за столу, Яринка підвелася теж. Вона зайшла у вітальню поруч з Дорном і сіла в крісло навпроти Крайнєва. Дорн залишився стояти, однією рукою спираючись на спинку стільця.

— Ви хотіли говорити зі мною, Юрію Борисовичу. Я слухаю вас.

Крайнєв мовчав. Він дивився на Дорна спокійно, ніби вперше розглядаючи його. Він дивився на Яринку, і тінь усмішки з'являлася на його вустах. Він переводив погляд на вікно: там під сірими хмарами ширяли літаки, і суворість скувала обличчя Крайнєва.

— Так, я хотів говорити з вами. Я хотів сказати, що сьогодні я починаю роботу. Я ставлю тільки одну умову. Ніяких завдань від вас я одержувати не буду. Я конструюватиму і будуватиму тільки те, що захочу сам.

Дорн нахилив голову в глибокому шанобливому поклоні.

— Я безумовно пристаю на всі ваші умови. Ви можете починати роботу тоді, коли вам буде завгодно.

Він ще раз уклонився, повернувся і, не поспішаючи, стримуючи себе від надто поспішних, гарячкових рухів, вийшов з вітальні.

Яринка дивилася тепер на Юрія, немовби не вірячи, що веред нею сидить міцний, гранітний Крайнєв, людина величезної сили, на яку завжди доводилося спиратися. Ця сила розтанула на її очах. Гранітна брила розсипалася на дрібні безсилі піщинки. Вона не мала тепер на кого зіпертися, втрачала останню опору.

Невже перед нею сидить Юрій Крайнєв, той самий Крайнєв, якому вона звикла довіряти більше, ніж самій собі? Невже він може усміхатися зараз, коли страшні слова зради вже злетіли з його уст?

Яринка не могла дивитися в ці ясні очі, обведені важкими смугами синців. Вони були прозорі і правдиві, вони не могли зрадити…

Яринка встала і повільно вийшла з вітальні. Крайнєв говорив їй щось услід, але вона не спинилася. Слова пропливали ніби в густому прозорому тумані, і розібрати хоч би якесь із них Яринка не могла.

Вона, похитуючись, немов хвора людина, дійшла до своєї кімнати і лягла на ліжко. Весь світ гойдався, кружляв перед очима.

— Юрій зрадив, Крайнєв зрадив, — повторювала вона, ніби не розуміючи всього значення цих слів.

Що ж тепер мусить робити вона сама, Яринка?

Невже теж треба піти до Дорна і сказати про свою готовність працювати в лабораторіях? Ні. Цього ніколи не буде. Крайнєв може зрадити, але Яринка не зрадить ніколи.

Їй на думку раптом спали слова мертвого пілота Волоха: «Зрадників батьківщини треба вбивати, або вони мусять вмирати самі. Це на їх власний вибір. Але давати зраджувати їм не можна. Тільки я думаю, що пас усе це не стосується…»

Щасливий Волох! Він умер тоді, коли це і справді уявлялось неможливим. А от тепер Яринка мусить сама розв'язувати це страшне питання. Вона мусить сама судити інженера Крайнєва і сама виконувати вирок.

«Зрадників батьківщини треба вбивати, або вони мусять вмирати самі!»

Ці слова звучали як гасло і як вирок.

Так, зрадників батьківщини треба вбивати. Зараз треба піти в аеродинамічну лабораторію, взяти маленький револьвер, ніш у вітальню і вбити Юрія Крайнєва.

Яринка борсалася у страшних і незвичайних думках, боячись безнадійно заплутатися в них. Все життя вона звикла на когось спиратися, з кимсь радитися, когось слухатися. А тут вона сама мусить вирішити долю життя і смерті одного з найкращих своїх друзів. Вона відчувала страшну відповідальність перед батьківщиною за кожен свій крок.

Далі вагатися не можна. Крайнєв зрадив підло, ганебно, і єдиною відплатою йому могла бути тільки смерть. Але невже ж це вона, Яринка, власними руками мусить убити Крайнєва?

Так, саме вона. І зробити це треба негайно, бо завтра Юрій уже візьметься до роботи, дасть перші креслення. Тоді буде пізно.

Сльози не з'являлися на очах Яринки. Вона відзначила це трохи здивовано. Вона встала з ліжка, цілком володіючи собою, кожним своїм рухом. Зараз це було особливо важливо.

Шлях до аеродинамічної лабораторії здавався їй розтягнутим на багато кілометрів. Вона йшла майже навпомацки.

А що коли там вже немає револьвера?

Вона навіть похолола від цієї думки і прискорила ходу.

Револьвер лежав на тому самому місці, де його залишила Яринка. Вона здригнулася від доторку до холодної полірованої сталі. Револьвер пік руку, але вона не поспішаючи перевірила, чи він заряджений. Стріляна гільза, тихо брязнувши, впала додолу. Тим пострілом було забито Волоха…

«А може, краще застрелити себе?»

Ця думка здалася зовсім не страшною. Отак піднести револьвер до виска, відчути шкірою холодне колечко дула і натиснути спуск. Потім не треба буде думати, не треба так люто мучитися.

А Крайнєв? Він залишиться жити і стане працювати на цього кощавого Дорна? Ні, так не буде.

Яринка рішуче сховала револьвер у кишеню і поволі пішла у вітальню. Там мусив бути Крайнєв. Вона йшла, і з кожним кроком іти ставало все важче і важче, немов сходила вона на височенну гору і сили покидали її.

Вона відчинила двері вітальні з таким почуттям, ніби кидалася у холодну воду. Очі Крайнєва, підведені синцями, з'явилися перед нею. Дивлячись просто в ці темні очі, дівчина підійшла до Крайнєва.

Він навіть підвівся їй назустріч — надто страшними і незвичними були очі Яринки.

— Ти зрадив, — сказала Яринка. Голос її звучав стомлено, але чітко.

Чорний отвір дула дивився просто в очі Крайнєва.

— Я не зрадив, — прошепотів він, — я не…

— Мовчи! — крикнула Яринка. — Мовчи, бо я не зможу…

Щось із страшною силою вдарило її під лікоть, і в ту ж мить розлігся лункий постріл. Макс Буш схопив руку Яринки і відняв револьвер. З пробитого акваріума біг срібний струмінь, і ліниві риби метушилися у зеленкуватій воді.

Проводячи рукою по чолу, Крайнєв важко сів у крісло. Він був блідий як стіна, і синці під очима стали зовсім чорними.

Буш глянув на Яринку, на Крайнєва і презирливо ворухнув губами:

— Побилися, як діти…

— Він зрадив, — сказала Яринка.

— Знаю, — одрізав Буш, — і хочу попередити пана Крайнєва, що коли хтось десь узнає про наші розмови, в нього залишиться зовсім небагато дорогоцінного життя.

Він повернувся і, незвично похилившись, вийшов з кімнати. Двері з грюкотом зачинилися за ним.

— Яринко, — тихо проговорив Крайнєв, — я ж не зрадив…

— Мовчи! — крикнула дівчина, кидаючись до дверей. — Я ненавиджу тебе.

Юрій залишився сам у вітальні. Підлога мокро блищала. Вода ще капала з маленької круглої дірочки у склі акваріума. Крайнєв підійшов до стіни і виколупав маленьку, ще теплу кулю. Кілька хвилин тому вона могла опинитися в його серці. Він сидів, зважуючи кулю на долоні.

А Людвіг Дорн у своєму кабінеті писав переможні листи і телеграми. Сьогодні його день, день тріумфу і перемоги. Сьогодні він справді довів усім, на що здатний Людвіг Дори.

І коли перед ним з'явився Суш з револьвером у руці, Дорн підвівся занепокоєно і з острахом.

— Сядьте, — сказав Буш, і Дорн слухняно сів, — ви колись хвалилися своєю організацією. Дивіться, якими іграшками гралася ця дівчина.

Дорн зблід. Буш помітив це і криво усміхнувся.

— Не білійте. Сьогодні я врятував життя Крайнєву, а заразом, здається, і вам, — глузливо додав він.

Дорн білів з кожним словом розповіді Буша. Кінець кінцем він не витримав, скочив з крісла, схопив Буша за руку і прошепотів:

— Буш! Ви цього не розумієте, але сьогодні ви й справді врятували мене.

Буш не відповів нічого.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Бойова машина — двомісний винищувач — стояла на аеродромі недалеко від виходу з будинку, Це була остання модель, обтічна, ніби крапля падаючої води. У польоті вона мусила мати велику швидкість.

Кулемети і гармату було знято. Двомісний винищувач тепер був звичайною спортивною машиною. У баках не було жодної краплини бензину. Про це все потурбувався Дорн. Незважаючи на згоду працювати, Крайнєва стерегли все пильніше.

В той день Крайнєв довго стояв біля машини, уважно роздивляючись кожну дрібницю. Він добре міг оцінити всі вади і хороші якості цього літака.

Він сів у кабіну і з насолодою відчув під руками пружні і зручні рулі. Закрив очі, уявив себе в польоті, і від цього уявлення відразу ж стало моторошно.

— Ну, як вам сподобався літак? — почулося позад нього, і Крайнєв, здригнувшись, прокинувся від своїх мрій. Він виглянув з кабіни і побачив Дорна. Той стояв, дивлячись на Юрія ласкаво і дещо іронічно.

— Чи годиться він для ваших дослідів?

— Я ще не знаю цього точно.

Крайнєв вискочив з кабіни і ще раз оглянув машину. Вона безумовно була придатна для тих спроб, які запланував Крайнєв.

— Ви, звичайно, не дозволите мені самому робити випробування.

— Це було б з нашого боку більш ніж легковажно.

Крайнєв відійшов від літака і попрямував до лабораторії. Дори ішов за ним, не відстаючи ні на крок. За ці останні дні Крайнєв встиг виконати величезну роботу. Він працював вдень і вночі, не відходячи від столу. Він надто довго сидів без роботи, щоб зараз спочивати. Він відновив по пам'яті конструкцію реактивного двигуна, вже досить давно винайденого і описаного в журналах. Цей двигун міг бути застосований до багатьох типів спортивних літаків. Їхня швидкість в цьому випадку збільшувалася в кілька разів.

Дорн слідкував за кожним кроком Крайнєва, за кожною найменшою рисою, проведеною на папері. Він ходив за Крайнєвим, вгадуючи його накази, його бажання, його потреби, інколи навіть запобігаючи перед ним.

В глибині душі Дорн був глибоко незадоволений тим, що Крайнєв взявся відновлювати стару, давно вже всім відому і випробувану конструкцію. На думку Дорна, в такій роботі не було ніякої потреби. Адже це ще не мав бути справді реактивний літак. Просто до звичайнісінького літака додавалися ще реактивні двигуни. Злетіти він міг тільки як звичайний літак, і тільки в польоті міг різко збільшити швидкість. Всі німецькі авторитети запевняли і були цілком переконані, що від такої конструкції більшого не візьмеш. Для чого ж возиться з нею Крайнєв?

Нічого. За цією першою конструкцією піде друга. Хай інженер спробує смак роботи. Найголовніше те, що він почав працювати. Дорн дійде свого.

Якось увечері Юрій відчув втому. Захотілося піти до Яринки, поговорити, порадитися.

З того пам'ятного дня Яринка не промовила до нього жодного слова. Крайнєв просто не існував для неї. Вона звертала на нього уваги не більше, ніж на вільний стілець. Вона зневажала його і щоразу давала відчути це цілком ясно.

Крайнєв обійшов весь будинок, шукаючи професора Шторре. Дорн примусив старого професора перевіряти креслення Крайнєва. Професор твердив, що все це чистісіньке божевілля, але з великим захопленням копався в кресленнях.

Крайнєв ходив довго і нарешті спинився перед дверима кімнат, де жила Яринка. Він боявся відчинити ці двері. Він зробив велику помилку, не розказавши зразу Яринці про свої плани, і тепер не знав, як зарадити. Яринка зараз напевне не повірить жодному його слову. І все-таки кінець кінцем він обережно постукав і зайшов у кімнату.

Яринка підвелася з крісла йому назустріч. Вона стояла посеред кімнати, бліда як стіна.

— Чого ви прийшли? Я зовсім не хочу з вами говорити. Вийдіть з цієї кімнати.

Крайнєв стояв, дивлячись на обличчя Яринки, і з болем відзначив сліди важких переживань на її дитячому личку.

— Я прийшов поговорити з тобою, — тихо сказав Крайнєв.

— Нам ні про що говорити, — відрізала Яринка. — Я прошу вас вийти.

Вона підійшла до ліжка і лягла, заховавши обличчя в подушку. Крайнєв постояв кілька хвилин, розгублено дивлячись на неї.

Плечі Яринки здригнулися, і з-під подушки вирвалося приглушене ридання. Крайнєв міцно потер долонею чоло і вийшов з кімнати.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Велика чорна машина, м'яко похитуючись на ресорах, зупинилася біля під'їзду інституту стратосфери. Небо, обкладене важкими осінніми хмарами, висіло неприємно низько. Кожну хвилину воно могло обвалитися на землю пеленою мрячного сірого дощу.

Мокре листя лежало біля ґанку на почорнілому асфальті. З висоти зривався холодний пронизливий вітер. Осінь проходила над Києвом, укриваючи тротуари потемнілим листям каштанів.

Високий військовий вийшов з машини. Він швидко збіг по гранітних сходах і зайшов у широкі двері інституту.

Він зійшов на другий поверх, і одну мить його погляд затримала маленька скляна табличка з ім'ям Юрія Крайнєва. Майже не спиняючись, пройшов він у кабінет Валенс а.

Директор зустрів його радісною, стриманою посмішкою. Він встав з крісла і пішов назустріч. Вони були давніми друзями, але за останній час зустрічалися рідко. Проте дружба їхня від того нітрохи не зменшилася. Навпаки, зустрічаючись, вони відчували ще більшу теплоту, ще більшу ніжність один до одного. Це була дружба мужня і сувора — почуття, яке створюється роками і не може зникнути за один день.

Військовий сів у крісло і кілька хвилин уважно розглядав обличчя Валенса. Той так само дивився на свого друга. Завжди, зустрічаючись, вони розглядали один одного, точно відзначаючи позначки часу. Вони вже досягли обоє того віку, коли людина дуже довго залишається майже незмінною, і обидва належали до типу людей, для яких так важко точно визначити вік.

— Я з неприємними звістками, — дивлячись просто в обличчя Валенсу, сказав військовий. — Кілька днів тому Крайнєв зрадив.

Валенс підвів до обличчя руку, немов захищаючись від удару. Через секунду рука повільно лягла на стіл — Валенс вже цілком володів собою.

— Цього не може бути.

— Я теж так думав, але повідомлення вже перевірене. Сумнівів тут бути не може.

— Цього не може бути, — ще раз повторив Валенс.

Голос військового звучав сухо, неприємно, і Валенс ледве пізнавав його.

— На жаль, це може бути. Більше того, так є. В мене залишилася тільки одна надія. Я думаю… тобто можливо, що Крайнєв хитрує, маневрує, щоб мати змогу вирватися. Але це дуже слабка надія. Вій ретельно працює і вже сконструював реактивний двигун.

Вони замовкли. Валенс наміть і не намагався знайти якихось слів. Звістка приголомшила його, але Валенс знайшов у собі силу сказати:

— Все це значить тільки одне: ми скоро побачимо Крайнєва на власні очі.

— Твоїми б устами та мед пити, — відгукнувся військовий. — Я не заперечую такої можливості, але надії мало, дуже мало…

І знову вони сиділи в глибокій тиші.

— Ну, я поїхав, — підвівся з крісла військовий. — Цими днями заїду ще. Може, зумію привезти щось приємніше.

Валенс машинально встав, щоб провесні друга до дверей, але думки його були дуже далеко.

Вони розпрощалися тепло, і військовий вийшов з інституту. Він швидко збіг по блискучих східцях. Дощ, дрібний, осінній мрячний дощ сіявся над землею. Військовий сів у машину. Слухняно, ніби живе створіння, рушила вона з місця.

Було боляче згадувати спокійне, аж надто спокійне обличчя Валенса. Військовий добре знав, яким напруженням волі дається такий спокій.

Машина швидко їхала по мокрому асфальту, і шини з тихим шумом розбризкували краплі осіннього, холодного дощу.

Зразу ж після його від'їзду Валенс теж вийшов з інституту. Він відіслав машину і пішки рушив вздовж вулиці, його охопила холодна осіння мряка і туман. Жовті, місцями вже почорнілі листки каштанів і кленів пахли гнилизною.

Валенс ішов крізь туман. На серці йому було незатишно. Здавалося, ніби і туди прийшла осінь.

Валенс ішов і йшов мокрими вулицями осіннього Києва, не розбираючи, куди йде, не роздумуючи над цим. Він ходив і ходив тільки для того, щоб не залишатися у високій світлій кімнаті наодинці із своїми думками. Він ходив, щоб стомитися, прийти додому і відразу ж заснути глухим сном.

Пелена туману ніби розходиться перед ним, щоб відразу ж стати ще густішою позаду. До пізньої ночі ходить високий, трохи зігнутий Валенс по осінніх безлюдних вулицях затуманеного Києва.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Дорн здійснював проект Крайнєва блискавично. Вже за два дні після того як Шторре перевірив усі креслення, були готові основні деталі двигунів і конструкції кріплення їх до літака. Власне кажучи, це мав бути просто-напросто старий і всім інженерам в Радянському Союзі відомий, в багатьох журналах описаний реактивний літак ЮК-6. Юрій добре знав, на що здатна ця модель. Він знав про неї більше, ніж будь-хто в цілому світі, і саме на цьому базувалися всі його розрахунки.

Роботи провадилися дивовижно швидко, але побачити хоч би одного робітника Крайнєву не вдалося. Дорн мав усі підстави не показувати Крайнєва нікому. Тому Крайнєв віддавав, розпорядження Дорну або Шторре, а робітники з'являлися рівно мере і дві хвилини після того, як Юрій зникав за дверима своєї тюрми.

Літак, на думку Юрія, міг тільки з великими труднощами відірватися від землі. Тому на аеродромі встановлювали потужну катапульту — машину, яка могла викинути в повітря в десять разів більший літак. Її устатковували паралельно з обладнанням літака. Тут мало бути забезпечено бездоганний зліт.

Роботи йшли повним ходом, і Дорн був задоволений. А Крайнєв ходив похмурий, злий, односкладово відповідав на запитання і не мав охоти розмовляти ні з ким.

Яка радість від того, що все йде добре, коли всі плани його можуть піти нанівець через це дурне дівчисько, через Яринку. Не може ж він спробувати втекти, лишивши її тут. План його було продумано вже в усіх деталях, але здійснювати його без Яринки Крайнєв не міг.

Треба було діяти, треба було негайно з'ясувати свої відносини з Яринкою, бо інакше всі плани втечі треба відкласти.

Тепер Яринка цілими днями не виходила зі своєї кімнати. Цілі дні вона була в цих чотирьох стінах, стояла біля вікна або нерухомо сиділа в кріслі. З вікна їй видно було шматок бетонної стіни і частину аеродрому. Небо, осіннє і непрозоре, притулялося до шибок. Все це було сіре, давно знайоме, до нудоти обридле.

Коли Крайнєв взявся до роботи, вона деякий час жила без опори, без твердого грунту під ногами. Тепер вона відчувала, як до неї знову повертається впевненість.

Тепер вона могла вже цілком спокійно розглядати вчинки Крайнєва. І коли Юрій вдруге прийшов до неї, вона відчула, що зможе говорити зовсім спокійно.

Він зайшов у кімнату, великий, масивний, — зайшов, трохи ніяково усміхаючись. Він сів на стільця і кілька хвилин мовчав, не знаючи, з чого треба починати розмову. Всі заздалегідь приготовані слова зникли з голови, і залишилися тільки якісь холоднуваті фрази, якими ніяк не можна було б висловити справжніх почуттів.

Яринка сама перша прийшла йому на допомогу.

— Ну, як твої роботи? — запитала вона, і Крайнєв відчув у словах холодок і неприязнь. — Скоро вже одержиш орден від Дорна? — продовжувала знущатися Яринка.

Не варто було відповідати на такі запитання. Замість того Юрій сказав пошепки, дивлячись кудись у куток кімнати:

— Ми вилетимо звідси через три, максимум через чотири дні.

Очі Яринки стрепенулися і здивовано спинилися на блідому обличчі Крайнєва.

— Куди вилетимо?

— Куди, точко не знаю. В усякому разі, на схід. Може, досягнемо СРСР. Може, вилетимо навіть у смерть, але в усякому разі з цієї тюрми…

— На чому це ви, професоре, збираєтеся летіти?

— На реактивному літаку, який зараз спеціально для нас будує Дорн.

— Смішно…

— А я спробую цей жарт перетворити на дійсність. Я спробую вилетіти в той момент, коли вилетіти взагалі буде неможливо. — І, побачивши здивовані очі Яринки, додав: — Звичайно, неможливо, на думку наших шановних господарів.

Яринка дивилася на Крайнєва з огидою. Вона не повірила жодному слову інженера. Вона була певна, що все це придумане, аби примусити її знову повірити Крайнєву, простити зрадника.

— Це дуже невдало видумано, Юрію Борисовичу. Видумано, очевидно, спеціально для мене. Дорн ніколи не буде таким наївним, щоб залишити вас хоч на мить біля готового до польоту літака. Придумайте щось інше….

Вона навіть не дивилася на Юрія, вимовляючи ці слова. Погляд її блукав десь за вікном по сірій бетонній стіні. Їй важко було говорити таке — вона ще не одвикла вірити Крайнєву.

— Гаразд, Яринко, — підвівся Крайнєв з стільця, — говорити нам з тобою зараз важко. Ти можеш вірити мені, можеш не вірити, це вже як хочеш. Я не зрадив, а тільки шукаю виходу — виходу в життя з цієї бетонної могили — і знайду його. От і все.

Він повернувся і пішов до дверей. Біля порога спинився і додав, тримаючись за ручку дверей:

— Ми можемо вилетіти кожної хвилини. Треба, щоб ти була готова.

Яринка мимоволі кивнула головою. Крайнєв усміхнувся. Він повернув ручку дверей, але вони прочинилися ніби самі, і в кімнату зайшов Макс Буш. Не говорячи жодного слова, він підійшов до маленької, дуже красиво інкрустованої шафи, яка стояла в кутку кімнати, відкрив верхні малесенькі дверцята і повернув щось дуже схоже на вимикача. Юрій глянув — маленький мікрофон стояв у секретній шухляді.

«Все загинуло, — подумав Крайнєв, відчуваючи, як кров помалу відпливає з його обличчя. — Він усе чув».

Буш сказав, переводячи погляд з Крайнєва на Яринку:

— Ваш план наївний. Дорн ніколи не дозволить вам навіть наблизитися до літака, коли він буде готовий до польоту. В усякому разі вам треба порекомендувати бути обережнішими. Ваше щастя, що сьогодні біля мікрофонів чергував я.

Він глянув на Крайнєва, на Яринку і тихо додав:

— Ми готуємо вам втечу. Ще не все ясно, але така можливість не виключена. Повторюю ще раз — обережність.

Він підійшов до шафи, знову включив мікрофон і зачинив дверцята. Потім відійшов до дверей і на мить спинився.

Юрій здригнувся. Права рука Буша раптом піднеслася вгору, і міцно затиснутий кулак застиг у повітрі. Це було старе, традиційне вітання червоних фронтовиків.

Буш усміхнувся, і вперше за весь цей час Юрій Крайнєв побачив його посмішку. Не сказавши більше жодного слова, він зник за дверима.

Яринка і Крайнєв стояли, немов вражені блискавкою.

— А я й не думала…

Юрій кинувся до Яринки і рукою закрив їй рота.

— Ш… ш…

Він показав очима на шафу, де стояв мікрофон, і здригнувся. Скільки розмов і планів було розроблено ними, ніби спеціально для того, щоб Дори міг все це почути. Жодна їхня розмова не була таємницею. Про це навіть страшно було подумати.

— Всього найкращого, — весело усміхаючись, сказав Юрій, — я сподіваюся завтра побачити вас в лабораторії.

Яринка нічого не відповіла, тільки усміхнулася несподівано для себе самої весело і спокійно.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Дорн підвів до Крайнєва високого плечистого чоловіка у пілотському шоломі і відрекомендував. Це був пілот-випробувач.

Того дня мав відбутися перший пробний політ. Граціозний металевий літак стояв на верху катапульти на нешироких рейках. Стиснуте повітря мусило дати йому перший сильний поштовх. Він секунду їхав по рейках з величезною швидкістю і потім зривався в повітря, не потребуючи розгону. Крайнєв запевняв Дорна, що перевантажений реактивними двигунами літак не відірветься від землі без цього приладдя.

Юрій знайомив пілота з управлінням реактивними двигунами. На його здивування, пілот вже мав досвід у цій справі. Очевидно, ще десь в Німеччині працювали над цими проблемами і навіть досягли вже певних успіхів.

Крайнєв, Дорн і пілот піднялися на катапульту до літака; і, показуючи пілотові систему управління, Крайнєв думав, як гарно було б зараз штовхнути вниз на асфальт пілота і Дорна, дати повний газ… і опинитися з розбитою машиною на землі, — іронічно закінчив він свою думку. Літак міг злетіти тільки від потужного поштовху стиснутого повітря. Ніхто не захоче зараз допомагати Крайнєву злетіти в повітря. Крім того, в баках зараз немає жодної крапельки бензину. Дорн справді дуже дбайливо ставиться до своїх обов'язків тюремника.

Пілот сів у кабіну. Він сидів там, приміряючись і звикаючи до управління. Обличчя було серйозним і зосередженим. Вій знав — з швидкістю в вісімсот кілометрів жартувати не можна.

Крайнєв стояв під однією з ракетних установок поруч з літаком, і дивні думки приходили йому в голову. Вже не вперше думав він про щось подібне. Ми звикли до того, що ножицями ріжуть папір або матерію, і дуже мало хто може уявити ножиці як спис. А тимчасом кинути ножиці на ворога і поранити його зовсім неважко. Ми звикли до наперед визначених функцій предметів чи машин, а для того, щоб виявити іншу функцію, треба мати політ фантазії або, в усякому разі, дуже широку технічну освіту. Саме на цьому базується план втечі Юрія Крайнєва. Чи вдасться тільки здійснити цей план?

Пілот довгенько сидів у кабіні, приміряючись до управління. Потім, коли все було з'ясовано, вони спустилися вниз.

Там, унизу, трохи похилившись над величезними синіми полотнищами креслень, стояв професор Шторре. Він привітав Крайнєва і запитав, чи все готове. Крайнєв відповів, що починати можна тільки тоді, коли накаже Дорн, але довго чекати цього не доведеться.

Яринка стояла тут же поруч професора Шторре. Вже три дні працювала вона разом з Крайнєвим, на велику втіху Людвіга Дорна. Їй уже давно обридло це нескінченне чекання. Здавалося зовсім зайвим перевіряння пілотом кожної дрібниці. Але Яринка сама не так давно склала іспит на звання тсоавіахімівського пілота, все розуміла і стримувала своє нетерпіння.

Яринка куталася в пальто, але все-таки було холодно. Вже кінчався жовтень. Вітер уже більше не переносив через стіни пожовклого листя. Все частіше і частіше приморозки вибілювали аеродром сріблястим інеєм. Все коротшими ставали дні.

— Чого він там копається, — незадоволено пробурчав Крайнєв, коли пілот знову заліз у кабіну. — Вже давно можна випускати машину.

Нарешті Дорн наказав Крайнєву відійти набік, поставив біля нього на всякий випадок двох солдатів і тільки після того наказав наповнити бензином баки літака. Вся ця обережність виглядала дуже комічно, коли спостерігати збоку, але Крайнєв люто закусив губу. Він стояв оддалік катапульти і іронічно поглядав на метушню Дорна.

Баки було сповнено бензином, і пілот, перевіряючи мотор, дав перші обороти гвинта. Хвилину пропелер ніби вагався, зробив один нерішучий оборот і потім раптом зник у божевільній швидкості обертання. Мотор працював бездоганно.

Все було готове до польоту. Пілот висунувся з кабіни і махнув рукою. Дорн підійшов до Крайнєва. Професор взявся за вимикач, яким включався механізм катапульти.

Крайнєв зрозумів, що настав час діяти.

— Спиніться, — заволав він, кидаючись до Шторре, — спиніться, я зовсім забув…

Солдати схопили його за плечі. Дорн перелякано кинувся за Крайнєвим. Професор Шторре відпустив ручку вимикача.

— Спиніться, — все ще кричав Крайнєв, — спиніться, як ми могли забути… гвинт… треба змінити гвинт…

Здивований пілот виключив мотор і виліз з кабіни.

— Злазьте, — махнув до нього рукою Дорн і дав наказ солдатам стати біля входу до катапульти, хоч Крайнєв зовсім і не збирався туди іти.

— Ви розумієте, — гарячково жестикулюючи, говорив Юрій, звертаючись до професора Шторре, — на літаку стоїть старий гвинт з незмінним кроком.

— Ви маєте радію, — поважно відповів Шторре, — такий гвинт на великих швидкостях може стати гальмом. Треба поставити гвинта з автоматичним регулюванням.

— Коли ви зможете дати креслення? — сухо і роздратовано запитав Дорн.

— На проект потрібно буде трохи більше доби, — відповів Крайнєв, — але для нового гвинта знадобиться спеціальне литво.

— Це нас не спинить, — зневажливо усміхнувся Дорн.

— Скажіть робітникам, щоб вони зняли цього гвинта, — вже тоном наказу говорив Крайнєв. — Мені для проекту треба знати систему його кріплення. Ходімо, Яринко…

Завжди після того, як розпорядження було зроблено, Крайнєв сам поспішав зайти до будинку, щоб не чути образливого нагадування Дорна.

Шторре, пілот і Дорн залишилися біля літака. Викликані техніки вже здіймали гвинта. Новий гвинт могли виготувати тільки днів за три.

Дорн злостився і хмурився. Але все-таки краще було почекати ще два дні, ніж пережити невдачу чи, може, навіть катастрофу.

Пілот і робітники пішли, забравши з собою знятого гвинта. На аеродромі залишилися тільки Шторре і Дорн. Старий професор хотів запитати Дорна, чи не одержав той листа від Вальтера Шторре, але відклав свій намір до розмови у вітальні.

— Треба сюди поставити варту, — роздумливо, не то запитуючи, не то стверджуючи, сказав Дорн.

— Куди? — не зрозумів Шторре.

— Сюди, до літака. Чи не може Крайнєв його якось використати?

— Як?

— Вилетіти.

— Ну, знаєте, з таким же успіхом можна розраховувати полетіти на полах свого власного піджака. Я ще не чув, щоб літаки могли здійматися у повітря без гвинтів.

— Але пілот не випустив бензину з баків. Прошу вас це зробити.

— Навіщо? Адже все одно немає гвинта.

— Я вас прошу.

— Але це безглуздя.

— Я наказую.

— Гаразд, — знизав плечима Шторре, — але це абсолютно зайва робота.

І він, стогнучи ї крекчучи, поліз до катапульти випускати бензин з баків. Дорн стояв унизу і дивився на нього. Літак без гвинта здавався пораненим.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Увечері професор Шторре не витримав. Яка, кінець кінцем, різниця, запитає він про сипа сьогодні ввечері чи завтра ранком, як було обумовлено? Рішуче обсмикнувши піджака, професор пішов до кабінету Дорна.

— Ви маєте якісь новини? — поглядом від стола зустрів його Дорн. — Ні? Я не викликав вас.

Шторре розгубився. Він зовсім не знав, як йому слід поводитися з Дорном. Він ніби занімів у першу хвилину. А Дорн дивився на нього очікувально, і мовчати далі ставало вже незручним і неможливим. Шторре провів рукою по сивій бороді і сказав:

— Я прийшов спитати, чи не маєте ви листів від мого сина.

Він промовив ці слова і замовк, з острахом спостерігаючи зміни в обличчі Дорна. Він не міг зрозуміти, чому раптом так похмурилося чоло барона і напівзакрилися повіки. Він не встиг зрозуміти нічого, але інтуїтивно збагнув — все загинуло. Дорн нічого не одержав від Вальтера і не може одержати, бо той і справді загинув у кабіні літака.

А Дорн опинився дійсно в скрутному становищі. Захопившися перемогою над Крайнєвим, він зовсім забув про Шторре. Треба було сфабрикувати фальшивого листа і заспокоїти професора. А тепер, очевидно, вже доведеться іти навпростець, бо дальші зволікання просто небезпечні.

— Сідайте, прошу вас.

Шторре повільно сів, не зводячи очей з Дорна. Він чекав відповіді, але Дорн, мабуть, не поспішав відповідати. Нарешті барон заговорив:

— Я хочу, щоб ви мене добре зрозуміли, професоре. Я хочу, щоб сьогодні ми договорилися раз назавжди і більше ніколи не торкалися цього питання. Я прошу вас спокійно вислухати мене, вислухати і зрозуміти…

Дорн глибоко затягнувся цигаркою і зробив паузу.

Рука Шторре лежала на столі, і довгі старечі пальці конвульсивно тремтіли. Дорн почав говорити далі:

— Ваш сип був комуністом, і, на превеликий жаль, це виявилося незадовго до того, як ви опинилися в цих лабораторіях. Сядьте! — тоном команди крикнув він, помітивши, що Шторре поволі підводиться з крісла. — Сядьте і слухайте!

Шторре слухняно сів. Погляд його став безумним. Очі здавалися зробленими з мутного скла. Він дивився на Дорна і нічого не бачив. Барон говорив далі.

— Завтра чи післязавтра перший реактивний літак вилетить з нашого аеродрому, і професора Шторре буде оголошено конструктором цього геніального апарата. Професора Шторре знатиме цілий світ. Ваше ім'я буде на устах кожної культурної людини. Вам…

— Годі… — тихо і спокійно сказав Шторре, — годі. Годі, вбивця! — крикнув він, зриваючись з місця, але сили зрадили його, і він, похитнувшись, важко впав на крісло.

— Випийте води і заспокойтесь, — сказав Дорн, — я цілком розумію ваші почуття, в мене самого е діти, але тут зарадити було вже неможливо Якби це було в моїй владі, ваш сии не вмер би.

— Вмер, — повторив Шторре, — вмер, вмер. Дивне слово. Воно тут ні до чого, його забили, його забили в літаку. Значить, усе правда, що мені сказали…

— Заспокойтеся, професоре.

— Я спокійний. Я зовсім спокійний. Дивіться на мене, Людвіг Дорн. Вам не страшно? Вам мусить бути страшно, Людвіг Дорн. Думайте про своїх дітей, думайте і жахайтесь…

На професора Шторре страшно було дивитися. Обличчя його залишалося майже спокійним, але очі горіли божевільним вогнем і робили страшним це старече обличчя. Він помалу підвівся з крісла і, не оглядаючись на Дорна, пішов до виходу з кабінету. Сили зраджували його, але він напружував останні зусилля, щоб іти рівно, щоб не виказати перед Дорном своєї слабості. Він вийшов з кабінету, точним рухом зачинивши за собою двері. Зараз же за дверима сили покинули його, і він важко прихилився до одвірка. Помалу, спираючись на стінку, він попрямував по коридору.

Дорн виглянув з дверей кабінету. Професор Шторре похитуючись ішов довгим ясно-освітленим коридором. Він тремтів і щохвилини спирався на стіну.

«Думайте і жахайтесь!» — ці слова, здавалося, висіли у млистій тиші. Дорн хвилину дивився, потім знизав плечима і повернувся до кабінету.

Що йому до професора Шторре, коли Крайнєв, сам Крайнєв зараз працює на нього! Завтра Шторре перекипить і знову візьметься за роботу. Через нього не варто навіть хвилюватися.

І Дорн знову сів до столу писати листа. Із Берліна вимагали щоденного зведення про стан робіт, і Дорн з гордістю приховував готовність літака до польоту. Він хотів провести перші випробування сам і тільки тоді вже викликати начальника із столиці. Спектакль треба було добре підготувати.

А професор Шторре, хитаючись і тримаючись за стіну, дійшов до дверей вітальні. Там було напівтемно. Відчуваючи, як сили зовсім зраджують його, професор зайшов у кімнату і важко впав у крісло.

— Що з вами, професоре? — підвелася від акваріума Яринка.

Вона підійшла до крісла. Професор напівлежав, закривши обличчя великими руками. Все тіло його струшували судороги.

— Що з вами, професоре? Заспокойтеся.

Яринка сіла на поручень крісла і погладила професора по шорсткому піджаку. Шторре підвівся. Очі його вогко блищали.

— Ви казали правду. Вони вбили його, вбили Вальтера… Вбили і брехали мені…

Щось захрипіло в нього в горлі, і він важко похилився обличчям на коліна Яринки. Яринка відчула долонею зморшки його чола. Щось вогке і тепле впало їй на долоню. Дівчина здригнулася: Шторре плакав. Плечі його судорожно сіпалися від ридань.

Вона ніжно гладила його шорстке срібне волосся, але професор не помічав цього. Весь світ зараз здавався йому темною могилою.

— Тікайте, тікайте звідси, — знову підвівся професор, поводячи запаленими очима, — тікайте, бо вони вб'ють всіх — і Крайнєва, і вас, і всіх…

— Ви допоможете нам?

— Я не можу… але якби міг, то віддав би життя, щоб звільнити вас. Хоча кому зараз потрібна така дрібниця, як моє життя, коли мій син, коли Вальтер помер?

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Того дня ранок довго не міг пробитися крізь густу запону туману.

Блякле світло довго продиралося крізь густе плетиво хмар. А коли нарешті ранок переміг, разом із свіжим вітром зникли тумани і хмари, поступившись місцем для холодного і ясного осіннього дня.

У такі дні небо буває прозорим і незвично голубим. Такої прозорості і блакиті не буває іншої пори року. Це не кришталева голубінь зимового неба, коли очам боляче дивитися вгору, у повітря, помережане колючими відблисками сніжинок. Це не буряна блакить весни, коли Б небо потужно звиваються вітрові струми. Це не ультрамаринова синява літнього неба, задоволена і заспокоєна, жарка блакить.

Ні, це мінорна, холодна і ясна голубизна осені. Голубизна, підкреслена коричньовим листям на землі.

Того ранку промені сонця були ясними, але жодної крихти тепла не приносили вони з собою. Рівний несильний вітерець проносив легенькі хмарини, і вони летіли на схід, до сонця, вибагливо змінюючи форму і немов намагаючись перегнати одна одну.

Навіть бетонна стіна іскрилася кристалами інею і не здавалася гнітючою чи важкою. Сонце висіло зовсім низько над аеродромом, холоднувате і задумане. Немов знехотя, повільно, воно лізло вгору.

Яринка сиділа на невисокій скрині з інструментами і дивилася на сонце. Нервова лихоманка струшувала все її тіло. Вона намагалася припинити це тремтіння, щільніше куталася в пальто, але це не допомагало.

Крайнєв працював біля літака. Здавалося, він виконує роботу надзвичайної ваги. Кілька синіх креслень лежало на рейках катапульти біля коліс літака. Руки Крайнєва ворушилися швидкими, впевненими ривками. Він був цілком захоплений своєю роботою.

Але, придивившись уважніше, можна було помітити деяку одноманітність рухів Крайнєва. Справді, він порався біля одного і того ж місця в управлінні літака, і рухи його повторювалися щохвилини. Кожну хвилину він одгвинчував дві гайки і потім знову акуратно затягав їх ключем. Коли обидві гайки було надійно закручено, він знову одгвинчував їх, і все починалося спочатку.

Правда, інколи можна було помітити, як Крайнєв на секунду відривається від своїх гайок, дивиться на великий годинник, прикріплений над дверима будинку, уважно оглядає двері і потім знову береться до своєї дивовижної роботи.

Буш має прийти точно о восьмій. Учора Крайнєв домовився з ним твердо.

Яринка сидить унизу мовчки. Вона чекає, нетерпляче і насторожено. Ніхто не знає, яких зусиль коштує їй цей спокій.

Стрілка стоїть точно на восьми. Крайнєв застиг, дивлячись на двері. Ось зараз стрілка електричного годинника зробить маленький, ледве помітний рух, і почнеться дев'ята година. Точно о восьмій має прийти Буш. Невже він теж провокатор і не прийде.

Стрілка ворухнулася і переступила на дев'яту годину. Двері залишалися нерухомими. Помалу, вже зовсім машинально Крайнєв почав одгвинчувати і загвинчувати гайки. Страшне напруження нервів давалося взнаки. В голові стояв тонкий і пронизливий дзвін.

Яринка сиділа нерухомо. Вона ще і ще раз перевіряла план Крайнєва, Це був геніальний своєю несподіваною простотою план. Справді, як може злетіти в повітря літак, коли головного його рушія — гвинта — знято і тільки оголений вал стирчить з-під капота мотора.

І все-таки він міг злетіти. Він міг злетіти сплою реактивних двигунів, збудованих під крилами, точно так, як злітають в повітря різноколірні святкові ракети.

Для цього він сам мусив обернутися на ракету величезної підйомної сили і дальності дії. І такому літакові вони мусили довірити своє життя.

Яринка здригнулася. Чи не було безглуздям звірятися на таку незвичайну машину? Чи злетить вона без гвинта?

Але Крайнєв сказав, що літак полетить. Ні Дорн, ні Шторре ніколи не могли б припустити навіть такої можливості. Для цього у них не вистачає ні широти технічного світогляду, ні перспективи. В цьому безперечна перевага Крайнєва, і тільки використавши цю перевагу, він може здобути собі волю.

А хвилинна стрілка на годиннику все йшла і йшла. Вона ворушилася, бездушна і невблаганна. Макс Буш не приходив. Макс Буш одурив Крайнєва або просто злякався. Тепер вже Дорн, мабуть, напевне знає про всі їхні плани. Тільки дивно, що навіть тепер він дозволяє Крайнєву поратися біля літака. Ні, мабуть-таки твердо вірить Дорн у неможливість польоту без гвинта.

Коли годинник показував без чверті дев'ять, Крайнєв зрозумів: далі чекати не можна. Востаннє загвинтивши і перевіривши гайки, він обтер ганчіркою руки і зійшов до Яринки.

Дівчина зустріла Юрія запитливим поглядом. Вона чекала рішення. Він мусив відповісти не вагаючись, бо скоро дев'ята година і має прийти Людвіг Дорн.

Хвилину Крайнєв дивився вгору, немов оцінюючи погоду. Вона була чудова. Легкий вітрець гнав на схід хмарини, і Крайнєв подумав, як гарно було б зараз летіти назустріч сонцю, а може, навіть і смерті.

Хвилину він дивився на Яринку, спокійно, роздумливо, оцінюючи її сили, потім сказав:

— Ми зробимо так: ти зараз сядеш в літак, я випущу тебе в повітря. Ти летітимеш доти, поки в тебе стане пального. Потім ти приземлишся, де тобі здасться зручним. Я сподіваюся, ти не розіб'єшся, бо ця машина навіть без гвинта мусить планувати цілком пристойно. Потім ти намагатимешся, щоб тебе побачило якомога більше народу, і всім говоритимеш, що Юрій Крайнєв живий. Коли вдасться долетіти до СРСР, то ти вже і сама знаєш, як поводитися. Оце і все. Ну, марш нагору, в машину. Ти включиш ракети на слабке горіння і дивитимешся на мене. Коли я махну рукою, ти даси повне горіння. От і все.

Яринка дивилася на Крайнєва здивовано і навіть трохи засмучено: вона терпляче чекала, доки Крайнєв закінчить, потім сказала тихо і серйозно:

— Все це прекрасно і дуже вдало придумано. Буде тільки одна невеличка зміна. У літак сядеш ти, а я залишуся тут. Коли я втечу, то тебе тут так заховають, що ніхто вже повік не знайде.

Вона говорила рішуче, і жодної ноти вагання не відчувалося в її голосі.

— Я маю право тобі наказувати, і ти мусиш слухатися, — з притиском сказав Крайнєв.

— Тут ніхто не має права наказувати. Я прошу тебе, не гай часу, іди в машину…

— Це смішно. Я тебе тут не залишу.

— А я не дозволю, щоб Юрій Крайнєв залишився тут.

Упертість і ніколи досі не чувана, не властива для Яринки твердість відчувалася в цих словах. Крайнєв здивувався, не пізнаючи тону цієї лагідної і завжди такої нерішучої дівчини. Вона дивилася йому просто в очі, твердо, спокійно, і Крайнєв зрозумів, що умовити Яринку не вдасться.

Тоді він усміхнувся самими краєчками губ і сказав, витягаючи з кишені коробку сірників:

— Ми будемо тягти жеребок. Хто витягне надламаний, той злетить. Інакше я ніколи не погоджуся сісти в кабіну.

Яринка вагалася кілька секунд. Чи треба їй пристати на пропозицію Крайнєва? Якщо виграє Юрій, то тоді йому вже неодмінно доведеться летіти, а коли вона сама, то напевне знайдеться спосіб якось відмовитися від свого права.

— Згода, — сказала вона, і Крайнєв відразу ж витяг два сірники і взяв їх у руку.

— Летить надламаний, — сказав він, простягаючи руку до Яринки.

Хвилину дівчина дивилася на два червонуваті шматочки дерева, які витикалися з затиснутої долоні Крайнєва. Вона простягла руку. Пальці її помітно тремтіли. Секунду вона вагалася, ніби ворожила над сірниками, потім різким рухом витягла один і тихо ахнула: сірник був надламаний.

— Ну, марш у машину, — спокійним розмашистим рухом Крайнєв кинув другого сірника собі за спину. — Швидше, скоро прийде Дорн…

Яринка не слухала його. Вона дивилася туди, де впав другий сірник, і підозра зародилася в її думках. Вона зробила крок до того місця, де впав сірник, але Крайнєв загородив їй дорогу.

— Куди ти йдеш? Іди в машину.

— Пусти, — сказала дівчина, — ти одурив мене.

Несподіваний шум притяг їхню увагу. Двері будинку розкрилися навстіж, і Дорн з'явився на порозі, привітно усміхаючись до Крайнєва.

— О, ви стали рано вставати, — привітно вигукнув він, — На превеликий жаль, гвинт зроблять тільки завтра ввечері. Спеціальне литво затримує нас.

Яринка і Крайнєв не могли глянути одне на одного. Таку хорошу нагоду було пропущено. Кожен мовчки обвинувачував другого у затримці. Хто знає, коли буде ще така нагода?

— Ходімо снідати, — говорив далі Дорн, нічого не помічаючи. — Сьогодні у нас буде зовсім вільний день.

Поволі рушили Яринка і Крайнєв за Дорном. Біля порога він опинився і вигукнув:

— Скажіть одверто — ви знали, що ця скотина Буш — комуніст?

Крайнєву навіть подих захопило від несподіванки. Так от чому не прийшов Буш…

— Вночі його заарештували. Це мене вразило, як громом. Що він вам говорив? Мабуть, обіцяв допомогти?

— Ні, — спокійно відповів Крайнєв. — Він мені нічого не говорив. Він мав усі підстави не дуже любити мене.

Вони підійшли до повороту в коридор, де містилася спальня Мей і кабінет Дорна.

— Почекайте мене одну мить, — сказав Дорн, ідучи до кімнати Мей, — я зараз наздожену вас.

* * *

Після сніданку Крайнєв і Яринка знову вийшли на аеродром. Про втечу зараз не могло бути і мови. Тепер, коли Буша викрито, Дорн напевне весь час не зводитиме з них очей. Значить, треба чекати.

Вони знову підійшли до літака. Зараз його металеві крила сяяли. Сонце підбилося вже високо. Воно пливло по небу, затягнуте легкими прозорими хмаринами. Вітер майже затих.

Крайнєв озирнувся. Нікого не видно було у вікнах будинку, але ніхто не знає, звідкіля може слідкувати Дорн. Двері будинку відчинилися раптом навстіж, і професор Шторре з'явився на порозі. На нього було страшно дивитися. Скуйовджене волосся і блискучі очі надавали йому вигляду божевільного. Похитуючись, ніби п'яний, підійшов він до Крайнєва і Яринки.

— Що ви тут робите? — хрипко і зневажливо запитав він. — Обдумуєте план втечі? Надієтеся на милість бога і барона Дорна? Смішно. Тільки смерть — ось вихід із цієї могили.

Яскрава думка промайнула серед думок Яринки. Вона була такою привабливою, що в можливість її здійснення важко було повірити. Дивлячись зовсім просто в сині божевільні очі, Яринка близько підійшла до професора Шторре.

— Ви згодні допомогти нам?

— Пробити лобом оцю стіну? Не згоден, — відрізав Шторре і одвернувся від Яринки, але раптом зблідле обличчя Крайнєва з'явилося перед ним.

— Ні, професоре, — тихо сказав Крайнєв, — не лобом стіну. Ми сідаємо в літак. Ви включаєте механізм катапульти, я включаю ракети, і ми лічимо…

— Хто тут з пас божевільний? Я чи ви? Куди ж ви полетите без гвинта? Я мав вас за розумнішого…

— Ракети понесуть нас краще за гвинт.

— Прошу, — театрально розшаркався професор, — можу одправити вас прямим сполученням на той світ, коли вам вже захотілося застосувати такий оригінальний спосіб самогубства… хоч це, мабуть, найкращий вихід з цієї тюрми…

Він сильно потер лоба долонею, намагаючись зрозуміти, потім раптом заспішив, захвилювався, підійшов до катапульти, перевірив механізм, ще раї потер чоло і скомандував:

— Сідайте.

Повторювати це запрошення не довелося. Швидко зійшли Яринка і Юрій по хисткій драбинці і сіли в літак.

На обличчя професора в ці хвилини навіть страшно було глянути. Дика посмішка перекошувала його рот, очі світилися, як жарини, нервова пропасниця корчами зводила його руки.

Це настав час його помсти. Кров Вальтера Шторре, пролита в дальніх лісах, пекла груди і вимагала відплати. Зараз майбутнє Дорна лежало в руках професора Шторре. Зараз він випускав у повітря останню надію барона Людвіга фон-Дорна. Він боявся тільки, що щось може перешкодити, і губи його, зведені корчами, шепотіли: «Швидше, швидше».

— Ну, прощай, Яринко, — обернувся зі свого місця Крайнєв, — зараз будемо летіти.

Яринка дивилася йому просто у вічі. Вона була бліда, і жодна рисочка не ворушилася на її обличчі.

— Прощай, — швидше зрозумів, ніж почув Крайнєв.

Він спробував усміхнутися, але відчув, що не може, і висунувся за борт кабіни. Професор Шторре стояв унизу, тримаючись за вимикача, і чекав сигналу Крайнєва.

Це була найстрашніша хвилина — зліт. Тут могло бути стільки випадковостей, що передбачити всі їх було неможливо. Та навіть і без випадковостей зліт без гвинта, на самих ракетах, був нечуваною на ті часи вигадкою.

Літак міг упасти на асфальт у першу ж мить, він міг врізатися в стіну, він міг вибухнути в повітрі, але він також міг і винести на собі полонених.

Професор стояв біля вимикача, нетерпляче поглядаючи вгору. Чекати більше не доводилося. Юрій ледве помітно перевів маленький важіль і увімкнув запалювання. Глухий рокіт почувся з обох боків літака. На малому газі ракети працювали прекрасно.

Юрій підніс руку з білою хусткою, махнув нею і в ту ж мить дав повне навантаження ракетам. Він не бачив руху руки Шторре. Щось з страшною силою вдарило Крайнєва в спину, і на секунду він знепритомнів.

Літак злетів з катапульти, і в першу мить колеса його майже черкнулися об асфальт. Потім швидкість додала сили його крилам, і він понісся низько над аеродромом. Реактивні двигуни ревли оглушливо, нагадуючи тривожне виття сирен.

Крайнєв відразу ж опритомнів. Просто на нього неслася сіра бетонна стіна. Майже машинально він узяв на себе ручку рулів глибини. Літак рвонувся вгору, і важка стіна, бетонний удав, залишилася далеко внизу.

Професор Шторре стояв біля катапульти, все ще стискаючи ручку вимикача. Лютий крик розлігся позад нього. Шторре спокійно обернувся. Від дверей будинку до нього біг Дорн.

— Що трапилося? — кричав він.

— Ха-ха-ха-ха, — хрипко і урочисто розсміявся професор, — вони полетіли, полетіли, он вони летять…

Дорн глянув туди, куди вказував Шторре. Довга біла лінія перекреслювала небо. У кінці її мчав на схід маленький, вже ледве видимий літак.

— Пам'ятайте про помсту, Дорн, — хрипів Шторре, — пам'ятайте про смерть Вальтера Шторре.

Тоді Дорн зрозумів усе. Він дивився на професора і відчував, що більше не володіє собою. Він щохвилини міг кинутися і вчепитися в горло цьому дідуганові.

А Шторре сміявся — зловтішно, заливчасто. Він святкував велику свою перемогу над Людвігом Дорном, і стерпіти цього барон не міг. Не тямлячи себе, він вихопив з кишені маленький блискучий браунінг і вистрілив просто в сиву бороду професора.

— Ха-ха-ха, — все ще сміявся професор.

Дорн вистрілив ще раз. Професор похитнувся і, помалу згинаючись у поясі, упав на асфальт. Обличчя його все ще кривилося у корчах нестримного сміху. Дорн стояв над ним і, не тямлячи себе, стріляв у це довге, розпростерте на асфальті тіло, аж поки воно не завмерло в останній смертній судорозі.

Потім одвернувся і довго дивився на прозорий хмарний слід, залишений в небі ракетами літака.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Злітаючи з таємного аеродрому, Крайнєв не мав ніякого уявлення, що він робитиме далі. Літак з такими ракетами, напевне, довго не зможе триматися в повітрі, але все-таки якусь відстань він пролетить. Можливо, їм вдасться дотягти до якогось аеродрому, там Юрій назве своє прізвище, а тоді, безперечно, станеться міжнародний скандал, і приховувати його буде неможливо.

В той же час цілком реальна була й така небезпека: з іншого аеродрому його могли просто повернути назад і цим разом остаточно позбавити всякої надії на порятунок — адже точність військової організації німців давно вже стала приказкою.

Так, усе це могло трапитися, і все ж Крайнєв не вагався ані хвилини. Перед ним, мабуть, стояло більше небезпек, ніж можна було уявити, але запобігати їм чи роздумувати про них він не міг. Тоді можна про ці небезпеки подумати, коли вони стануть фактом, а до того масу треба летіти на схід і на схід, аж поки вистачить пального. А що як пощастить долетіти до СРСР, додому?..

Раптом Юрій подумав, що ракета — надто ненадійний двигун; майбутнє належить турбореактивним моторам. Але зараз замислюватись над теоретичними питаннями було явно невчасно. Обидві ракети зашипіли на якійсь високій ноті, і Крайнєв зрозумів: пальне скоро кінчиться. Він був у повітрі всього кілька секунд і не встиг ще відлетіти далеко від своєї бетонованої тюрми, а йому так хотілося покласти між собою і Людвігом фон-Дорном сотні, коли не тисячі кілометрів…

Він оглянувся назад і побачив збуджене, але зовсім не злякане обличчя Яринки. Молодець дівчина!..

Потім погляд його перейшов нижче, на землю. Зелені соснові гаї пропливали внизу, інколи з'являлися міста, села, але не видно було жодного аеродрому. Літак мчав з величезною швидкістю — так блискавично перемагати простір Юрію Крайнєву ще ніколи не доводилося. Це було прекрасно, але водночас він розумів, який ненадійний це літак, як важко буде посадити його на аеродром. І знову думка про придатність ракет для міжпланетних перельотів та ненадійність їх в польотах над землею заворушилась у голові, але ніяких висновків Крайнєв зробити не встиг, ліворуч появилася ясно видима небезпека.

Злетівши з якогось аеродрому, дві пари винищувачів останньої конструкції йшли напереріз літакові Крайнєва. Це могло бути простою випадковістю, але не виключено було й те, що літаки викликав Дорн. Значить, доведеться приймати бій, а у втікачів немає ніякої зброї, крім неймовірної швидкості літака, яка, напевне, набагато перевищує можливості ворога.

Отже, якщо пощастить не зустрітися з ними, порятунок забезпечений, ніхто не в силі його наздогнати. Якщо ж зустріч відбудеться…

Та про те, що трапиться тоді, Крайнєв не хотів думати. Для початку треба було точно з'ясувати наміри пілотів чотирьох мессершміттів, які йшли напереріз йому парами на різній висоті, ніби заганяючи в пастку самотній літак.

Юрій ще раз оглянувся на Яринку. Вона сиділа так само спокійно, не підозріваючи небезпеки чи, може, тільки вдаючи спокій. Її попереджати не треба, потім вона і сама все зрозуміє… якщо встигне.

Довга низка світляних точок, схожих на ясно-червоні, рідко нанизані намистини, пройшла трохи навскіс від літака Крайнєва. Це була дуже промовиста інформація. Тепер все ясно: мессершміттам наказано перехопити і збити самотній реактивний літак, і вони вже ідуть в атаку, певні своєї перемоги. Адже вони знають — Крайнєв беззахисний, беззбройний, він мусить умерти, бо надто вже великий буде скандал, коли весь світ дізнається про його ув'язнення.

Ще одна черга трасуючих куль пройшла недалеко від крила. Юрій зрозумів, що триматися на прямому курсі не можна, і різко кинув свою машину вниз, майже до самої землі, а тоді з розгону свічкою пішов угору. Це була його перевага, оцей сміливий вертикальний маневр. В мить переходу від спуску до зльоту в Крайнєва знову потемніло в очах, але він все-таки відірвався від свої с ворогів.

Усе це сталося так блискавично швидко, що Юрій навіть не міг збагнути, куди поділися його переслідувачі. Нікого не видно було під блакитним куполом неба. Легкі хмарини пропливали у височині, якесь місто показалося внизу… Все було так, ніби ніколи й не існувало на світі тих чотирьох хижих мессершміттів.

«От що значить реактивна техніка», подумав Крайнєв. Це ж він просто залишив ворожі літаки далеко за собою, і тепер, мабуть, їхні пілоти лаються на всі заставки та форсують мотори, намагаючись хоч би здаля побачити відблиск ракет. Марна мрія. А втім, про них уже можна не думати. Куди сідати? — ось найголовніше питання.

Юрій глянув на землю. Повинні ж тут бути якісь аеродроми!.. Завжди воно так: мозолять очі, коли не потрібні, а коли треба — жодного не знайдеш…

Якась рухома тінь привернула його увагу. Зовсім невисоко над землею йшов важкий пасажирський літак німецької Люфтганзи. Пізнавальні знаки його було добре видно згори, і Юрій відразу ж пішов паралельним курсом. Цей «пасажир» мав точно вказати йому напрямок на аеродром.

І справді, дуже скоро сріблясті крила літаків, вишикуваних в одну лінію, заблищали на землі, і широченна злітна доріжка розіслалася на сірому, наче витоптаному полі. Зовсім недалеко від аеродрому видніло якесь велике місто, — впізнати його відразу Юрій не міг. Та як би там не було, тепер він сяде, і німцям не вдасться знову його сховати. Тут, на аеродромі, є кілька десятків літаків і, певно, багато людей. Чим більше очей побачить Юрія Крайнєва, чим більше вух почує його ім'я, тим більше буде в нього шансів повернутися додому.

Крайнєв різко розвернувся і, швидко знижуючись, майже падаючи, націлився на аеродром. Зараз його тривожила лише одна думка — тільки б вистачило пального! Якщо заряду в ракетах иестане, що тоді буде?..

Він не міг собі навіть приблизно уявити, як це важко посадити літак на такій швидкості. Раніше Юрію доводилося багато літати, але на такому літаку вперше. І коли земля була вже близько, він не сумнівався, що розіб'ється вщент.

Весь зібраний і зосереджений, не дозволяючи собі розгубитися ні на мить, він вів літак на посадку, а на величезному аеродромі в Ландсбергу тисячі людей, затамувавши подих, дивилися на цю незвичайну, ніби палаючу машину, яка заходила на бетоновану доріжку.

Аеропорт, в якому сьогодні зібралося багато літаків з усіх країн Європи, жив своїм звичайним розміреним життям, коли несподівана поява цього палаючого літака переплутала всі карти, примусила негайно відмінити вильоти, відкласти прийом, наказати екіпажам машин, що вже були на підході до аеродрому, відійти далі від Ландсберга, бо хто знав, чого можна чекати від такого літаючого вогню.

Саме в цей час перший пілот радянського рейсового літака вже збирався вирулювати на старт. Він доїхав до початку бетонованого поля, коли несподівано дістав по радіо наказ зупинитися та звільнити доріжку. Нічого не розуміючи, він голосно вилаявся, потім глянув на небо і тільки свиснув, показуючи другому пілотові на дивовижний палаючий літак.

Доріжку справді треба було звільняти якнайшвидше. Але не встиг радянський пілот розвернути свою важку, повну пасажирів та вантажу машину, як невідомий літак з небаченою швидкістю домчав до краю майданчика і полетів над ним низько-низько, майже черкаючись бетону, — видно, не наважуючись приземлитися. Ось він торкнувся бетону, ще на мить злетів у повітря, удержав рівновагу і побіг уздовж доріжки. Радянський пілот бачив, як горить непристосована для такої посадочної швидкості гума на колесах, і ясно розумів, що цей самогубець неодмінно зачепить його літак. Він щосили форсував мотори, але все-таки бачив, що розвернути машину не вдасться.

А дивний літак, полум'я на якому вже зникло, бо Крайнєв вимкнув ракети, все наближався й наближався. От між ними вже менше як сто метрів, от він уже поруч… Удар!

Пілот був певний, що удар цей буде значно сильнішим. Та літаки зачепилися один за одного лише кінчиками крил. Важкий пасажирський тільки здригнувся і залишився на місці, хоч метал на краю крила трохи зім'явся. Маленький літак, який так несподівано впав з неба, двічі покрутився на місці і зупинився, похилившись, ніби поранений, на один бік.

А від будинку аеровокзалу вже бігли люди, поспішали автомашини. Та швидше за всіх біля пораненого літака опинилися радянські пілоти. Хіба ж міг Юрій сподіватися такої удачі?..

Ще не знаючи, кого доведеться зустріти, і не вірячи в своє врятування, Крайнєв виліз із тісної кабіни, став на тверду землю і навіть потупцяв трохи ногами, перевіряючи, чи це справді земля.

Пілот радянського літака підбіг до нього лютий, як звір. А втім, на це в нього були всі підстави. Узяв би Крайнєв на кілька метрів праворуч, літаки зіткнулися б і тоді — неминучий вибух, катастрофа, людські жертви…

— Руки-ноги вам, ідіотам, поперебивати мало, — ще здаля горлав пілот. — Хто вас учив літати? Де ваша служба оповіщення? Йолопи нещасні!.. На віки вічні треба позбавляти таких льотних прав…

Він кляв і лаявся, позираючи на зім'ятий край крила свого літака, а для Юрія ця лайка звучала, як найкраща музика. Тепер вже ніщо не зможе перешкодити йому повернутися додому, тепер коло нього радянські люди…

Другий пілот теж підійшов ближче, глянув на Крайнєва, і на обличчі його відбився глибокий подив.

— Слухайте, — сказав він. — Чи я п'яний, чи я сплю?.. Ви — Крайнєв?

— Так, я Крайнєв, — щасливо всміхаючись, відповів Юрій і, раптом відчувши, що сили зрадили йому, сів на бетонну доріжку.

З літака вже повиходили пасажири, оточили Юрія. Всі чули про його смерть, один з них навіть брав участь у похороні. Та поки підбігли службовці аеродрому, все з'ясувалося.

Радянський літак летіти з пом'ятим крилом, звичайно, не міг. Треба було його ремонтувати. Отже, Крайнєв разом з усіма пасажирами зайшов у приміщення аеровокзалу.

— Ми змушені, — заявив йому начальник аеродрому, — негайно заарештувати вас за порушення правил польоту. Вас судитимуть і, певна річ, покарають. Адже ви мало не спричинили катастрофу…

Юрій, стоячи поруч з Яринкою перед начальником аеродрому, тільки блаженно посміхався у відповідь. Тепер його вже ніщо не страшило — за пасажирів, які повиходили з радянського літака, він тримався, як за рятівничу нитку.

— Насамперед, — сказав він, — вам доведеться зв'язати мене з радянським консулом. А там уже подивимося, кого треба судити.

На аеродромі знайшовся кореспондент якоїсь англійської газелі, який летів на Балкани. Але заради такого сенсаційного випадку він вирішив змінити маршрут, і поки начальник аеродрому дістав наказ, як поводитися з Крайнєвим, поки він намагався цей наказ виконати, кореспонденція вже була готова. Та й усі на аеродромі тільки й говорили, що про Крайнєва. Тепер уже нічого не можна було ні приховати, ні врятувати…

— А все-таки вас судитимуть, — сказав начальник аеродрому, коли спроба ізолювати Крайнєва від радянських людей не вдалася.

— Ще багато кого доведеться судити, — відповів йому Крайнєв. — Але запевняю вас, що в цій черзі не я буду першим…

А в цей час на аеродром почали прибувати спеціальні літаки. Скандал був надто великий, щоб можна було його зам'яти. Юрію навіть здалося, ніби серед прибулих він на мить побачив знайоме обличчя, але він вирішив, що це помилка: не міг же так швидко з'явитися тут фон-Дорн.

— Тільки не залишайте мене, поки прибуде наш консул, — просив Юрій пасажирів радянського літака.

— Навіть якби хотіли, не можемо, — посміхаючись, відповідали вони.

Виявляючи до радянських людей надмірну уважність, начальник аеродрому запропонував негайно відправити їх спеціальним літаком.

— Ні, ми полетимо своїм, — відповіли вони, і начальникові лишилося тільки роздумувати над тим, яка кара звалиться на його голову за невиконання категоричних наказів.

За годину на аеродром прибув радянський консул, і Юрій Крайнєв заспокоївся. Він знав, що попереду ще багато мороки і зволікань, що цей скандал намагатимуться пригасити, але знав також, що тепер усе це буде для ворогів набагато складніше. Вся сила Радянської держави стояла зараз за спиною інженера Крайнєва в особі невисокого на зріст, дуже спокійного зовні радянського консула.

— Не турбуйтеся, — сказав консул. — Тепер вони вже нічого злого не зможу і в вам зробити. Але який це скандал, — подумати страшно! За всю мою дипломатичну практику ще ніколи нічого подібного не траплялося…

Юрій вислухав ці слова, розуміюче всміхнувся, але від консула не відійшов.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Як і передбачав консул, скандал і справді стався неабиякий. Мабуть, з тиждень усі європейські газети були сповнені сенсаційними повідомленнями про викрадення Крайнєва та про його втечу з бетонованої в’язниці. Але чим більше розгорялися пристрасті, тим ясніше ставало, що у фашистській Німеччині Крайнєва втримати не вдасться. І одного дня все скінчилося, ніби за командою. Газети раптом втратили інтерес до цієї події, так ніби нічого незвичайного і не сталось.

Це несподіване мовчання могло означати тільки одне — Крайнєв їде додому. З цієї хвилини він перестав цікавити буржуазну пресу. От коли б він відмовився повернутися у Київ, тоді інша справа… А так що ж тут цікавого — людина не зрадила, а залишилася чесною — ніякого приводу для сенсацій немає.

І одного осіннього ранку Яринка і Крайнєв у супроводі радянського консула з'явилися на Сілезькому вокзалі в Берліні.

— Ви знаєте, — всміхаючись, говорив Крайнєв, — мені ще й зараз трохи страшнувато їхати, все здається, ніби якась нова несподіванка може трапитися…

— Не думаю, — спокійно сказав консул, — надто багато галасу викликала ваша історія. Повторювати щось подібне вони не захочуть.

— Господи, як мені хочеться додому, — зітхнула Яринка.

— Не далі як післязавтра ви там будете, — запевнив консул.

Митні чиновники нашвидку переглянули багаж. Ще кілька коротких формальностей, і вже червоний паспорт лежить у кишені біля самого серця.

Поволі рушає на схід довгий темно-зелений поїзд, проведений недоброзичливими поглядами, кількох чоловіків у цивільному, які весь час товклися біля вагона, ніби хотіли побажати Крайнєву щасливої дороги, та так і не насмілилися.

Про повернення Крайнєва і Яринки в Київському інституті стратосфери не знав ніхто, крім Валенса. Директорові хотілося зробити несподіванку всьому колективу. І тому нікому, навіть найближчим друзям він не розповів цю новину. Стримуючи радісне хвилювання, майже прикусивши язика, щоб не прохопитися, наказав Валенс подати до під'їзду машину і вийшов з інституту.

Валя сиділа в машині, як завжди підтягнута і зосереджена.

«Знала б ти, моя дівчинко, яка тебе несподіванка чекає, — подумав, внутрішньо усміхаючись, Валенс, — то не сиділа б так за баранкою, вдаючи цілковиту байдужість. Я ж добре знаю, як боліло твоє маленьке серце. Нічого, зараз ми його трохи підлікуємо».

— На вокзал, Валю, — попросив Валенс і сам не впізнав свого голосу.

— Що це з вами, Адаме Олександровичу? — запитала Валя. — Чи не захворіли?

— Ні, — відповів директор і, не бажаючи продовжувати цю розмову, додав: — У нас чотирнадцять хвилин…

— Встигнемо. — Валі ніколи не треба було нагадувати про час. — Вам ще доведеться чекати.

Валя говорила чистісіньку правду — за шість хвилин авто вже зупинилося біля входу у вокзал. Валенс подякував, посміхнувся і, поспішаючи, хоча спізнитися було просто неможливо, пішов на перон. Валя різко розвернулася і точно поставила свою машину на відведене для чекання місце.

Осінь пливла над Києвом. Вже жодного листка не видно на широко розкинутих кронах каштанів. Голубе небо охоплює місто і, незважаючи на рух машин, людей, трамваїв, задумана тиша висить над вулицями.

Біля вокзалу, як завжди, зчинилася метушня. Люди поспішали до своїх поїздів, до кас, до виходу в місто. Нові й нові машини, блискучі, лаковані, підходили до вокзалу, щоб потім спинитися десь недалеко від Валі. Дівчина сиділа, спокійно розглядаючи людей. Незважаючи на листопад, машина ще й досі залишалася відкритою, осінь прийшла рання, але на диво тепла. Валя сиділа, недбало відкинувшись на подушки, і чекала. І хоча в цій поїздці на вокзал до московського поїзда не було нічого незвичайного, тінь хвилювання весь час торкалася думок дівчини. Якийсь чудний був сьогодні Валенс. Мабуть, таки щось трапилося, а от тільки приємне чи неприємне — невідомо. Дівчина вже добре вивчила свого директора і знала, що через якісь дрібниці він хвилюватися не буде.

Водії сусідніх машин поставали недалечко, милуючись не так новою машиною інституту стратосфери, як білявим шофером, але Валя до цього давно вже звикла і не звертала уваги. Досить і того, що вона привіталася із знайомими хлопцями, коли поставила машину. Розмовляти з ними їй не хочеться. Щось дуже хвилююче було в стриманому обличчі Валенса… Що це може буї її…

На вокзалі гули невидимі паровози. Мабуть, вже кілька хвилин тому прибув московський поїзд. Значить, Важене скоро має з'явитися. Чого вона так хвилюється? Чого чекає? Адже це звичайнісінька поїздка, одна з тих, які доводиться робити по кілька разів на день.

— Здрастуйте, Валю! — несподівано почувся ззаду дуже веселий і дивно знайомий голос.

Валя закам'яніла, не в силі повернути голову. Вона ладна була присягтися, що це говорить Крайнєв. Що з нею? Маячіння? Та ні, чому ж маячіння? Адже вона сидить у машині на площі перед вокзалом, чекає Валенса, яке ж може бути маячіння?

— Здрастуйте, Валю, — почувся теж дуже знайомий жіночий голос, і дівчина вирішила, що це вже напевне божевілля.

Схвильована, злякана до краю, вона швидко обернулася і побачила просто перед собою Крайнєва. Він стояв, тримаючи в руці маленького чемодана, і дивився на Валю. Дівчина мало не закричала від несподіваної радості.

— Крайнєв, — не то сказала, не то простогнала Валя, все ще не зважуючись повірити.

— Добрий день, Валю, — сказав Крайнєв, милуючись її здивуванням.

— Ви… ви живі?

Валя потрусила головою, немов намагаючись відігнати видіння. Потім сильно вдарила рукою по борту машини:

— Ой! Ні, не сплю!

Шофери сусідніх машин були шоковані і незадоволень Справді, де ж це видано, щоб шофер у нестямі кидався на шию пасажирові, навіть коли цей шофер така вродлива дівчина, як Валя. Більше того, саме така вродлива дівчина, коли вона вже сіла за баранку, мусить поводитися стриманіше…

Валі було абсолютно байдуже, що подумають про неї її колеги. Крайнєв живий, він тут, в Києві, стоїть поруч Валі, а все інше не може мати ніякого значення!

Але все-таки дуже розійтися своїм почуттям Валя не дозволила. Обличчя її залилося червоною фарбою. Вона кумедно зсунула брови і сіла до руля. Слова не приходили їй в голову. Дівчина просто не знала жодного слова, яке могло б відбити хоч би одну соту часточку її почуттів. У захопленні вона дивилася на Крайнєва, а той, до краю схвильований такою зустріччю, теж не знав, як поводитися, що робити.

— Ну, ми вже, мабуть, можемо рушати, — долетів ніби здалека голос Валенса.

— Так, звичайно, — відповіла Валя, сама не розуміючи власних слів.

Директор допоміг Яринці сісти на заднє сидіння. Юрій умостився поруч Валі. Машина рушила. У повному мовчанні доїхали вони до бульвару Шевченка, і Валя вже хотіла повертати до інституту, коли Крайнєв несподівано попросив:

— Давайте проїдемося, я так давно не бачив Києва.

Двічі просити Валю не довелося. Вона ладна була їхати отак тисячі кілометрів… і щоб Юрій Крайнєв сидів поруч неї.

Місто, оповите вже прохолодним серпанком променів осіннього сонця, проходило перед ними. Воно показувало Юрію Крайнєву нові будинки і нові риштування. Воно тягнулося вгору, до сонця широкими вікнами, прямими вулицями і усмішками людей. Воно віддзеркалювалося у холодних водах Дніпра першими каменями гранітної набережної правого берега.

Місто проходило перед Юрієм Крайнєвим добре знайоме і дивно нове. Він палко любив його. Від Японії до Польщі, від Паміру до Фінляндії лежала, молодо дихаючи, його батьківщина, і це місто було її частиною. І так хотілося, щоб довше тривала ця прогулянка, щоб більше зустріти рідних, давно не бачених вулиць, будинків і дерев.

Але авто, круто завернувши, спинилося біля блискучих сходів інституту стратосфери, і думки Крайнєва обірвалися. Він вийшов з машини, ступив на східець, і йому здалося, ніби граніт похитнувся під йото ногою. Через знайомі двері, де кожна дрібниця навівала силу-силенну спогадів, весь охоплений радісним почуттям повернення, він зайшов в інститут.

Старенька бабуся, гардеробниця, глянула на нього і злякано перехрестилася. Юрій весело засміявся, підійшов, міцно обняв і поцілував стареньку — зараз йому хотілося розцілувати цілий світ.

Поруч з Валенсом ішов він по коридору. На мить зупинився біля свого кабінету. Табличка з написом: «Юрій Крайнєв», як і раніш, висіла на дверях.

«Вони були певні, що я повернуся», подумав Крайнєв і вдячно глянув на Валенса.

У кабінеті директора вони сіли один проти одного і трохи помовчали. Валенс майже не змінився за цей час. Зате на обличчі Крайнєва сліди страждань позначилися у вольовому затиску губ, навіть в усмішці.

— Я й досі не можу зрозуміти, як ти зважився вилетіти на такій машині. Адже це було мало не самогубством…

— Ні, — відповів Крайнєв, — самогубці мені ніколи не подобалися, і до їхнього товариства я записуватися наміру не мав. Але в мене іншого шансу не було. Ніхто з моїх тюремників не міг припустити, що машина без гвинта може відірватися від землі… Саме в цьому був мій порятунок… Зате тепер я знаю про реактивні літаки більше, ніж будь-хто інший. Знаю, якими вони мають бути, і шлях, яким мають розвиватися. І, звичайно, це має бути не ракета, а турбореактивний двигун.

Крайнєв говорив, але Валенсу весь час вчувалася за цими словами зовсім інша думка, от так, ніби говорить людина якісь точні слова, слухає і відповідає, а хоче взнати щось зовсім інше і не наважується запитати…

Вони знову помовчали кілька хвилин, потім Юрій таки не витримав і спитав:

— Де Ганна?..

Ні в Берліні, ні в дорозі він не дозволив собі ні до кого звернутися з цим запитанням, але тут уже більше мовчати не міг. Валенс розумів, як важко другові вимовити ці слова, і відповів стримано і тихо.

— Ганна дуже хвора. Ми. вжили багатьох заходів і консультувалися з багатьма лікарями, але поки що безуспішно. Мені здається, що твій приїзд буде для неї найкращими ліками…

— Ти гадаєш, вона мене не забула?

— Певен того.

Вони ще помовчали. Десь у глибині будинку інституту стало чути спочатку неясний, але щораз дужчий шум. Так, ніби з глибини вродившись, аж нагору будови йшла могутня демонстрація.

— Що воно таке? — запитав Крайнєв.

— Я думаю, що це люди зібралися біля Яринки і, мабуть, скоро будуть тут.

Валенс не помилився. Починаючи від тієї хвилини, як Крайнєв поцілував гардеробницю, всяка робота в інституті припинилася. Новина облетіла кімнати і поверхи блискавично швидко. У залі засідань Яринку мало не задушили в обіймах.

— Де Крайнєв? Давайте нам нарешті Крайнєва! — вигукнув на весь голос інженер Матяш, і цілий натовп рушив до кабінету директора.

Мабуть, ще ніколи в житті так не розчинялися двері цього затишного кабінету — голосно, різко, навстіж. Цілий натовп людей, які ще не вірили чутці і хотіли пересвідчитися в усьому на власні очі, десятки справжніх друзів Крайнєва стали на порозі.

— Крайнєв! Значить, правда! Повернувся! — ніби зітхання, пролунало в кімнаті, і на мить запанувала тиша.

Юрій встав із свого крісла, глянув на друзів, на їхні палаючі радісні очі, і сльози затисли йому горло. В цю мить він ще гостріше відчув, яке це щастя бути вдома, на землі своєї вітчизни, серед перевірених друзів і який страшний шлях залишився за його спиною.

А Матяш уже кинувся вперед і обхопив Юрія своїми здоровенними ручиськами. І довго ніхто нічого не міг зрозуміти у словах і вигуках, які лунали в кабінеті директора інституту стратосфери.

Частина друга

КРЕЙСЕР

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Дача академіка Барсова стояла під горою. Невеликий будинок з широкою верандою зовсім ховався за зеленими лозами дикого винограду. Влітку лапате листя щільно закривало терасу від сонця, і там у сутіні жила прохолода. Взимку листя осипалося на землю, вкриваючи її м'яким жовто-багряним килимом, — проміння проникало тоді крізь густе плетиво лоз і розганяло м'яку сутінь.

Сонце сходило і поволі пливло над морем. Зима стояла над Кримом на диво суха і тепла. Вершини Ай-Петрі чітко вирізьблювалися на фоні синього неба. Дощі і тумани ховалися десь у горах. На південному березі світило сонце, і люди виходили гуляти до моря.

— Я дуже радий, що ви приїхали і ми нарешті зустрілися, колего, — сказав академік Барсов, поволі опускаючись у широке плетене крісло і жестом запрошуючи Юрія Крайнєва сідати.

Крісло стояло проти сонця. Барсов сидів, відчуваючи на обличчі ніжні дотики променів, і задоволено мружив очі. Його сива, акуратно підстрижена борідка підвелася трохи вгору, і весь він, невеличкий і сухий, так і тягнувся до сонця.

Крайнєв трохи посунув убік друге крісло і сів поруч. Кілька хвилин вони сиділи мовчки. В морі ішов пароплав, і довгий димний слід залишався у повітрі. Темна лінія диму висіла над морем, як хмарка. Пароплав зник десь за Ай-Тодором. Лінія увігнулася під поривом легкого вітру і несподівано зникла.

Барсов заговорив знову. Говорив він упевнено, коли-не-коли підкреслюючи сказане уривчастим рухом руки.

— Я уважно стежу за вашими роботами, Юрію Борисовичу, — говорив він. — Вони мене радують, дивують, захоплюють, але не задовольняють. Останній час я помітив деякий злам, відхід від теоретичних, надзвичайно важливих шукань. Ви зараз віддаєте практиці надто багато уваги, і це мене засмучує. Ви мусите відкривати. Все останнє хай роблять асистенти. Ваш час надто дорогий, щоб витрачати його марно. Я прошу дарувати мені цей повчальний тон, недоречний між колегами. Проте я, мабуть, утричі старший за вас, а досвід усього життя щось важить.

Юрій Крайнєв слухав мовчки. Колись він учився на книжках академіка Барсова. Тепер їхні шляхи розійшлися. Але давня повага до вчителя залишилася недоторканою, і чому Крайнєв сидів, уважно слухаючи кожне слово. Інколи ледве помітна тінь усмішки пропливала в зіницях його очей. Це траплялося тоді, коли Барсов вживав слово «колега». Воно звучало трохи незвично, проте Юрій не протестував.

Він вільно сидів у кріслі поруч з академіком. Скинуту кепку поклав собі на коліно. Сонце блищало холодним світлом на кількох пасмах сивого волосся. Юрію Крайнєву зараз було двадцять вісім років, але Барсов мав усі підстави називати йото своїм колегою.

— Я чув, — говорив далі академік, — що ви знову зацікавилися літаками. Це повідомлення засмутило мене. Ви, на мою думку, стали на невірний шлях. Вам треба рватися у зоряний простір, а ви все повертаєтеся назад, у стратосферу, поближче до землі. Я читав вашу роботу про міжпланетні перельоти. Це блискуче. Ціолковський міг би пишатися вами. Повороти вашої думки дивують, а частіше засмучують мене, хоч ні радити, ні докоряти вам я не наважуюсь.

Крайнєв сидів і слухав. Що він міг сказати у відповідь на слова Барсова? Погодитися він не може. Заперечити і сказати, що академік помиляється, якось незручно для першого знайомства.

— Я б на вашому місці, Юрію Борисовичу, — вів далі Барсов, — і на мить не кидав би міжпланетних перельотів. Ви можете заперечити мені, сказати, що я сам, крім основної роботи, виконую ще і спеціальні завдання для армії, але я не міг би відповісти вам, яка робота зараз потрібніша — перша чи друга.

. — Так, Миколо Олександровичу, — тихо і вдумливо, ніби звертаючись до самого себе, сказав Крайнєв. — Зараз я проектуватиму двомоторний крейсер-бомбардувальник. Наша робота залежить від багатьох несподіваних або, навпаки, надто сподіваних обставин.

Барсов глянув на нього уважно, зосереджено, потім опустив очі і усміхнувся. Юрій сидів, носком черевика ворушачи маленький, обточений водою камінець. Широкий носок було прикрашено складним і красивим візерунком. Молодий професор дбайливо стежив за собою.

Кілька хвилин Барсов сидів замислений. Ця бесіда аж ніяк не нагадувала Крайнєву ті палкі суперечки, що їх доводилося вести в інституті. Він не знав, як слід говорити з Барсовим, і трохи бентежився.

Користуючись з паузи в розмові, він дивився на море. Здавалося, ніби біля Ай-Тодору щось ворухнулося. За секунду він вже впевнився, що це йому не здається, якийсь довгий низький корабель і справді виходив з-за прибережних скель.

Барсов помітив зацікавлення гостя і теж став дивитися на білу лінію, що з'явилася на поверхні моря перед носом корабля.

Крейсер «Красный Кавказ» йшов до Севастополя. Гострим, витягнутим уперед носом розсікаючи хвилю, нестримний у своєму людьми скерованому пориві, мчав він понад берегом Криму. Широка пінна хвиля розступалася перед ним. Високий білий бурун здіймали гвинти за кормою. Гармати стояли на палубі, витягаючи вперед довгі дула.

Червонофлотців не було видно. Здавалося, ніби крейсер сам став живою істотою і мчить уперед, цілеспрямований і грізний.

Це було прекрасне і захоплююче видовище. Барсов і Крайнєв мовчки провели крейсер очима, і тільки коли він зник, ніби розтанув за обрієм, змогли повернутися до перерваної розмови. Тільки тема розмови раптом змінилася, стала сухішою, тривожнішою, ніби гарячий подих війни пролетів над тихою дачею академіка Барсова.

— Бачите, Миколо Олександровичу, — мовив Крайнєв, — тільки тоді, коли вдасться нам зробити літаки такими ж надійними і боєздатними, як цей крейсер, тільки тоді зможу я думати про міжпланетні польоти. А до того часу, не покидаючи своїх мрій, я будуватиму двомоторний бомбовоз і заодно завод, де його будуть виробляти.

Барсов подумав, поворушив пальцями лівої руки і сказав:

— Я прошу пробачити мені трохи недоречні докори, які я робив вам раніше. Я мало знаю про вашу теперішню роботу. Вона зараз, напевне, важливіша за все. Але обіцяйте мені, тільки-но буде змога, знову взятися за міжпланетні польоти. Буде злочином, коли ви забудете про них.

— Це можна обіцяти цілком спокійно і певно, — розсміявся Юрій. — Мені і самому вже давно кортить вирватися за межі нашої шановної планети.

— Це не жарти, цілком серйозно сказав Барсов. — Я хочу чутті від вас певну обіцянку.

— Миколо Олександровичу, це ж моя мрія, як же я можу забути про це, — щиро і, може, навіть трохи схвильовано відповів Юрій.

Барсов не сказав ні слова. Він дивився на море, на те місце, де зник крейсер. Несподівано легкі кроки пролунали на веранді. Хтось пройшов через будинок і мав вийти в сад.

Крайнєв і Барсов озирнулися одночасно. Висока дівчина у світлому пальті і такому ж береті йшла по веранді. Хвиля золотого волосся, вибиваючись з-під берета, закривала частину чола. Очі її дивилися то на Барсова, то на Юрія допитливо, уважно. Губи всміхалися вичікувально, невпевнено, ледве помітно.

Вона потисла Барсову руку і обернулася до Крайнєва. Очі в неї були невеликі, вузько прорізані, мигдалевидні. Сірувато-зелені, вони здавалися безколірними при ясному світлі сонця.

— Знайомтеся, Марино Михайлівно, — сказав Барсов, — це професор Крайнєв.

Хвилину дівчина мовчала, ніби щось пригадуючи. Усмішка на її вустах стала трохи яснішою.

— Професор Крайнєв? З Київського інституту стратосфери?

— Так, — запобігливо усміхнувшись, поспішив відповісти Барсов. — Ви здивовані?

— Одверто кажучи, здивована, — відповіла дівчина, простягаючи до Крайнєва руку. — Марина Токова.

— Крайнєв, — буркнув у відповідь Юрій.

— Я вас уявляла зовсім не таким і… значно старшим.

Юрій промовчав.

— Так, — Юрію Борисовичу можна позаздрити: молодість — це такий капітал, який годі комусь придбати. Раніше, правда, можна було продати нечистому душу, як це зробив Фауст, але тепер і цей шлях закрито. Радянська влада скасувала чортів, і навіть душу заставити нікому.

Академік задоволено засміявся, погладив акуратно підстрижену борідку і вирішив продовжувати розмову в тому ж тоні.

— Так, молодість, молодість, — зітхнув він.

— Пробачте, Миколо Олександровичу, — несподівано підвівся Крайнєв.

Він не терпів, коли літні люди починали говорити багатослівно і безпредметно. Крім того, Марина поглядала в його бік очікувально. В її руках Юрій помітив великий жовтий портфель. Вона, мабуть, збирається працювати з Барсовим, і Крайнєв тільки заважатиме їхній роботі.

— Куди ж ви, — аж скинувся Барсов, — я нізащо не відпущу вас так рано.

— Мені треба спочити, Миколо Олександровичу. Завтра на світанні, о шостій годині, я їду в Севастополь.

— Ну, куди ж це годиться, — розвів руками Барсов, — раз у житті зустрілися, поговорити не встигли, і ви вже тікаєте. Ні, ні, я вас не відпускаю.

— Може, це я вас так налякала? — несподівано озвалася Марина.

Крайнєв мовчки махнув рукою, всміхнувся і сів на своє місце.

— Мені здавалося, що ви прийшли до Миколи Олександровича у справі. Може, мені краще піти пройтися до моря, поки ви працюватимете?

Барсов глянув на Марину. Очевидно, це питання мусила вирішувати вона.

Хвилину дівчина мовчала, ніби вагаючись, потім сказала для самої себе несподівано різко:

— Ні, залишайтеся тут. Вашу думку мені теж інтересно буде послухати.

— От і прекрасно, от і прекрасно, — зрадів Барсов, — я теж гадаю, що думку Юрія Борисовича варто послухати. Це принесе вам безперечно величезну користь.

— Побачимо, — відрізала Марина і сама здивувалася: невже вона не може бути стриманішою і ввічливішою.

Барсов занепокоєно глянув на Юрія, чи не образився той, але на Крайнєва слова Марини не справили жодного враження. Сидів він у кріслі, як і раніше, спокійно.

— Я зараз покажу вам свою останню роботу, — говорила Марина, відкриваючи блискучі замки портфеля і витягаючи квадрати цупкого паперу, — але до того я хотіла б зробити невеличку передмову.

— Прошу, прошу, — озвався Барсов, Крайнєв промовчав.

— Мої роботи стосуються ще дуже і дуже мало розробленої теорії польоту літака з реактивним двигуном. Важливість цієї проблеми доводиш не треба. Мушу сказати вам, що це ще абсолютна таємниця. В Ленінграді, де я працювала, тільки директор інституту знав про характер моєї роботи. Отже, я сподіваюся, що цілком можу розраховувати на вашу скромність.

— Безперечно, — поспішив запевнити Марину Барсов.

— І ви ні з ким не консультувалися? — спитав Крайнєв, дивлячись кудись повз Марину, на далекий горизонт.

— Мені ні в кого було консультуватися. Ні в підручниках, ні в журналах майже не зустрічаються матеріали на цю тему. Вони, мабуть, десь існують, але дуже засекречені. Отже, мені довелося робити все самій, від початку до того моменту, де я спинилася. Назвати його кінцем було б надто сміливо. Все це тільки початок.

Зупиняючись для того, щоб перевести подих, Марина дивилася саме в ту точку горизонту, куди були звернені очі Юрія Крайнєва. Нічого особливого там не було — зливалося з прозорим небом сіро-сталеве море, і довга хмарина ховалася за горизонт..

— Ви прекрасно знаєте всі труднощі, зв'язані з побудовою такого літака. Проблема пального, проблема матеріалів підвищеної міцності, проблема посадки і зльоту настільки ще не досліджені, що все доводилося робити з самото початку. Досвід роботи із звичайними літаками виявився тут непридатним. Велика різниця у швидкостях літаків з реактивними двигунами і звичайних літаків знецінили майже всі теоретичні роботи в цьому напрямі.

Крайнєв все ще дивився у ту ж саму точку на поверхні моря. Це дратувало Марину. Хоче він тим самим показати свою повну неуважність чи це тільки його манера слухати? Хоч би було на що дивитися там, на горизонті.

— І все ж, — говорила далі Марина, — здається, мені вдалося розв'язати всі ці проблеми і сконструювати реактивний літак, який безперечно мусить мати швидкість значно більшу, ніж найкращий моторний винищувач. Я не буду розповідати вам про деталі конструкції. Основну схему і частину рисунків деталей я можу вам дані зараз, і вони скажуть значно більше від усяких слів. Годилося б зробити пояснювальну записку, але я не встигла.

З цими словами Марина передала до рук академіка кілька рисунків і озирнулася на Крайнєва. Він все ще сидів нерухомо. Навіть зацікавлення, викликане розповіддю Марини, не змогло відірвати його погляду від одинокої хмарини.

— Це надзвичайно цікаво, — вигукнув Барсов, проглянувши два перших аркуші, — просто винятково!

Крайнєв здригнувся, почувши його голос, і не поспішаючи потягнувся за кресленнями. Узяв перший аркуш, ліниво розгорнув його, і весь лагідний настрій як рукою зняло.

Одну з перших моделей реактивного літака, вже кілька років тому винайденого ним, Юрієм Крайнєвим, було накреслено на аркуші паперу.

Він добре пам'ятав, як випробовували цю модель. Вона злетіла в повітря і навіть змогла кілька хвилин не опускатися на землю. Це було все. Більшого Юрій від неї і не вимагав, а просто перейшов до конструювання інших, більш досконалих моделей.

Про роботи Юрія Крайнєва, які мали величезне оборонне значення, в спеціальних журналах публікувалося дуже мало матері плів. Тому і не дивно, що дівчина, не бажаючи ні з ким консультуватися, роблячи зі своєї роботи цілковиту таємницю, відкрила вже давно відкрите, давно винайдене.

Крайнєву стало шкода цієї величезної, зовсім зайвої роботи. Він узяв з рук Барсова усі креслення, відзначив багато подібних до його конструкції місць, уважно проглянув кілька напрочуд дотепно сконструйованих деталей, згорнув аркуші і не поспішаючи передав їх Марині.

Слухаючи похвалу Барсова, Юрій думав про ту мить, коли йому доведеться сказати Марині правду. В тому, що цю правду треба сказати негайно, Юрій був цілком упевнений — дівчина могла і далі йти своїм хибним шляхом, винаходячи винайдене.

І водночас Крайнєву було шкода Марини. Він бачив, як розцвітає вона від похвали академіка, як порожевіли її щоки. Як же в таку хвилину одним словом, одним ударом знищити все?

Але от Барсов замовк, і Марина спокійно, чекаючи похвали, глянула на Крайнєва.

Він дивився на ту саму точку горизонту, де вже навіть і хмарини не було, а тільки срібно поблискувало зимове море. Марині здалося, ніби цей відблиск торкнувся очей Крайнєва. Вони стали спокійними, холодними. Юрій Крайнєв наважився.

— Боюсь, що я розчарую вас, Марино Михайлівно, — сказав він, — але я твердо знаю, що ваш літак може відірватися від землі, від трьох до п'яти хвилин протриматися у повітрі, а після того приземлитися.

— Ви говорите так точно, ніби бачили цю машину в польоті, — усміхнулася Марина.

— Так, я бачив її в польоті, — нахилив голову Крайнєв. — Кілька років тому я збудував такого ж літака, за точно такою ж схемою, а частково і оформленням. Він дав саме ті результати, про які я вам сказав, Ваш не зможе дати кращих.

Юрій глянув просто в обличчя Марині і жахнувся. Дівчина сиділа перед ним бліда, як крейда. Вся кров відлила від її обличчя, і воно здавалося зовсім прозорим.

— Продовжуйте, — твердо вимовила вона, і Юрій здивувався її витримці.

— Мені дуже шкода, що ви особисто не ознайомилися з роботами нашого інституту, зокрема з моїми, до того як братися за цей проект. Ви могли б сконструювати дійсно сучасну машину, а так вся ваша праця пропала на дев'яносто п'ять процентів марно. Ви винайшли вже давно винайдене. До сказаного я можу тільки додати пропозицію переїхати до Києва і працювати у нашому інституті.

— Чужими руками хочете жар загрібати, товаришу Крайнєв, — тихо і зло сказала Марина. Дихати їй стало важко, вона ненавиділа Крайнєва всім своїм єством, і Юрій це зрозумів.

— Коли б ви побачили наші роботи, коли б ви порівняли наші машини з вашим ще дуже примітивним літаком, ви б ніколи не сказали таких різких і несправедливих слів, — спокійно, без ноти роздратування відповів Юрій.

Марина глянула на нього, потім перевела погляд на Барсова, який сидів дуже збентежений всім, що відбувалося перед його очима, і взялася за креслення. Рвучко зібгала пружні аркуші і стала запихати їх у портфель. Сховала всі, клацнула замками і підвелася з крісла.

— Всього найкращого, Миколо Олександровичу, я ще зайду до вас перед від'їздом, — промовила вона, повернулася і пішла стежкою до виходу з садка.

Ступила кілька кроків, спинилася, обернулася до Крайнєва і кинула запитання:

— Отже, вся ця робота марна?

Крайнєв мовчав. Марина почекала мить і швидко, вже не оглядаючись, пішла, майже побігла до виходу із саду. В садку і на веранді запанувала цілковита тиша. Вся ця подія була дуже прикрою, але Крайнєв твердо знав, що вчинити інакше він не міг.

— Як це неприємно, — проговорив Барсов, і щире горе прозвучало в його словах. — Так завжди буває, коли хтось погано підготується до роботи.

— Вона дуже талановита, — сказав Крайнєв. — З першого разу вона винайшла те, до чого я дійшов тільки в четвертій моделі.

— Шкода, як шкода, — ще раз зітхнув Барсов.

Вони сиділи поруч мовчазні, заглиблені у власні думки. Говорити зараз не хотілося нікому.

Сонце вже почало хилитися до заходу, наближаючись до невисоких гір. У повітрі раптом війнуло прохолодою.

Барсов устав з крісла, і Юрій підвівся теж. Вони дивилися на море, на блискучу й холодну, немов живе срібло, воду.

— Прошу до мого кабінету, — сказав Барсов. — Я покажу вам дещо інтересне. Можливо, де згодиться і вам у вашій роботі.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Хмари колючих сніжинок пролітали над будівництвом. Сніжинки були крижані, блискучі і впивалися в обличчя, немов голки. Норд-ост гнав їх з кожною хвилиною швидше, не даючи лягти на землю шаром твердого снігу.

У конторі виконроба п'ятої дільниці будівництва авіаційного заводу світилося. Маленька, нашвидку збита будівля тимчасової контори тремтіла від поривів вітру. Ніщо не захищало її від хуртовини. Цех п'ятої дільниці — майбутня теплоелектроцентраль заводу — існував ще тільки у кресленнях, і лише глибокі провалля напівзанесених снігом котлованів визначали місця, де колись мусить підвестися високі стіни.

У маленькій кімнаті контори стяв до червоного розжарений чавунок, стіл, кілька ослонів під стінами, над столом висіли ходики з пляшкою чорнила замість гирки і просто на столі, коли-не-коли попльовуючи на розпечений чавун, сидів Михайло Петрович Полоз — виконроб п'ятої дільниці.

На столі перед ним лежали великі сині аркуші, білими лініями на них було позначено контури теплоелектроцентралі, і темний підпис начальника будівництва чорнів у кутку останнього квадрата. Полоз уважно розглядав щойно прислані креслення. Він розглядав їх поодинці, потім складав у різних комбінаціях, щоб знову розікласти на столі.

За вікном лютував вітер, але Полоз не звертав на нього ніякої уваги — у конторі було тепло, затишно, а над рисунками і справді варто поміркувати. І виконроб все розраховував, розкладаючи аркуші, сердито димив цигаркою, а інколи просто лаявся вголос.

Виконроб Полоз мав усі підстави лаятися. Десь у проектних конторах цілу осінь маринували остаточний проект і робочі рисунки теплоелектроцентралі, і тільки вчора їх одержали на будівництві.

Отже, завтра всі йому співчуватимуть, всі погоджуватимуться, що будувати ТЕЦ взимку майже неможливо, говоритимуть про труднощі, лаятимуть проектну контору, одним словом, відбудеться одна в тих розмов, яких Полоз терпіти не міг. І найприкріше те, що всі знають термін пуску заводу — перше червня; ніхто змінювати його не має права, і з усього цього складного становища треба викручуватися самому. Правда, це легше сказати, ніж і справді викрутитися, але придумати щось треба.

Полоз неприязно глянув на широкі сині аркуші. Чорт би їх забрав! Чекав чотири місяці, а тут, коли одержав, самі неприємності через них. Він зсунув аркуші на край столу, витяг з кишені блокнот, закурив нову цигарку і став підраховувати дні.

Чавунок погасав. Вже давно його розжарені круглі боки вкрилися сизим холодком. Вітер знову гуляв по конторі, і сніжинки не танули біля підвіконня.

Полоз зіскочив із столу і, розминаючи затерплі ноги, підійшов до чавунка. Підсипаючи вугілля, їжився і пританцьовував. Вітер швидко видував тепло. Але в чавунку знову загуло полум'я, і Полоз скинув кожуха. На будівництво він прийшов просто з армії і ще й досі носив туго підперезану широким поясом гімнастьорку й високі чоботи.

Зараз він міркував, чи можна будівництво ТЕЦ'у розпочинати навесні. І виходило так, що не можна, бо невистачить часу, а крім того, весною настане будівельна гарячка, робітників бракуватиме, і взагалі надіятися на весну нічого.

Полоз сплюнув. Налетів вітер, і полум'я загуло в трубі. Від сили вітру навіть затріщали скріпи у благеньких стінах контори.

— Погодка, — пробурмотів Полоз, — добрий хазяїн собаки не вижене.

Йому треба було іти додому майже через усе будівництво, на другий виселок, де містилися вже закінчені будинки технічного персоналу. Від самої думки про це стало холодно, і Полоз простягнув руку до кожуха.

Знову свиснув вітер, і разом з ним пролунало три сильних удари в двері контори. Здивований Полоз відчинив двері. У контору влетіла хмара снігу, і потім вже з'явилася висока постать у вушанці, бушлаті і чоботях.

Полоз зачинив двері, з цікавістю розглядаючи несподіваного гостя. Той вже зняв шапку і великою червоною рукою розтирав щоки і лоба. За хвилину він скинув ватяного бушлата, обережно струсив з нього сніг і кинув на ослона. Те, як він поводився з предметами, немов боячись поламати чи попсувати їх, видавало велику, але незграбну силу.

Полоз усміхнувся. Він любив великих і сильних людей. Хлопець у відповідь теж усміхнувся і, немов соромлячись того, що так змерз, проказав глухим юнацьким баском:

— Я зараз піду. От нагріюся трохи і піду.

— Де ви працюєте? — стримуючи сміх, запитав Полоз.

Хлопець поліз до кишені і витяг маленький картонний квадрат, білий, з червоною смугою посередині. Полоз узяв до рук перепустку, вона була ще зовсім новенька, ще тільки вчора видана, і прочитав, що Василь Павлович Котик працює теслярем на п'ятій дільниці, тобто тут же таки, на будівництві ТЕЦ'у.

— Сьогодні опалубки готували?

Хлопець мовчки хитнув головою. Він уже давно впізнав виконроба своєї дільниці і думав» тільки про те, як би швидше втекти. Він сподівався знайти тут щонайбільше сторожа, а натрапив на самого начальника.

Хвилину Полоз помовчав.

— Ви давно з села?

— Я не з села. З будівництва.

— Комсомолець?

— Так.

— Ліжко в бараці вам дали?

— В сорок восьмому. Нас сюди четверо прийшло, — осмілівши, сказав Котик і знову замовк. Він сидів, витягти до пічки ноги, і від всієї його постаті віяло такою силою, що Полоз навіть замилувався.

Час минав, стрілки на ходиках наближалися до дванадцятої. Полоз взявся за шапку. Завтрашній день, повний неприємностей, раптом спав йому на думку. Він спохмурнів, згадавши, що треба чекати весни, чекати і спізнюватися, чекати і затримувати все будівництво, чекати і не працювати.

Котик відчув зміну у настрої Полоза і почав одягатися. Говорити їм більше не хотілося. Полоз натяг рукавиці, кудлату вушанку, і вони вийшли. Вітер вирвав з його рук двері, коли Полоз намагався їх замкнути, і Котику довелося допомогти.

Проти вітру йшли вони поруч, не розмовляючи, закриваючи обличчя руками. Крижані сніжинки впивалися у шкіру, наче голки. Вони мали пройти через усе будівництво, щоб потрапити на свій другий виселок. Втома цілого дня давалася взнаки. Мороз і вітер хилили до сну.

Так дійшли вони до кузні, де на залізних каркасах горіли великі прожектори і залізні конструкції, наполовину вже змонтовані, підносилися високо вгору над присадкуватими будівлями інших цехів. Під поривами вітру кожна ферма, кожна незакріплена балка звучала по-своєму, і це створювало неповторну музику.

Полоз і Котик підійшли до кузні і на хвилину спинилися за кількома високими кладками цегли. Вони стояли, розтираючи обличчя руками, притупували захололими ногами, готуючись вирушити через пустир до будинків і бараків другого висілка. Вітер лютував на пустирі, завихрював цілі хмарини сніжинок, підносив їх високо вгору, щоб знову шпурнути вниз.

На будівництві було безлюдно. Все живе давно заховалося від цієї лютої хуртовини. Тільки одинока постать сторожа угадувалася у темному затишку, між цегляних кладок.

Полоз вирішив, що чекати тут більше нічого. Він вийшов з-за цегли, і вітер налетів на нього. Затуляючи обличчя рукавицею, Полоз пішов попід стіною кузні. Не гаючи жодної хвилини, Котик рушив за ним. Він ішов, теж закриваючи обличчя рукавицею, і раптом наскочив на спину виконроба, що спинився як укопаний.

— Це мені не подобається, — почув Котик його глухий голос.

Полоз, забувши про мороз, дивився через мереживо готових конструкцій усередину цеху. Вітер для нього вже не існував. Рука вільно опустилася від обличчя вниз. Всю свою увагу він зосередив на тому, що коїлося там, у цеху.

Котик став дивитися туди ж, але зрозуміти нічого не міг. У цеху панував хаос вітру, світла і тіней. Сніжинки пролітали в світлових потоках і здавалися блискучими бризками. Гойдалися ліхтарі, і тіні коливалися слідом за ними. Вітер різав очі і заважав вільно дивитися, але Котик був цілком перекопаний, що жодної людини немає в цеху.

Раптом величезна тінь, густа, аж чорна, пройшла по цеху і сховалася десь біля протилежної стіни. Здивований і трохи зляканий Котик запитливо глянув на Полоза.

Тінь знову пройшлася по конструкціях. Тепер вона була вже не одна — назустріч їй летіла така ж темна і густа маса. Вони зіткнулися, і Котик чекав страшного удару грому, але тіні розлетілися в різні боки безшумно і легко.

Полоз сердито плюнув і поліз у цех. Котик рушив слідом за ним. Тіні знову зійшлися над їхніми головами і розлетілися в сторони.

Всередині цеху було затишніше, ніж на пустирі, але там, де височіли голі, ще не обкладені цеглою каркаси, панував вітер, і сила його була страшною.

Полоз уважно дивився вгору, і, зловивши напрямок його погляду, Котик зрозумів усе. Під залізними фермами гойдалися два швелери, підвішені на сталевих тросах. Вдень на цих швелерах лежав дерев'яний настил, і по ньому ходили робітники, закінчуючи монтаж покрівлі цеху. Зараз вітер зірвав цей настил, і купа розтрощених дощок виднілася на землі. Звільнені швелери — важкі балки, втричі товщі за звичайні залізні рейки, — під поривами вітру гойдалися все сильніше і сильніше. Нічим не стримувані, вони могли кожної хвилини зірватися і розтрощити машини, які стояли внизу, покалічити вже готові ферми — знівечити результати довгої і важкої роботи.

Полоз повернув до Котика обличчя і усміхнувся. Губи його тільки трохи скривилися. Обличчя застигло від морозу.

— Погано!

— Вони впадуть? — Котик навіть не насмілювався глянути вгору.

— Можуть упасти, чорт би їх забрав. Щохвилини можуть упасти.

Котик з острахом озирнувся, немовби чекаючи, що зараз будуть валитися стіни, але все стояло на своїх місцях, тільки тіні, страшні й потворні, пробігали по землі. Він думав, що, мабуть, краще було б піти далі від цього небезпечного місця, але Полоз стояв недалеко від нього, шукаючи щось на землі, і, здавалося, не збирався іти з цеху. Навпаки, він витяг з-під якоїсь скрині довгий міцний канат, намотав його на руку і підійшов до Котика.

— Ну, то як? Поліземо чи страшно? — запитав виконроб.

Котикові очі. розкрилися широко і здивовано. Невже Полоз хоче лізти вгору по хистких драбинах, по фермах, по незакріплених конструкціях? У такий вітер, у такий мороз? Котик навіть відповісти нічого не зміг — таким безглуздим здався йому цей задум.

Але Полоз і не думав чекати рішення Котика. Не озираючись більше, він підійшов до залізної драбини, яка вела вгору, у вітер, у темряву, міцно вхопився за неї, підтягся обома руками і швидко поліз туди, де під самим верхом гойдалися темні й важкі швелери.

Помалу, часто спиняючись, добре вибираючи точки опори, ліз Полоз угору. Він вибирав моменти, коли затихав вітер, щоб ворухнутися вільніше, потім втискався у холодні дзвінкі ферми і пережидав удар. Прожектори ясно освітлювали його постать, і поруч з важким холодним залізом він здавався зовсім немічним і крихким.

Котик забув про мороз. Міцно затиснувши руки, він дивився, як Полоз перебирався з ферми на ферму, добираючись до розгойданих швелерів. Котику стало страшно. Страшно і соромно. Він сам добре не міг зрозуміти, чого він соромиться, але страх був сильніший навіть за це почуття.

А Полоз уже досяг самого верху. Там кінчалися переплетені багато разів тонким залізом стіни і починалися легкі трикутні ферми даху. На цих фермах і висіли швелери. Зблизька вони здавалися і справді страшними. Вони гойдалися в різні сторони, інколи майже торкаючись один одного. Спинити їх рух було нелегко.

Нагорі вітер лютував ще дужче, і Полозові довелося прив'язати себе до рейки, щоб мати вільні руки. Коли він ліз сюди, у нього визрів план, який здавався здійсненним без особливих труднощів. Зараз від цього плану не залишилося і сліду. Справді, тонкий канат не міг спинити могутнього руху заліза. Швелери майже досягали стін у своєму польоті. Чекати було ніколи. Треба було зараз же вирішувати і негайно діяти, а що робити, Полоз не знав.

Він глянув униз, немов шукаючи поради, і побачив одиноку постать Василя Котика. Він стоїть там, унизу, і, мабуть, сміється над безглуздими задумами виконроба Полова. Віл не поліз за ним і, мабуть, правильно зробив, бо він тут все одно нічого не зможе зробити.

Але довго розмірковувати над цими проблемами Полоз не міг. Треба було діяти або злазити на землю, бо пальці вже ставали негнучкими і обличчя перестало відчувати уколи сніжинок.

І Полоз почав. Обережно розмотав з руки довгий тонкий канат і прив'язав один кінець його до двотаврової балки стіни. Другий кілець з великою петлею він хотів перекинути через швелер, заплутати петлею за трос і спинити рух. Обережно приміряючись, намагаючись не виставляти всього тіла під вітер, розпочав він цю роботу. Тричі кидав він канат, і тричі вітром відносило його набік. Кинув учетверте, і канат обмотався довкола троса. У ту ж мить швелер гойднувся до дальшої стіни цеху. Канат швидко біг слідом, але довжини не стало, він натягнувся, задзвенів перетягнутою струною а луснув біля руки Полоза. Тепер, майже торкаючись обірваним кінцем землі, він гойдався по цеху.

Тоді Василь Котик схопився з місця. Спотикаючись, ледве не падаючи, провалюючись між засипаними снігом дошками, він бігав, намагаючись схопити обірваний кінець, і, спіймавши, переможно крикнув:

— Єсть!

Крик його потонув у вітрі, а канат натягнувся і дзвенів, як розчалка на учбовому літаку, коли машина іде в піке. Котик бігав по землі в такт руху швелера, стримував його, і з кожним коливанням розмахи ставали все меншими і меншими. Тепер швелери натикалися один на другий, залізо гриміло у морозному повітрі дзвінко, розкотисто, і здавалося, що це б'ють на сполох.

Нарешті швелери спинилися. Вони висіли тепер недалеко від Полоза, але в руках у нього був тільки маленький обривочок, і закріпити їх він не міг. Тоді Котик швидко підбіг до скрині, з якої Полоз брав канат, обмотав собі біля пояса найміцнішого і, вже ні хвилини не думаючи про страх, поліз туди, де на залізній фермі, охоплений вітром і морозом, стояв виконроб Полоз.

Котик ліз угору, хапаючись, поспішаючи, не думаючи про те, куди ставити ноги, за що вхопитися руками, усім тілом потрапляв під удари вітру, спинявся на мить і все-таки ліз. Рукавиці його попадали на землю. Він не звернув на це уваги і помітив тільки тоді, коли залізо стало прилипати до долонь.

Він лаявся, лізучи вгору, лаяв вітер, сніг, мороз, лаяв люто і смачно, задьористо,і неповторно і все-таки ліз.

Коли він став поруч Полоза і вхопився за зігнуту, немов застиглу руку виконроба, сили його вже приходили до кінця. Задубілий Полоз помалу розмотав товстий мотуз.

А навкруг них божевільна свистопляска вітру і снігу досягла своєї найбільшої сили. Повітря йшло густою масою, воно навалювалося, як вода, і двоє людей на висоті тридцяти п'яти метрів над землею не могли довго опиратися цій силі. Але вони змагалися, прив'язували себе на мить до залізних рейок, потім перелазили на друге місце, намагалися заховатися від ударів вітру і ще встигали міцно, надійно кріпити швелери. Ці двоє протиставляли силі хуртовини спою волю, вміння, вони вміли перемагати, мусили перемоги, і перемагали.

І коли роботу було закінчено, раптом відчули вони і двадцятиградусний мороз, і вітер, і біль ранок від поздираної шкіри на руках. Тільки тепер відчули вони, як важко було виконати цю роботу. Сили вже зовсім залишили їх, коли вони спускалися на землю. Кожної хвилини здавалося, що ось-ось вітер святкуватиме перемогу над ними, зірве і кине на землю.

І вони спускалися поволі, часто зупиняючись і допомагаючи один одному. Не було ні страху, ні радості, була тільки напружена, як трос на вітрі, увага і єдине бажання: вирватися із смертельних обіймів вітру, стати на тверду землю.

Вони злізли, і поземка здалася їм зовсім не холодною після підхмарного вітру. Помалу рушили вони до виходу з кузні, знесилені і стомлені вкрай.

Кілька чоловік бігло їм назустріч. Розбурканий дзвоном швелерів сторож встиг подзвонити до виконроба кузні і чергового по будівництву. Зараз вони зустрічали Полоза і Котика.

Полоз хотів пройти, не звернувши ували на цих людей, але його зупинили. Виконроб кузні, інженер Гучко, став йому на дорозі. Обличчя його, напівзакрите сивуватими вусами, почервоніло від злості.

— Хто вам дав право порядкувати на чужих дільницях? — вигукнув він.

— Поредайте своєму виконробові, — процідив крізь зуби Полоз, (йому було важко ворушити замерзлими губами), — що він роззява, коли не просто сучий син.

З цими словами він відсторонив Гучка і швидко пі-шоп з цеху. Котик рушив слідом. За кілька хвилин вони вже стояли біля під'їзду будинку, де жив Полоз, і, лунко тупаючи ногами об цемент, струшували сніг. Виконроб запросив Котика зайти погрітися, і той не відмовився, хоч почував себе і не дуже зручно.

Вони промерзли до кісток, і тому теплінь кімнати здалася особливо приємною.

— Ось що нам потрібно, і то негайно, — вигукнув Полоз, витягаючи з шафи пляшку з прозорою рідиною. Він пішов шукати хліба і закуски, а в цей час Котик роздивлявся житло свого начальника. Полоз за мить повернувся з тарілкою, де виднілася якась рибка, поставив її на стіл, витяг виделки, і вони налили чарки. Він саме підніс свою до рота, коли хтось сильно постукав у двері.

— Зайдіть, — крикнув Полоз, не випускаючи з рук чарки.

Двері прочинилися, і висока жінка у сірій сукні стала на порозі кімнати.

— За твоє здоров’я, Віро Михайлівно, — сказав Полоз замість привітання, встав, підняв чарку, глянув через неї на світло, а потім помалу, смакуючи, слідом за Котиком випив її до дна.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Віра Михайлівна зайшла до кімнати і міцно зачинила за собою двері. Якусь мить погляд її затримався на кремезній постаті Котика.

— П'єш, — трохи примруживши око, глянула вона на Полоза.

— Гріюсь, — в тон їй відповів виконроб, намагаючись збагнути, що привело до нього начальника будівництва в такий пізній час. Вона жила в цьому ж будинку, поверхом вище, і заходила до нього лише двічі чи тричі. В її присутності Полоз завжди ніяковів або, навпаки, щоб приховати ніяковість, ставав трохи розв'язним і навіть грубуватим. Потім сердився сам на себе і клявся завжди зберігати повну байдужість, але при першій же зустрічі все повторювалося знову.

А Віра Михайлівна не виділяла Полоза серед інших інженерів. Завжди стримана і спокійна, вона, як і всіх, зустрічала його посмішкою, вміла вимагати роботу, скупо і рідко хвалила.

— Сідай, Віро Михайлівно, — Полоз підсунув, до столу ще одного стільця, — сідай, гостею будеш. Ми по-простому, по-холостяцькому…

— Мене дивує, — сказала Віра Михайлівна, не звернувши жодної уваги на запрошення Полоза, — мене дивує, чого це ти завжди намагаєшся встряти не в своє діло. Що, тобі мало роботи на своїй дільниці?

Полоз здивовано підвів брови. Мовчки розвів руками. Віра Михайлівна поморщилася.

— Ти прийшов з армії, а дієш так, ніби не маєш уявлення про дисципліну чи порядок.

— Може ти скажеш мені, що трапилося?

— Коли ти ще раз втрутишся в роботу інженера Гучка, то твоє прізвище стоятиме в наказі поруч з доганою. Зрозумів?

Полоз мовчки підвівся. Обличчя його стало зовсім нерухомим, дивно суворим. Дві вертикальні зморшки окреслили куточки губ. Дивлячись на Віру Михайлівну, він підшукував потрібні слова, але всі вони чомусь зараз здавалися непридатними. Обурення стискало горло.

— Цікаво мені знати, де я втрутився в його роботу?

— Де? Це, Полоз, негідно серйозної людини — наробити дурниць, а потім удавати з себе наївного хлопчика.

— Віро Михайлівно, або тип мені скажеш, чого хоче від мене Гучко, або ми раз і назавжди припинимо цю розмову.

Соколова похитала головою.

— П'ять хвилин тому до мене дзвонив Гучко. Очевидно, всі свої подвиги ти проробив разом із цим товаришем? Нічого сказати — обидва відзначилися. І навіщо вам треба було чіпати той настил?

Котик встав із свого стільця. Віра Михайлівна, висока жінка, поруч із цими двома велетнями здавалася зовсім тендітною і крихітною.

— Який настил? — нахмурився вкрай здивований Полоз, — Нічого не розумію…

— Не розумієш? Навіщо тобі треба було лізти на кузню, скидати монтажний настил? Ви що, обидва п'яні були?

Полоз і Котик нарешті зрозуміли: замість подяки Гучко обвинуватив їх мало не в шкідництві. Важкий кулак Котика, як гиря, упав на стіл.

— Сучий син! — не витримав він і раптом, сам злякавшись своєї сміливості, замовк, знітився і відступив до стіни.

— Архипадлюка, — намагаючись бути спокійним, підтвердив Полоз. — Це він, товаришу Котик, вирішив нам подякувати. А ми старалися…

— Так от, я думаю, ти зважиш на нашу розмову. Мені не хотілося б сваритися з тобою, Полоз.

Виконроб пройшовся по кімнаті. Треба було якось виправдатися, а слів не знаходилося. На Гучка навіть обурюватися було не варто, але Соколова мусила знати правду.

— Ну, ходімо на кузню, — несподівано м'яко і вільно сказав він, оглядаючись на Котика.

Той мовчки кивнув головою.

— Чому ж так негайно, ми й завтра встигнемо, — всміхнулася Соколова.

— Ні, ми підемо зараз.

Полоз сказав це настільки стримано і сухо, що Віра Михайлівна здивовано глянула на нього і погодилася.

— Коли вам обом так хочеться, ми підемо на кузню зараз.

Сказавши ці слова, вона рушила до дверей, біля порога спинилася і озирнулась:

— Я зараз повернуся. Вдягайтеся.

Котик глянув на Полоза, йому зовсім не хотілося знову іти у хугу, підставляти обличчя під ножі вітру, але коли справа обертається так несподівано, то начальнику будівництва треба довести чисто все. Тут сумнівів бути не може.

Віра Михайлівна з'явилася на порозі, одягнута у жовте, туго підтягнуте широким паском шкіряне пальто. Натягаючи рукавички, вона спинилася біля дверей.

— Ну, ходімо. Ви готові?

— Готові, — буркнув Полоз.

До того як замкнути двері, він окинув поглядом кімнату. Чайник кипів на вікні. Білий струмінь пари вихоплювався з тихим свистом з дірочки в кришці. Порізана рибка лежала на тарілці. Від гарячої батареї опалення здіймалося вгору повітря і тихо гойдало фіранку над вікном. Полоз з жалем зачинив двері.

На вулиці його чекала приємна несподіванка — великий автомобіль начальника будівництва стояв біля під'їзду. Соколова сіла поруч з шофером і наказала їхати до кузні.

Вітер нітрохи не стишився. Машину кидало на несподіваних кучугурах.

Вони блискавично швидко виростали на дорозі, і з такою ж швидкістю вітер зганяв їх на обочини. Пролітали крижані сніжинки і в світлі фар здавалися краплинами розтопленого металу. Котик був глибоко переконаний, що шофер уже давно загубив дорогу, але машина пружно, ніби уткнувшись у велику кучугуру м'якого снігу, зупинилася біля ажурних каркасів кузні.

Соколова відкрила дверці і вийшла. Полоз і Котик вискочили теж. Втрьох вони пройшли на кузню. Стисло, ніде не розповідаючи про самого себе, а весь час говорячи «ми», розказував Полоз. Віл говорив про страшну силу розгойданих швелерів. Про скинутий вітром настил і обірваний канат. Про перетягнуті троси і божевільну лють вітру.

Віра Михайлівна дивилася вгору, де під напором повітря ледве помітно тремтіли важкі швелери. Не вірилося, щоб у таку погоду хтось міг туди дістатися. Але жовтий, новий, зав'язаний кількома вузлами канат виднівся угорі. У словах Полоза не було і крихти неправди. Інженер Гучко брехав, намагаючись приховати власну недбалість.

Віра Михайлівна уявила собі Полоза там, нагорі, під ударами вітру і снігу і здригнулася. Інженер Полоз, на якого вона ніколи не звертала особливої уваги, несподівано став дорогим і рідним.

Це незвичне почуття трохи здивувало начальника будівництва, але Соколова нічим не виявила його і сухо промовила, коли Полоз закінчив розповідати:

— Дуже прошу мене пробачити. Ви зробили справді героїчну роботу, і вам обом слід тільки дякувати. Але вдруге я просила б тебе, Полоз, не ризикувати ні життям робітників, ні своїм.

Соколова повернулася і, легко ступаючи по морозному хрусткому снігу, пішла до машини. Полоз ї Котик рушили за нею. Знову перед фарами машини замиготіли блискучі сніжинки. Уперто проривалася машина крізь сніг і вітер. Спинилися біля сорок восьмого барака, і Котик вийшов. Він навіть радий був позбавитися такого високопоставленого товариства.

Мовчки вийшли Соколова і Полоз біля свого під'їзду, не глянувши одне на одного, йшли сходами вгору. Дивовижно короткими здавалися прольоти. На площадці другого поверху Полоз зупинився. Соколова спинилася теж. Вона добре розуміла обурення Полоза, і раптом те ж саме почуття, яке так здивувало її там, на кузні, з'явилося знову. Зараз воно не здивувало. Це була могутня і справді радісна хвиля.

Проте нічого незвичайного не трапилося.

— Я прошу пробачення, Полоз, — Віра Михайлівна потисла простягнену руку, — не сердься.

Голос здригнувся. Соколова швидко відняла руку і пішла вгору.

Полоз уважно слухав її кроки. На третьому поверсі стукнули двері. Стало тихо. Хвилин п'ять закладав маленького ключика у добре видну дірочку замка.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Місяць минав за місяцем, багато часу збігло з того дня, як Юрій Крайнєв повернувся з німецького полону, а лікарі все ще не дозволяли йому побачити Ганну. Надто небезпечною могла бути така спроба, і ніхто не міг поручитися, принесе вона користь чи шкоду.

Тільки один Валенс не поділяв побоювань медиків.

— Це для неї були б найкращі ліки, — часто говорив він, вислухуючи схвильовану розповідь Юрія про категоричну заборону побачення.

А для Крайнєва це зволікання вже ставало нестерпним. Він мусив бачити свою кохану, не могла ж, справді, його поява завдати їй якоїсь шкоди. Не вірив він у цій справі лікарям. Тут він цілком поділяв думку Адама Олександровича: треба просто піти до Ганни! Не може від того стати їй гірше!

І ось, нарешті, після довгих вагань, побоювань і застережень, лікарі дозволили побачення..

— Ми підемо разом з вами, Адаме Олександровичу, — сказав Крайнєв, — так, мабуть, буде краще. Десь в глибині душі мені трохи страшно — ніяк я не можу уявити собі Ганну хворою.

— Добре, — відразу ж погодився Валенс, розуміючи свого друга. — Підемо разом.

— Ну, а про що ми з пою говоритимемо? — хвилювався Юрій.

— Там, на місці, видно буде, — відповів директор. — Заздалегідь нам ніякої розмови заготовляти не треба.

Вони з'явилися у лікарні ранком і довгенько чекали, поки їх приймуть. Нарешті прийшов професор — сивий, уже літній чоловік, з глибоко запалими, але дуже добрими очима. Він сів поруч зі своїми відвідувачами на диван і довго розпитував про колишнє життя Ганни, ніби намагався знайти там щось нове, досі невідоме.

— Ну що ж, — нарешті сказав він, — спробувати, мабуть, таки треба. Не знаю, чи буде від того велика користь, але шкоди по буде напевне. Ходімо.

Відчуваючи, як тремтять у нього коліна і щось стискає горло, рушив Юрій Крайнєв з професорового кабінету. Трохи зблідлий Валенс вийшов останнім.

— Прошу, — сказав професор, підводячи їх до дверей палати.

Юрій спинився, не в силі зробити жодного кроку. Зараз мусило трапитися саме те, чого він чекав так довго і уявити собі не міг. Як це все буде? Якою стала Ганна? Чи впізнає вона його?

Тисячі таких запитань обсіли Юрія Крайнєва, і для того щоб на них відповісти, треба було наважитися і зайти.

— Пропру, — повторив професор, відкриваючи двері і широким рухом запрошуючи Юрія і Валенса.

Відступати вже було неможливо. Юрій зробив крок уперед.

У білосніжній палаті, залитій ясним промінням сонця, на стільці, теж пофарбованому білою фарбою, який стояв недалеко від вузенького ліжка, сиділа Ганна Ланко.

Її довгі, тонкі пальці повільно рухалися, перебираючи китичку на поясі теплого халата. Вона не звернула і найменшої уваги на гостей — так, наче їх взагалі не існувало на білому світі.

Юрій Крайнєв закам'янів на порозі, розглядаючи Ганну. Він часто мріяв про неї, ще частіше бачив її уві сні, але такою уявити свою наречену не міг. Щось змінилося в її обличчі, а що саме, зразу зрозуміти неможливо.

Ні, воно не стало менш вродливим, це тонке виточене лице. Може, навіть навпаки — краса його стала яснішою, викінченішою. Змінилися тільки очі. Раніше вони нагадували величезні зелені смарагди, кришталево-прозорі, сяючі, а тепер чомусь помутніли, стали невиразними. Цей новий вираз очей до невпізнання змінив обличчя.

Так тривало кілька довгих, важких хвилин. Юрій не міг примусити себе зробити крок уперед. Незнайомою, дивно чужою була ця жінка, що так байдуже сиділа біля ліжка, повільно ворушачи довгими випещеними пальцями.

Мовчання і непорушність вже явно затяглися, і тоді Крайнєв наважився. Стримуючи хвилювання, важко ступаючи по підлозі, яка раптом ніби розм'якла, він підійшов ближче до Ганни.

Професор і Валенс залишилися стояти біля дверей, споглядаючи.

Юрій підійшов, спинився біля самісінького стільця, глянув в очі Ганні, і вона подивилася на нього теж. Як хотілося в цю мить Крайнєву схопити це обличчя в долоні, припасти губами до рожевих, таких рідних губ… Може, саме так і слід було б зробити, але ніхто нічого не міг підказати Юрію Крайнєву, а сам він не наважився.

Ганна дивилася на нього спокійно, бездумно. Для неї Крайнєв був одним з багатьох людей, які заходять до палати і зникають без сліду; ніякого почуття не відбилося в зіницях її мутно-смарагдових очей. Вона дивилася на Крайнєва так, як розглядають невідому річ, яка не знати чому раптом з'явилася поруч тебе.

— Я повернувся до тебе, Ганно, — тихо, але дуже виразно сказав Юрій.

Тільки один Валенс міг знати, як важко було його другові вимовити ці слова, якого страшного напруження волі коштували вони.

Ганна ніяк не реагувала на голос Крайнєва. Дивилася вона так само застигло, байдуже. Невідомо навіть було, чи може вона щось взагалі побачити чи почути. Крайнєву стало невимовно страшно: невже так і не знайдеться засобу якось вплинути на Ганну? Невже він навіки втратив свою кохану?

— Давайте вийдемо, — тихо сказав професор Балансу. — Може, буде краще, коли вони залишаться вдвох.

Вони вийшли так тихо, що Крайнєв навіть не помітив цього.

— Чому не дають обідати, я хочу їсти, — несподівано чітко і виразно сказала Ганна.

Юрій аж здригнувся, почувши ці слова. Він ледве міг пізнати цей голос; звучав він приглушено, змінено, ніби з гучномовця.

— Невже ти не впізнаєш мене, Ганно? — запитав він.

Вона мовчала, не почувши чи просто не зваживши на його слова. Крайнєв підійшов ще ближче, присунув другого білого стільця, сів проти Ганни, взяв її за руки, подивився в очі. Ганна дивилася на нього спокійно, жодна думка не промайнула в її зіницях.

— Ганно, це я, це я, Юрій, — повторював одні і ті ж слова Юрій, ніби намагаючись пробудити ці невиразні помутнілі очі.

Ганна мовчала. Їй було абсолютно байдуже; вона просто не розуміла, хто сидить перед нею. Жодна згадка не ожила в її мозку.

Юрій узяв її за плечі, наблизився очима до її очей, ніби намагався увійти зором у глибину цієї важко пораненої, скаліченої душі. Ганна зараз майже лежала в його обіймах, і байдужість її, якась ніби відчуженість усього тіла була страшною до нестями.

Крайнєву раптом захотілося покликати когось на допомогу. От ще мить, і він сам збожеволіє від страху і одчаю. Але він нікого не покликав, знову сів на стілець проти Ганни, все ще не втрачаючи надії якось пробудити ці помутнілі зеленкуваті очі.

— Ганно, невже ти все забула? — гарячково, напружено говорив він. — Невже ти забула наші зустрічі, забула, як ми прощалися з тобою? Невже ти більше не любиш мене?

Він і сам розумів, що говорить не те, що слід говорити, але інших слів не знаходив. З кожною миттю на серці йому ставало все важче, а надія на одужання Ганни почала згасати.

— Невже ти і пісеньку нашу забула, нашу прощальну пісеньку?

І він тихо-тихо заспівав пісню, яку так часто доводилося йому наспівувати в ті далекі щасливі часи.

«Їхав козак на війноньку, прощай, казав, дівчинонько» — тихо-тихо зазвучало у білій палаті.

Вже ні в що не вірячи — ні в одужання Ганни, ні в можливість щастя на цьому світі, — наспівував пісню Крайнєв і все дивився в Ганнині очі, не в силі відірвати погляду.

І Ганна, яка досі сиділа на своєму стільці обм'якла, опущена, слухаючи пісню, несподівано випросталася і сіла рівно. Це було так дивовижно, що Крайнєв аж відсахнувся і перестав наспівувати, але пісня з палати не зникла. Тепер її ледве чутно, не голосом, а тільки диханням співала Ганна. Вираз її обличчя не змінився, але пісня лилася з уст, і Юрію здалося, ніби якась думка з'явилася у її погляді…

Зайшов професор, мить послухав, як співає Ганна. Зацікавлення і подив промайнули в його очах.

— Щось змінилося, — тихо сказав він, — і це, в усякому разі, добре.

— Ти впізнаєш мене, Ганно? — все ще не втрачаючи надії, запитував Крайнєв.

Смарагдові очі були такі самі байдужі. Юрій знову схопив Ганну за плечі.

— Пізнаєш?

— Пустіть! Пустіть, — раптом закричала і забилася в його руках Ганна, — пустіть!

Вона металася по палаті, вирвавшись з рук Крайнєва, і кричала, ніби їй і справді загрожувала смерть.

— Вийдіть, — наказав професор і покликав санітарів.

Крайнєв слухняно вийшов і в кабінеті професора сів поруч Валенса, чекаючи повернення лікаря. Той повернувся не скоро, але в погляді його Валенс прочитав задоволення.

— Щось таки змінилося, — сказав лікар. — Не будемо робити поспішних висновків, але всяка зміна в такому стані — це вже добре.

— Мені можна буде приходити до неї щодня? — запитав Юрій.

— Не знаю, чи можна буде щодня, — відповів лікар, — але завтра я таки попрошу вас прийти.

Похмурий, сумний повернувся Крайнєв до інституту.

Валенс не турбував його. Інженер узявся до роботи, намагаючись знайти забуття, а воно не приходило. Думки весь час поверталися до білої палати, і все перед очима ввижалася Ганна на білому стільці, яка невидющими очима дивиться на Крайнєва і тихенько співає. Це видовище було страшним, болючим. Від однієї такої згадки можна було збожеволіти.

Другого ранку Крайнєв з'явився в лікарню змучений, аж почорнілий від безсонної ночі.

— Ну, знаєте, — сказав лікар, — коли отак реагувати на відвідини, то невідомо, кого раніше доведеться класти до лікарні — Ганну Ланко чи вас.

Крайнєв нічого не відповів ні на ці слова, ні на привітну посмішку.

— Що з нею? — запитав він.

— Гадаю, що хвору Ганну Ланко вдасться врятувати, — твердо сказав лікар. — Ваші вчорашні відвідини не минули даремно. Зараз у неї дуже висока температура. Мабуть, вам не слід до неї заходити.

— Ні, слід, — перекопано сказав Крайнєв.

— Можливо, так, — погодився лікар, — спробуємо.

Вони знову зайшли до палати, де в ліжку лежала Ганна. На тихий скрип дверей вона поворухнулася, глянула на Юрія Крайнєва і раптом закричала:

— Не хочу! Не хочу!

— Це я, Ганно, це я, — кидаючись до хворої, проговорив Крайнєв.

Важке ридання в цю мить вирвалося з грудей Ганни Ланко. Воно ніби корчами зводило все її тіло, стискало груди.

— Не хочу, — все ще чулося крізь ридання.

Потім настала тиша. Заснула хвора чи знепритомніла — Юрій зрозуміти не міг.

— Я побуду з нею тут, — попросив він.

— Ні, — відповів лікар, — це тільки зашкодить, але завтра приходьте неодмінно.

Крайнєв знову пішов з лікарні, не знаючи, на що йому слід сподіватися.

А наступного ранку лікар сказав, твердо дивлячись в очі Юрія Крайнєва:

— Будемо говорити чесно, Юрію Олександровичу. Якщо організм витримає таке нервове потрясіння, яке йому зараз доводиться переживати, якщо витримає цю лихоманку і температуру, то я майже певен, що Ганна Ланко одужає.

— Мені можна до неї?

— Ні, я сам попрошу вас прийти, коли буде можна.

Цілий тиждень марно приходив до лікарні Крайнєв. Цілий тиждень у відповідь на всі прохання лікар тільки хитав головою. Нічого не можна було сказати певного про здоров'я Ганни Ланко. Але одного ранку, вже на другому тижні, лікар, ще вагаючись, сказав:

— Давайте спробуємо до неї зайти.

Знову несучи в грудях майже оніміле серце, зайшов Юрій у знайому палату. На великій білій подушці чітко вирізнялося бліде обличчя Ганни. Як же воно змарніло, схудло, ніби спалила його пропасниця…

Юрій підійшов ближче, став біля ліжка. Ворухнулися довжелезні вії, розкрилися очі. Ганна дивилася на нього, ніби щось пригадуючи, щось дуже давно забуте, далеке…

— Ти? — несподівано тихо і кволо сказала вона. — Це ти?

— Я, Ганно, я, — поспішив відповісти Юрій, але вії вже знову опустилися, обличчя здригнулося і застигло.

— Що з нею? — схопився Крайнєв. — Вона заснула?

— Ні, знепритомніла. Для неї це надто велике напруження. Зараз ми її приведемо до нам'яті, але вам сюди довгенько не можна буде заходити. Одне тільки можу вам сказати: тепер я вже певен цілком — вона одужає. І навіть досить скоро одужає.

Лікар говорив чистісіньку правду, але багато в чому ще помилявся: Ганна одужувала не так скоро, як хотілося Юрію Крайнєву. Повільно, повільно, ніби загальмовані, починали працювати нерви, поверталася пам'ять, з'явилася усмішка.

І вперше побачивши цю усмішку і повіривши в одужання, Крайнєв упав перед ліжком на коліна і сказав:

— Ганно, коли б ти знала, яка ти мені дорога!

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Поїзд покидав Севастополь. Помалу попливли назад вікна вокзалу, і приглушено стукнули на першому стику рейок колеса. По довгому жовтому коридору, встеленому пружною доріжкою, Марина дійшла до свого купе. Відчинила двері, зайшла і тихо опустилася на диван.

За вікнами пробігали темні тунелі, урвища гір, непрозора вода зеленої бухти. Швидкий поїзд Севастополь — Ленінград мчав на північ. У затишному вагоні прямого сполучення сиділа Марина, і глибока туга хмарою облягала її серце. Підводитися, розкладатися, влаштовуватися зручніше для далекої дороги пс хотілося.

Так сиділа вона на дивані, згадуючи події останніх днів. Тут було що згадати. Юрій Крайнєв кількома словами про марність зроблених винаходів збив, сплутав, розламав усю лінію її життя…

Але згодом, заспокоївшись, Марина почала розуміти, що інакше не міг вчинити Юрій Крайнєв. Інколи приходила думка про те, що йому навіть слід подякувати. Справді, він же врятував її від продовження нікому не потрібної роботи.

Проте почуття подяки до Юрія Крайнєва не могла знайти в своєму серці Марина. У почуттях її, у думках панував неймовірний хаос, і сама розібратися там вона не могла.

Найбільш образливим і болючим здавалося тс, що на якийсь час вся робота її мусила залежати від Крайнєва. Справді, коли вона почне винаходити щось нове, ще далі удосконалить свого літака, то де гарантія, що в інституті, де працює Юрій Крайнєв, вже давно не зробили подібних винаходів.

Вихід із цього становища, звичайно, був. Треба просто їхати до Києва, з'явитися до Крайнєва і ставати на роботу під його керівництвом.

Ні! Тисячу разів ні! Вона поїде в Ленінград і знову візьметься за роботу. Вона винайде нові конструкції і нові принципи…

«А потім виявиться, що все це вже давно винайшов Крайнєв», впліталося в її думки.

Хоч би було з ким порадитися, комусь розповісти. І, як на зло, в купе вона зовсім одна, тільки дзеркало дивиться із стіни холодною прозорою глибиною.

Марина взяла портфель, відкрила його і витягла креслення літака. Шматки паперу, помережані тонкими лініями, лягли на диван. У них було втілено життя, і думки, пориви фантазії і холодний розрахунок великого інженера. Скільки часу прожила Марина, ніби дитину, виношуючи свій проект!! от тепер все це виявилося неоригінальним і непотрібним.

Марила відкинула креслення у куток дивана і встала. Вагон похитувало. Поїзд уже проминув гори і тепер мчав до Сімферополя. За вікном миготіли дерева, чагарники і сірі, набряклі хмари. Відчинила двері і вийшла в коридор. Там теж було порожньо, тільки за склом дверей тамбура неясно вимальовувалась постать провідника.

Марина повернулася в купе, накинула на плечі пальто і знов рушила до дверей. На порозі озирнулася. Великою купою лежали на дивані креслення. Гірко всміхнулась. День тому вона нізащо в світі не залишила б і на мить ці папери. Як дивовижно швидко змінюється все.

Вийшла в коридор, зачинила двері і, погойдуючись в такт ударів коліс, пройшла в сусідній вагон, де містився ресторан. І там, вечеряючи за маленьким столиком, Марина ніяк не могла заспокоїтися. До неї щось говорили сусіди, вона відповідала машинально, не цікавлячись, яке враження справляє її відповідь. Так само машинально розплатилася і рушила назад до свого вагона. Вона діяла, ніби сновида або дуже хвора людина.

Біля дверей свого купе спинилася, хвилину постояла в коридорі, притулившись чолом до холодного скла, потім помалу обернулася і відчинила двері в купе. Біла купа паперу її креслення зникла з кутка дивана. Зате у кріслі біля вікна сидів чоловік у військовій формі.

Марина здригнулася від несподіванки, зайшла у купе, зачинила двері і ввімкнула верхнє світло. Чоловік усміхнувся, глянувши на обличчя Марини. Сидів він у вузькому кріслі, міцний і підтягнутий. Виски його сріблилися сивиною. Ромби виднілися на петлицях комірця.

— Це ваші папери лежали тут, на дивані? — спитав він, і усмішка раптом зникла з його твердо окреслених уст.

Марина раптом відчула себе маленькою дитиною, яка нашкодила і зараз дуже боїться кари. Проте яке діло військовому до цих паперів? Чи не йому вона має складати звіт?

— Так, це були мої креслення, — осміліла Марина. — Ви їх кудись прибрали?

— Я проглянув їх і склав у ваш портфель. Оскільки я розумію, це були дуже важливі креслення, і ви…

— Були важливі, — заперечила Марина.

— І ви припускаєтеся величезної помилки, залишаючи їх отак у відкритому купе.

— Не думаю.

— Ці креслення нагадали мені роботи Крайнєва. Хіба ви не знаєте, що всі роботи з цієї галузі мусять бути цілком таємними?

— Всі, крім цих.

Військовий уважно глянув на Марину, потарабанив довгими тонкими пальцями по столику, ще раз глянув і всміхнувся.

— Літак, побудований за вашими кресленнями, зміг би літати? — несподівано запитав він.

— Так, Крайнєв сказав, що відірватися від землі він може.

— Чому ж ці креслення не мають ціни? Я знаю Крайнєва. Все, що він говорить, напевне правда.

— Сам Крайнєв сконструював такого літака ще кілька років тому. Я не знала цього. От і відкрила вже давно відкриту Америку.

Пекучий біль і гіркоту відчув військовий у цих словах. Важко було Марині їх промовити. Але коли все вже було сказано, самій собі висловлено найболючіші думки, зразу стало легше на серці.

Раптом захотілося розказати цьому високому сивому чоловікові чисто все, нічого не вигадавши і не затаївши. Від зустрічі з Крайнєвим у серці Марини залишилася образа і розчарування. Від того дня не було з ким поговорити щиро і одверто. Як гарно було б отак зараз лягти поруч з мамою на диван і розказати все, що зібралося на серці, пожалітися, а може навіть і поплакати трошки. Але мама Марини, відома лікарка-хірург Ольга Григорівна Токова, живе в далекому Ленінграді. Ще цілих два дні чекати Марині зустрічі з нею. А військовий сидить, дивиться на Марину, ледве помітно всміхаючись, і мовчить так заохотливо, що навіть камінь заговорив би.

І Марина розповіла чисто все. Перед військовим пройшли довгі роки її роботи, навчання, дні радості і горя, коли робота вдавалася добре або, навпаки, не вдавалася. Короткими словами розказала Марина про свої мрії і винаходи, про першу конструкцію літака і, нарешті, про нещасливий день зустрічі з Юрієм Крайнєвим.

— І тепер я не знаю, що мені робити, — гірко жалілася Марина. — Мабуть, доведеться перекваліфіковуватися на конструювання м'ясорубок або примусів.

— Теж не така вже й ганебна робота, — усміхаючись, відказав, військовий, — але зараз, мабуть, літаки трохи потрібніші нашій армії. Як ви гадаєте?

— Літаки зробить Крайнєв. Він винайде чисто все. Справу передано в надійні руки.

Військовий почув дивну нотку в останніх словах і глянув на Марину серйозно.

— Так, Крайнєв зробить усе, — підкреслив він. — Я гадаю, що єдиним правильним виходом з вашого становища було б негайно їхати до Києва і допомагати йому зробити це все.

— І не подумаю.

— Даремно. Про це можна тільки пошкодувати і мені, і Крайнєву, і кінець кінцем, мабуть, і вам. Ви розумієте, справа іде про міць нашої країни. Це справа настільки велична, що заради неї варто поступитися не тільки самолюбством, а, мабуть, і значно більшим. Зараз вам важко погодитися зі мною. Я розумію — рана ваша глибока і болюча. Проте минуть тижні, може навіть дні, і ви самі зрозумієте, що іншого шляху перед вами немає.

— Я зумію обійтися без Крайнєва.

— Мені зараз важко вас перекопати, — не звертаючи уваги на слова Марний, продовжував військовий, — але я пенси, що дуже скоро ми з вами зустрінемося в Києві.

— Не думаю, — крізь зуби процідила Марина.

Військовий промовчав. Сидів, вільно відкинувшись на спинку крісла, і часом тарабанив пальцями по столу. До Мелітополя вони їхали мовчки. Коли поїзд став, військовий підвівся, одяг шинелю, узяв портфель, хотів уже вийти з купе і спинився.

— До скорого побачення в Києві, — промовив він.

Марина промовчала. Військовий торкнувся рукою козирка і вийшов.

Марина сиділа мовчки, тихо, потім раптом схопилася і вийшла в коридор до вікна. Встигла побачити, як військовий вийшов на перон. Його зустріли, і разом з невеликою групою людей він зник у дверях вокзалу.

Марина повернулася на своє місце. Виключила верхнє світло і залишила тільки настільну лампочку. Довго сиділа-у півтемряві, прислухаючись до ритмічного стукоту коліс Вона сиділа нерухомо і лягла спати, нічого не вирішивши в той день.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Службовий кабінет начальника будівництва містився на третьому поверсі у великому будинку головної контори. З вікон його, які виходили на південь і захід, було видно всі основні об'єкти будівництва. За дільницями будівництва відразу ж починався степ, вкритий шаром снігу.

Коли сонце спускалося до обрію і, немов важка розпечена куля, повисало у млистій сині, все на будівництві ставало червонуватим, рожево відсвічував сніг і ясною загравою пломеніли дзеркальні вікна головної контори. У такі хвилини любила Віра Михайлівна підійти до вікна і дивитися на степовий простір, аж доки не зникнуть на снігу мінливі багрянці.

Велика робота забирала весь її час, все життя, і рідко вдавалося викроїти такі хвилини спочинку.

І тоді, коли виконроб Гучко зайшов, не питаючи дозволу, до кабінету начальника, Віра Михайлівна саме стояла біля вікна, милуючись казковим ландшафтом вечірнього стену.

В ту мить, коли в кабінеті з'явився Гучко, сонце зайшло. Обірвалися довгі промені, погасли багрянці за вікнами, зникла казка, і знову прослався там буденний і звичайний, білим снігом укритий степ.

Віра Михайлівна відійшла од вікна і повернула вимикач. Кабінет освітився. Гучко потупцювався на місці і сів у крісло.

Було навіть дивно, куди це поділася та красуня, що стояла мить тому біля вікна. На Гучка дивилася висока струнка жінка у сірій сукні. Обличчя її було безперечно красиве, але суворе і підкреслено спокійне. Тільки коси, буйні золоті коси ніби ввібрали в себе червоне сонячне світло.

— Я слухаю вас, Карпе Івановичу, — сказала Соколова, сідаючи в крісло навпроти виконроба.

Гучко розправив вуса, ніби видушуючи з них краплі води, і сказав:

— Справа дуже проста, Віро Михайлівно, хочу сказати вам одну штуку, яка безпосередньо стосується нашого будівництва.

— Я вас слухаю, — невиразно сказала Соколова.

— Наш завод має бути готовий першого травня, — продовжував Гучко. — Це термін, визначений наркоматом. Але той же наркомат проект ТЕЦ'у прислав тільки кілька днів тому. Очевидно, до першого травня ТЕЦ збудувати ми не встигнемо. Отже, я гадаю, всі останні об'єкти слід орієнтувати не на перше травня, а на строк вивершення ТЕЦ'у, без якої пуск заводу так чи інакше неможливий.

Соколова слухала мовчки, жодним словом чи рухом не виказуючи свого ставлення до пропозиції виконроба кузні, Гучко говорив далі:

— Це дасть величезну економію і полегшення всієї роботи…

— На скільки процентів виконано план робіт на кузні? — несподівано перебила мову співбесідника Соколова.

Гучко спинився, знову погладив вуса, здивовано розвів руками.

— Я не бачу прямого зв'язку між цим запитанням і нашою попередньою розмовою.

— А я бачу, — дивлячись інженерові просто у вічі, відказала Соколова. — Думаю, що і вам цей зв'язок знайти не важко. Так на скільки ж процентів виконано план робіт на кузні?

Гучко не поспішаючи поліз у кишеню, витяг пенсне, поліз у другу кишеню, витяг блокнота, довго гортав його сторінки і нарешті сказав:

— На жаль, зараз точно визначити не можу. Не взяв з собою відповідних матеріалів.

— А приблизно? — Голос Соколової звучав невблаганно, і Гучко зрозумів, що відповісти все-таки доведеться.

— Приблизно процентів на п'ятдесят п'ять.

Соколова посміхнулася стримано, трохи глузливо, але обличчя її відразу ж потемнішало.

— За таку відповідь, — сказала вона, — мені слід було б зняти вас з роботи, але зараз я цього ще не зроблю. Роботи по кузні виконано на сорок один процент, і ви знаєте це не гірше за мене. А за планом мусило бути п'ятдесят шість. Невже і тепер ви не бачите зв'язку між моїм запитанням і вашою пропозицією?

— Але ж зрозумійте. ТЕЦ не буде готова до першого травня…

— Хто це верзе такі нісенітниці? — проговорив Полоз, заходячи до кабінету. — А, це ви, Карпе Івановичу. Я так і думав.

— А ви що, бетонувати в такий мороз будете? — нітрохи не збентежився Гучко. — Та воно ж розпадеться все чисто, як потепліє.

— Оце вже не ваша печаль, — розсміявся Полоз. — Була б кузня, а ТЕЦ буде.

— Ви сподіваєтеся дати струм першою травня?

— Не сподіваюся, а певен.

— Наша розмова, — сказав Гучко, встаючи з крісла, — набирає характеру водевілю. Ви дозволите мені зайти до вас іншим разом? Хоч би завтра зранку…

— Так, я чекатиму вас завтра об одинадцятій з усіма матеріалами про хід будівництва на вашій дільниці, — підкреслила Соколова.

Гучко нічого не відповів, тільки вклонився ледве помітно і не озираючись пішов. Двері хряснули стримано, люто.

Полоз пройшовся по кабінету, потираючи почервонілі від морозу руки. Соколова мовчки стежила за ним.

— Він що, просив відкласти строк будівництва, посилаючись на відсутність ТЕЦ'у? — спинився посередині кабінету Полоз.

— Авжеж. Йому це нічого не допоможе. Але як ми впораємося з будівництвом ТЕЦ'у в термін, я ще не знаю.

— І я ще не знаю, — весело відповів Полоз.

— Тут нічого усміхатися, Полоз, — справи дуже і дуже погані. — Голос Соколової звучав так серйозно, що усмішка мимоволі зникла з уст інженера.

— Справа серйозна, але кидатись у паніку нічого, — цілком спокійно відповів він. — Є в мене в голові один проект, і за пару днів я доповідатиму про нього особисто вам, товаришу начальник будівництва. А до того часу прошу голову собі не сушити, а доручити цю справу мені.

— Ти не можеш зараз сказати?

— Не можу, — похитав головою Полоз. — Є тут на будівництві нашому дід Котик, мені спочатку з ним проконсультуватися треба.

— Як хочеш, але строку тобі дається тільки три дні.

— Встигнемо.

Задзвонив телефон. Соколова взяла трубку.

— Матросов просить зайти до нього в партійний комітет.

Вони встали обоє одночасно. Соколова глянула на Полоза і несподівано збентежилася, сама не розуміючи чого. Полоз теж відчув себе якось ніяково.

— Так, ще і з Матросовим мені неодмінно порадитися треба, — проговорив він і зніяковів ще більше.

Мить вони мовчали. Соколова отямилася перша. Рвучко відсунула крісло і вийшла з-за столу.

— Бувай здоров, — сказала вона, простягаючи Полозові руку, — чекаю тебе з твоїм проектом.

Полоз не міг відповісти нічого. Він потис руку Соколовій, і йому дуже хотілося, щоб тоненька тепла долоня на мить затрималася в його широкій руці. Але цього не трапилося. Не затримуючись іі на мить, Соколова вийшла з кабінету.

Полоз глянув їй услід і міцно потер рукою чоло.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Марина вийшла з поїзда на київському вокзалі ранком холодного і вітряного зимовою дня. З неба, затягнутого. важкою пеленою хмар, сіялася дрібна крижана крупа.

Київ зустрічав Марину непривітно. Місто здавалося сірим, безбарвним. Міцний мороз примушував ховати у комір обличчя, і тому люди теж здавалися непривітними.

Марина перейшла площу, сіла в таксі і сказала шоферові їхати в готель, де для неї було замовлено номер. Вулиці пробігали за вікнами машини, але Марина не звертала на них жодної увага. Інколи вона сама не вірила тому, що от уже приїхала до Києва, їде до готелю, а потім поїде в інститут до Крайнєва, до того самого Крайнєва, який так недавно безжалісно поламав усі її плани.

Як це все трапилося? День за днем пригадала Марина всі останні події свого життя.

Тоді з Криму вона приїхала в Ленінград і, не заставши матері дома, поїхала до неї просто в клініку. Треба було негайно порадитися з нею, бо сама Марина заплуталася остаточно в своїх думках і вирішити нічого не могла. Сподівалася почути від мами слова втіхи, прості і рідні, схожі на слова, якими втішають дітей. Мама і тільки мама могла заспокоїти її і знову все поставити на свої місця.

Але Ольга Григорівна вийшла з операційної як ніколи втомленою. Дивилася на дочку і всміхалася радісно і ласкаво, але так знесилено, що Марина не наважилася розповісти все відразу. Потім раптом вирішила, що приховувати тут нічого, набрала повні груди повітря і одним духом розповіла все. Відповідь матері вразила її.

— Тобі треба на якийсь час зовсім залишити власну роботу і їхати до Крайнєва вчитися.

Ці слова бриніли у вухах Марини, і забути їх було неможливо. Тоді вона хотіла щось заперечити, але Ольгу Григорівну знову покликали в операційну, і дівчина залишилася сама. Через кілька хвилин їй сказали, що чекати професора Токову не слід — готувалася негайна і складна операція.

У себе в інституті Марина провела дуже довгий день. Переглянула свої роботи, багато креслень подерла і викинула, залишивши тільки кілька особливо цікавих, на її думку, цілком оригінальних. Підсвідомо вона вже готувалася до від'їзду, сама не припускаючи такої думки.

І пізно ввечері, коли мама приїхала з роботи, вони розмовляли про що завгодно, крім перспектив Марини. А коли, вже йдучи спати, Ольга Григорівна спитала: «Що ж ти думаєш робити далі?», Марина на мить запнулася, ніби їй нестало повітря, і зовсім несподівано для самої себе відповіла:

— Поїду в Київ.

І от вона вже їде по Хрещатику в маленькому таксі. Немов невблаганний вир схопив, закрутив її і викинув у цьому незнайомому місті.

У номері Марина переодяглася, розклала свої речі і на хвилину сіла спочити.

… Значить, зараз почнеться найстрашніше. Зараз їй треба вийти з готелю, сісти в трамвай і їхати в інститут стратосфери. Чи вистачить сили в неї на цей короткий, але такий важкий шлях?

Марина вийшла з готелю і повернула ліворуч до площі імені Калініна. По Хрещатику мчали машини. Вони створювали атмосферу діловитості і заклопотаності, вони трохи розважили Марину.

І раптом сталося несподіване. Марина йшла по самому краю тротуару і зразу стала як укопана. Довга блискуча чорна машина, сухо прошарудівши твердими шипами по асфальту, спинилася біля неї.

Перше, що побачила Марина, був широкий рукав військової шинелі. Потім дверці відчинилися, і знайоме обличчя визирнуло з машини.

— Дуже радий вітати вас у Києві, — привітно усміхаючись, сказав військовий.

Марина усміхнулася теж.

— Ви давно приїхали?

— Ні, тільки годину тому, — відповіла Марина.

— Зараз зібралися до Крайнєва?

Марина здригнулася.

— Так, в інститут стратосфери.

— Сідайте, я вас підвезу, — запропонував військовий так щиро і привітно, що Марина не вагаючись сіла в машину.

За три хвилини вона вийшла біля великого ґанку інституту стратосфери.

— Вітайте Крайнєва, — гукнув на прощання військовий.

Марина озирнулася. Матчина вже пливла по асфальту. Короткий, але важкий шлях було вже майже пройдено.

Валенс зустрів дівчину так, ніби був уже дуже давно знайомий з нею.

— Ви знаєте, — говорив він привітно і воднораз трошки лукаво, — я знав, що ви до нас приїдете, після всього того, що розказав мені про вас Крайнєв. Кімнату вам уже приготовано, і ключ ви можете щохвилини взяти у коменданта.

— Може, це було трохи самовпевнено, — спробувала захиститися Марина.

— Ні, — хитнув головою Валенс, — не приїхати ви не могли. І тут не в тому справа, хотіли ви чи не хотіли. Тут вирішували не ви, вирішувала ваша робота.

Вперше почула Марина таке точне визначення того, що почувала вона сама. І від того, що Валенс так добре і точно зміг зрозуміти її, тепле почуття вдячності ворухнулося в серці Марини.

— Ви пробачте мені квапливість, — сказав, встаючи, Валенс, — але я хочу разом з вами зробити невеличку екскурсію. Крайнєв зараз працює в аеродинамічній лабораторії. Давайте підемо туди. Оформити ваш перевід з Ленінграда ми встигнемо і завтра, а побачити, як Крайнєв продуває останню модель, можна не кожен день.

Марина підвелася поволі, немов піднімаючи на плечах величезну вагу. Вони вийшли поруч.

Лабораторія містилася у великому залі із скляною стелею. Аеродинамічна труба — довгий циліндр майже десяти метрів у діаметрі, покладений на бік, — займала майже все приміщення. Потужні вентилятори гнали через трубу рівний і могутній потік повітря, Модель літака, підвішена на тонких тросах, потрапляла в трубі в умови, цілком подібні до умов вільного польоту.

Вентилятори могли створити потік повітря якої завгодно швидкості. Виходило так, ніби повітря летить повз літак, а не літак у повітрі, проте для дослідів це не становило ніякої різниці. Крізь велике скло, вставлене в бік труби, можна було спостерігати літак, а найчутливіші прилади точно вимірювали силу опору моделі повітряному потокові.

Валенс відчинив перед Мариною двері і пропустив її вперед. Хвилюючись, зайшла вона до залу, швидко зорієнтувалася в лабораторії, зійшла східцями на невисокий поміст і спинилася перед великим склом.

Добре освітлена, пофарбована сріблястою фарбою модель літака висіла перед нею у трубі. Тонкі троси, які тримали її, були майже непомітними, і здавалося, ніби легкий сріблястий літак і справді летить вперед у великому циліндрі.

Жадібно, ніби боячись, що їй перешкодять, дивилася Марина крізь прозоре скло. Вона вже піала, що це остання конструкція Крайнєва — згусток його таланту і досвіду. Досвідчене око зразу могло оцінити всю економність конструкції цієї моделі.

Ревіння у трубі стало затихати. Випробовування наближалося до кінця. Марина все ще стояла біля великого скла, неспроможна відірвати погляду від літака.

Вона навіть не помітила, як Крайнєв і Валенс з'явилися на помості. Тільки коли вони стали поруч, вона озирнулася, зніяковіла і відірвалася від зорового скла.

— Дуже радий бачити вас, товаришко Токова, — сказав Крайнєв, простягаючи руку.

Тільки тепер Марина як слід роздивилася Крайнєва. Тоді, на дачі у Барсова, вона, вражена несподіваними висновками про свій літак, поспішила втекти, і образ Юрія Крайнєва майже не залишився в її пам'яті.

Тепер перед нею стояв ще молодий, дбайливо вдягнутий чоловік. Сивина, яка рано посріблила його виски, ніби підкреслювала ясний погляд і привітну, зовсім дитячу посмішку.

Марина мовчки простягла руку. Крайнєв продовжував говорити.

— Ви приїхали саме вчасно, — сказав він, — з завтрашнього дня все це будемо конструювати заново.

Сьогодні я, на жаль, одержав зовсім не те, на що розраховував. Тут доведеться майже все переконструювати. Тільки тоді, може, щось вийде, та й то певності в мене ще нема.

— Я приїхала в Київ випадково, так… проїздом, — нерішуче, зовсім збентежившись, сказала Марина.

Валенс глянув на неї і промовчав. Це ж йому на стіл поклала Марина папірця, де чорним по білому написано про її переведення з Ленінграда до Києва. Проте Валенс не поспішав висловити своє здивування.

— Шкода, дуже шкода, — серйозно сказав Крайнєв, — одверто кажучи, я дуже розраховував на вашу допомогу.

— Може, товаришка Токова ще подумає і залишиться працювати у нас, — обережно озвався Валенс.

Марина глянула на нього, і раптом вся кров кинулася їй в обличчя. Валенс опустив очі. Крайнєв, не розуміючи, глянув на Марину, потім на свого директора і не запитав нічого.

— Можливо, я ще подумаю і залишуся, — тихо, немов у великій провині каючись, сказала Марина.

— Це було б чудово, — щиро і просто відповів Юрій, — ви не уявляєте собі, скільки тут роботи і як нам потрібна кожна людина.

Вони вийшли з лабораторії і пройшли до кабінету Крайнєва.

А коли надвечір Марина Токова вийшла на вулицю, зимовий Київ здався їй затишним і привітним.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Чоловік сидів за столом у глибокому шкіряному кріслі. Велике скло закривало стіл, поблискувало під світлом лампи. Зелений абажур точно обмежував промені. Вони падали на середину стола, на папери, на красиву суху руку з довгими пальцями, тепло відбивалися у золоті вічного пера.

На високих вікнах, напівзакритих товстими шторами, мороз малював складні візерунки. Він опускався над містом важким туманом. Стовпи світла піднімалися від кожного ліхтаря. Світло в морозному тумані матеріалізувалося — до кожного променя можна було доторкнутися.

Люди затуляли роти рукавичками і поспішно проходили вулицями. Шофери одягли на радіатори своїх машин теплі шкіряні капоти.

Чоловік у кабінеті працював зосереджено, не відриваючись. Тиша панувала в кімнаті. Ніхто не ходив коридорами. У нічній спокійній роботі була несподівана урочистість. Наче намагаючись зберегти її, чоловік в кабінеті перегортав папери безшумно, і навіть подиху не чулося у великій кімнаті.

Чоловіка звали Андрій Васильович Бабат. Високе чоло, великі сірі очі, рівний ніс і скупо вимальовані губи. Чисто виголене підборіддя. Сивувате волосся зачесане вгору.

Телефон на столі задзвонив тихо, приглушено. Здавалося, ніби він не дзвонить, а ледве чутно шарудить, нагадуючи про себе.

Бабат узяв трубку. Відгукнувся, назвав своє прізвище, хвилину слухав, потім, відповівши: «Добре, зараз буду», поклав трубку на місце.

Трохи посидів нерухомо, наче щось зважуючи, відсунув шухляду і витяг велику на піку паперів. Рухи його були чіткі, стримані. Губи стиснулися міцніше, ніж звичайно.

Оглянув кабінет, немов перевіряючи, чи не забув чого, і пішов до дверей. Плечі і голова його начебто пливли у повітрі. Довга м'яка доріжка приглушувала найменший відгомін кроків.

Він вийшов у коридор, проминув кілька довгих, майже неосвітлених у цей нічний час прольотів і спинився біля високих дверей. На секунду завмер, взявшись за ручку, потім повільно, але впевнено прочинив двері.

Валенс чекав його, сидячи за столом. Андрій Васильович підійшов, сів у крісло і' розклав принесені папери перед собою. Він чекав, поки директор заговорить, щоб, як звичайно, зробити доповідь, одержати вказівки і піти.

Валенс глянув на нього, і Бабат сподівався вже почути звичні слова початку розмови, але директор мовчав. Бабат глянув здивовано, але сам починати розмову не наважився.

— Ви знаєте, Андрію Васильовичу, — якось незвичайно тихо і тепло сказав нарешті директор, — я дуже люблю отакий мороз і хугу і ці світлі промені на вікні, прорізані тінями сніжинок. Це ніби тінь самого вітру відбивається на склі.

Бабат сидів, здивований вкрай. Такого тону йому ще не доводилося чути в цьому кабінеті. Невже Валенс покликав його для ліричної розмови?

Директор помовчав, провів рукою по столу, немов розгладжуючи зелене сукно, дотягнувся до папірця, який лежав оддалік, і підніс його до очей.

— Так, — сказав він, і Бабат відчув, що голос і настрій директора змінилися, — я особисто люблю таку погоду, але виявляється, що багатьом нашим товаришам вона дуже не до смаку. Я одержав листа з будівництва Соколової. Цей лист адресовано мені особисто, він, так би мовити, напівофіціальний. Так от Соколовій ця погода дуже не подобається.

Валенс дивився на зелене сукно, але все-таки помітив, як спохмурніло обличчя Бабата..

Тільки шість день тому будівництво одержало новий проект теплоелектроцентралі. Ви знаєте, чому він запізнився. Над проектом попрацювали деякі наші нині відсутні знайомі, довелося виправляти. Але через нас будівництво опиниться у прориві, бо ТЕЦ зможуть розпочати будувати тільки у квітні, коли опадуть морози, і до першого травня, до планового терміну пуску заводу, скінчити не зможуть. Я хотів порадитися з вами, як краще допомогти Соколовій, почути вашу думку.

Валенс відкинувся на спинку крісла і глянув на інженера.

Бабат помовчав. Що може вирішити він за кілька хвилин, не обізнавшися з матеріалами, з проектом…

Директор ще раз глянув на Бабата, і інженер зрозумів, що все вже вирішене. І справді, після хвилинної мовчанки Валенс сказав:

— Я розумію, вам зараз важко щось сказати. З проектом ви не знайомі. Так от у додаток до тих чотирьох будівництв, за якими ви наглядаєте, я хочу доручити вам і це. Зараз там небагато роботи, але в період квітня — травня там доведеться вам забезпечити особисте керівництво.

Губи Бабата стислися і утворили коротку пряму лінію.

— Доручити це будівництво зараз мені нікому, — продовжував Валенс. — Наглядайте поки що за ним.

Бабат зрозумів, що сперечатися не можна.

— Ви знаєте, що цей завод призначається для будування бомбардувальників Крайнєва?

— Я мав на увазі щось подібне.

Валенс переглядав матеріали, принесені Бабатом. На двох аркушах зробив помітки і поклав собі у стіл, інші повернув інженерові.

— Я прошу, — несподівано різко сказав Бабат, — щоб завтра мені надіслали проект цього будівництва.

Валенс глянув із-за паперів і схвально хитнув головою.

— Буде зроблено.

Бабат не відповів нічого. За п'ять хвилин він вийшов з кабінету Валенса.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Дід Котик сидів на низенькому ослоні у бараці і морщив лоба, вирішуючи складне питання. На руках у діда був козирний туз, така ж шістка і зовсім ні до чого не придатна трефова вісімка. Перед ним на столику лежав бубновий король, і приймати ного чи бити, саме і вирішував дід Котик.

Троє синів його, троє молодих Котиків, сиділи теж біля столу, слідкуючи за окладною грою дідових зморщок. Ліворуч від батька сидів Василь, найстарший син і найнебезпечніший супротивник у грі в підкидного дурня, праворуч теж супротивник, Микола, а просто навпроти — спільник і партнер, найменший син Петро.

Дід довго думав над складним становищем, ще трохи пограв зморшками на лобі, немов щось пригадуючи, і вдарив короля козирним тузом. Василь єхидно всміхнувся і підсунув батькові бубнового туза. Цю карту довелося бити вже козирною шісткою. Тут настала черга Миколи. Співчутливо зітхнувши, він поклав перед батьком бубнову шістку.

Дід важко зітхнув і зібрав у свою долоню всі ці погані і непарні карти. Долю бою вже було фактично вирішено, але в цю мить рипнули двері, і в хмарині пари на порозі з'явилася постать інженера Полоза. Він зняв шапку, ударив нею кілька разів по засніжених рукавах кожуха і зайшов у барак. Під рукою в нього виднівся довгий круглий пакунок, дбайливо загорнутий в газету. Інженер оглянув барак, помітив компанію біля столика і попрямував просто до діда Котика.

У першу мить дід трохи збентежився. Все-таки неприємно, коли тебе застають за такою легковажною справою, як гра в підкидного дурня. Проте він і на секунду не втратив спокою, не заметушився, а, навпаки, зустрів гостя поважним привітним поглядом.

— Добрий вечір, — привітався Полоз, підходячи до столу, — так хто виграє?

— Добрий вечір! Собача погода надворі, — за всіх відповів дід, явно заминаючи Полозове запитання.

Інженер зрозумів, усміхнувся, і Василь Котик відповів йому усмішкою. Дід помітив це і нахмурився.

— Я оце до вас прийшов порадитися, бо, крім вас, ніхто мені допомогти ие зможе, — заспокійливо сказав інженер.

Почувши такі слова, Котик гордовито оглянув своїх синів і погладив рудувату бороду. Він присунув ослона. Полоз сів, поклав свого пакунка на стіл і розгорнув газету. Креслення зайняли майже весь стіл.

— Ми будуємо авіаційний завод, і першого травня він має бути готовий до останньої цеглинки, — розпочав Полоз.

Щоб підкреслити, як уважно він слухає, дід Котик наставив до вуха долоню, хоч досі слух йому ніколи ще не зраджував. Полоз вів далі:

— Наша теплоелектроцентраль першого травня має дати струм, а зроблено там… ви самі знаєте, скільки там зроблено.

— Коли ж морозяка, — не стримався Петро.

— Цить, — тупнув на нього дід. — Ви, товаришу прораб, пробачте йому, нерозумному. Мовчи, поки старші говорять.

Полоз ледве помітно всміхнувся, Петро похнюпився і слухняно замовк.

— Бетонувати на такому морозі не можна, а чекати до теплих днів теж неможливо, бо тоді ТЕЦ не встигнемо вивершити. Словом, діду, як не допоможете ви мені, то справи будуть зовсім погані. Треба б нам зробити для цього діла тепляк, а не погодитеся ви його робити чи не схвалите мого рішення, то лусне вся затія.

Полоз замовк. Дід теж витримав паузу.

— Робили ми тепляки. На Березниках робили. На Коксобуді робили. Не первина нам, товаришу Полоз, — нарешті відгукнувся дід.

— А на скільки метрів заввишки?

— На Коксобуді — двадцять один метр вісімдесят сантиметрів. Правильно я сказав? — дід оглянув синів, і вони одночасно схвально хитнули головами.

— Мало, — відповів Полоз, — у нас, діду, треба робити тепляк на сорок шість метрів заввишки: можна зробити такий тепляк чи годі про це й думати, — я от про що з вами порадитися прийшов. Я тут проект його зробив, а чи можна його виконати — не певний. І хочу от тут зараз ваше слово і присуд почути.

Дід ясно відчув усю важливість моменту. Він витяг окуляри в залізній оправі і поважно насадив їх на носа. Подивився на сволок, перевіряючи, чи добре бачить, поправив дужку на переніссі і тільки тоді глянув на креслення. Молоді Котики вже давно розглядали аркуші, але Полоз дивився тільки на діда. Від нього він чекав першого слова.

Дід роздивлявся креслення довго. Інколи він дивився на стелю барака, немов приміряючись, як то воно вийде на будівлі, потім знову поринав у розглядання креслень.

— Можна такий тепляк збудувати, — нарешті сказав він і оглянув своїх синів. Ті мовчали, жодним словом не підтверджуючи і не заперечуючи батьків висновок. — Можна такий тепляк збудувати, — ще раз, переконуючи себе самого, повторив дід. — Тільки тут дещо змінити треба.

Дід розправив креслення вузлуватим пальцем і став говорити, що саме, на його думку, треба виправити.

Проект Полоза по суті був не дуже складний. Зводився він ось до чого: з дерева будується сарай-тепляк сорок шість метрів заввишки і відповідної до теплоелектроцентралі довжини і ширини. Обігріватися він буде парою. У цьому тепляку можна буде провадити в найлютіші морози будівельні роботи, а коли закінчиться кладка бетону і цегли, просто розкидати його. Небезпека і складність полягали в тому, що з дерева, матеріалу досить нетривкого, доводилося робити грандіозну споруду.

Пізно вночі, коли сонна тиша вже залягла в бараці, попрощався інженер Полоз із сім'єю Котиків. Він вийшов з барака, і вітер люто рвонув поли його кожуха. Та інженер на це не зважив. Коли навіть обережний дід Котик узявся будувати тепляк, то справу вже майже виграно.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

У кімнаті панувала тиша і сутінь. Крайнєв сидів біля столу, проводячи олівцем паралельні лінії на маленькому аркуші паперу.

Було про що подумати інженерові Юрію Крайнєву. Нові вимоги сучасної війни ставили перед ним зовсім несподівані завдання. Треба було досягати великої швидкості, в принципі по-новому конструювати літаки. В чому полягатиме новизна цієї конструкції, Крайнєв ще не знав. Він так замислився, що навіть не помітив Валенса, який зайшов до його кабінету. Вже не перший день роздумував над цією проблемою Юрій Крайнєв. Прикидаючи можливі варіанти конструкції, розмірковуючи над ними, він нарешті дійшов до висновку, що сил його самого для розв'язання завдання мало. Треба було зібрати товаришів-інженерів і спільно братися за цю велетенську роботу.

Крайнєв добре знав, що в цій роботі йому буде належати перше слово, від нього буде залежати, в який бік скерувати колектив. Намітити перші віхи мусив він сам. Потім, в процесі роботи, ці перші тези можуть бути відкинуті і забуті, в роботі, в колективній творчості мусила родитися істина, але дати точку опори, дати перший поштовх повинен був сам Крайнєв.

Проте він не хотів, щоб накреслений ним шлях потім виявився неправильним. Він добре розумів усю відповідальність, покладену на нього. Саме тому так наполегливо, так уважно працював Крайнєв.

У двері кабінету хтось постукав. Крайнєв відгукнувся. Двері прочинилися, і зайшла Марина Токова.

— Пробачте, що я вас турбую, — заговорила вона, — але тут товариш Валенс, а я маю до нього термінову справу. От цього папірця треба підписати, бо без підпису я не можу одержати потрібні матеріали.

Поки Валенс проглядав папірця, Крайнєв і Марина мовчали, інколи поглядаючи одне на одного. Трохи дивні відносини склалися між ними з того дня, як Марина побачила модель літака в аеродинамічній трубі. Вона зрозуміла, що Крайнєв зробив у десятки разів більше за неї, що їй треба багато вчитися у нього. Але десь в глибині жевріла думка, про яку Марина часто не наважувалася признатися навіть собі самій. Марина мріяла про таку хвилину, коли її допомога стане настільки потрібною Крайнєву, що вони зможуть працювати як рівні. Дівчина була певна своєї талановитості. Отже, треба вчитися і чекати, уперто і спокійно чекати моменту виявити свої власні таланти і силу.

Крайнєв не часто думав про Марину Токову. Проте завжди згадка про неї викликала одну і ту ж думку: незважаючи пі на що, Марина стоїть осторонь роботи Крайнєва. Вона вчиться, жадібно, наполегливо, але нічим не хоче допомагати колективу. Крайнєв сподівався, що все це мине, коли Марина почне винаходити, почне творити сама. За всіх умов він ставився до дівчини з глибокою повагою. В тому, що вона дуже здібна, сумніву не було.

Валенс підписав папірця і віддав його Марині. Дівчина зробила крок до дверей. В цю мить Крайнєв ворухнувся, і Марина спинилася.

— Ви щось сказали?

— Ні, — відповів Крайнєв, — не сказав, але хотів сказати. Якщо маєте вільний час, то я просив би вас затриматися тут і вислухати деякі мої міркування.

Марина глянула зацікавлено. Крайнєв хоче говориш або, може, навіть радитися з нею. Заради цього варто було відкласти яку завгодно роботу.

— Я охоче слухатиму вас, — вона сіла в крісло поруч Валенса і глянула на Крайнєва.

— Адаме Олександровичу, ти зможеш приділити мені хвилин п'ятнадцять?

— Звичайно, зможу, — відповів Валенс.

Тоді Юрій підвівся з-за столу, пройшовся по кімнаті і почав говорити. Він говорив про свої вагання і сумніви, про силу запитань, на які поки що немає відповіді.

Валенс слухав дуже уважно. Йому вперше доводилося чути від Крайнєва такі речі.

«Так мусить бути, — думав Валенс. — Кожна людина, доходячи до місця, де розгалужується дорога, мусить добре подумати перед тим, як вибрати правильний шлях. Крайнєв саме дійшов до такого місця. В тому, що він вибере правильний шлях, можна не сумніватися».

— І зараз я ще не знаю, — говорив Крайнєв, все ще ходячи взад і вперед по кімнаті, — яким шляхом піде вся наша робота.

— Не знаю, чи зможемо ми з товаришкою Токовою тобі відповісти, — сказав Валенс, — але добре, що ти це сказав. Тобі самому буде значно легше розібратися. Я тільки прошу зважити на одну обставину — доки не здамо двомоторний бомбардувальник у виробництво, тобі не можна братися до будь-якої іншої роботи. Швидше закінчуйте проект, усі деталі і робочі креслення цього літака, а тоді даю вам повний простір для експериментів. Я думаю, що Марина Михайлівна теж зможе тобі допомогти.

Валенс запитливо глянув у бік Марини і спинився здивований. Очі дівчини блищали від незвичайного збудження.

— Я не думаю, — сказала Марина, — що можу бути корисною для Юрія Борисовича в цій роботі. Адже я тільки учень. Дозвольте мені трохи ще повчитися. Можу подякувати вам — ця розмова була для мене дуже повчальною.

І, не пояснюючи своїх слів, Марина встала з крісла.

— Пробачте, мені треба іти.

Валенс хитнув головою. Марина вийшла. Все раділо і співало в її серці, коли вона йшла довгим коридором до свого кабінету. Ось вона, давно омріяна і очікувана нею хвилина. Саме тепер, коли Крайнєв блукає манівцями, візьметься за роботу Марина Токова, візьметься і покаже, на що вона справді здатна.

Вона вже відчуває крила за плечима. За кілька тижнів перебування в інституті Крайнєва з пташеняти виріс могутній птах. Марина вже може літати сама. Сміливим, сповненим дерзань буде цей політ.

Марина зайшла в свій кабінет і поволі опустилася на канапу. Хотілося мріяти про ту хвилину, коли проект буде готовий, вона буде доповідати вченій раді інституту, і всі будуть дивуватися з роботи молодої дівчини. Марина ще не знала, як розв'яже вона своє завдання. Легше було мріяти про успіх, ніж справді домогтися його. Багато роботи було перед дівчиною. Зітхнула, нехотя відриваючись від мрій, і сіла до столу, до книжок, до роботи.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Любов Вікторівна Берг приїхала на будівництво в середині зими. Її поява не відзначилася нічим особливим. Просто у конструкторському бюро з'явилася жінка — технік-конструктор, переведена з одного завершеного будівництва на Уралі. На третій день після свого приїзду вона приступила до роботи. Спеціальністю її була механізація будівництва. Саме у конструкторському бюро і познайомився з нею інженер Гучко.

Одного дня він зайшов у велику світлу кімнату, де біля незграбних дубових столиків сиділи конструктори, спитав товаришку Берг і повагом попрямував до її столика. Підійшовши, він хвилину дивився на великий аркуш паперу, де вже намічалися контури комбінованого поліспаста, потім глянув на Любов Вікторівну і розправив сивуваті, вниз спущені вуса.

Багато хто з конструкторів знав надмірну дражливість виконроба кузні і з зацікавленням спостерігав сцену, яка відбувалася біля столика Берг.

— Я виконроб кузні, поважно відрекомендувався Гучко.

— Дуже приємно, — привітно відгукнулася Берг.

— Вам дуже приємно, — раптом не витримав поважного тону і спалахнув гнівом Гучко, — вам дуже приємно, а наші замовлення маринуються тут по три тижні. Це вам теж дуже приємно?

— Ваше замовлення надійшло до нас учора і буде готове завтра о другій годині. Це дуже короткий термін, але я гадаю впоратися. Учора ви самі погодилися на цей строк.

Берг промовила ці слова, не виявляючи й натяку на переляк чи хвилювання. Вона навіть не дивилася на інженера.

У першу мить Гучко навіть остовпів від несподіванки. З ним, з виконробом кузні, можуть так розмовляти?

— Я наказую вам зробити ці креслення сьогодні до одинадцятої години вечора.

Голос Гучка звучав різко, але на Любов Вікторівну це не справило ніякого враження. Вона мовчала.

Гучкові раптом не стало чим дихати. Лють перехопила горло. Він круто повернувся і пішов до начальника конструкторського бюро. Усі конструктори провели його постать очима до самісіньких дверей. Тільки сама Берг не дивилася туди, так ніби інженера і не існувало на світі. Двері в кабінет начальника зачинилися з грюкотом, і над столиками запанувала тиша. Кілька хвилин конструктори працювали спокійно. Потім до них долинув якийсь галас і голос Гучка. Ще через хвилину на дверях з'явився вкрай розлючений виконроб. Начальник бюро йшов за ним, марко намагаючись щось довести.

Ця спроба була явно зайвою, і начальник, зрозумівши це, теж розсердився і сказав:

— Завтра о другій годині все буде готове. Так ми вам обіцяли і цю свою умову викопаємо. Розмовляти з вами сьогодні я більше не збираюсь.

Він різко повернувся і заховався за дверима свого кабінету.

Гучко кинувся до столика Берг.

— А ви що, теж зі мною розмовляти не збираєтесь?

— Завтра о другій годині все буде готове, — привітно відповіла Берг.

— Ви розумієте, що післязавтра поліспаст мені потрібний готовий, а не тільки накреслений.

— Я зроблю все, що в моїх силах, але думаю, що вам слід було потурбуватися про поліспаст на кілька днів раніше.

Гучко нічого не відповів і попрямував до виходу. Він і сам прегарно розумів, що справа з поліспастом затяглася виключно з його вини, і саме це гнівило його більше за все. За півгодини тишу в бюро порушив телефонний дзвінок.

— Товаришко Берг, вас просять, — сказав один з конструкторів.

— Напевно, Гучко, — пожартувала Любов Вікторівна, підходячи.

Навряд, — відгукнувся сусіда.

— Слухаю. Товариш Гучко? Так, це я, Берг.

Потім настала мовчанка. У трубці щось нерозбірливо булькотіло і захлиналося. Конструктори всміхалися, і тільки сама Берг залишалася цілком серйозною.

— Ні, товаришу Гучко, — нарешті сказала вона, — на одинадцять годин ніяк не встигну, але до другої години ночі я сподіваюся встигнути. Залиште робітників на третю зміну, а я вас не підведу.

Конструктори здивовано перезирнулися. Берг ще послухала хвилину, як дякує Гучко, і повісила трубку.

— Не варто було такій свині послуги робити, — почувся тихий голос.

— Хіба це йому послуга? — здивувалася Берг.

— Сам заварив кашу, хай сам і розплачувався б.

Берг у відповідь тільки знизала плечима.

Пізно вночі, коли тиша заповнила собою всі коридори головної контори, інженер Гучко прийшов по креслення. Берг віддала їх йому точно о другій годині. Виконроб був до того зворушений, що навіть поцілував Любові Вікторівні руку.

Так познайомилися технік Любов Вікторівна Берг і виконроб Гучко.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Полоз сидів у глибокому, трохи низькому для нього кріслі. Валенс дивився на нього з-за столу. Він уважно слухав, що, а головне — як говорить виконроб Полоз. Інженер Бабат стояв нерухомо біли вікна.

Цілком несподівано для самого себе опинився Полоз у цьому великому кабінеті. Причин до того, що Полоз так раптово прибув у Київ, було кілька. Основною була та, що на будівництві деякі інженери, серед яких був і Гучко, категорично виступали проти проекту Полоза ставити тепляк, а тоді вже будувати в ньому ТЕЦ. Тому довелося негайно летіти в Київ і просити дозволу у найвищого начальства.

Тут Полоз розповів усе від початку до кінця. Про запізнення креслень остаточного варіанта електроцентралі, про надзвичайно люту і сніжну зиму, про свій проект будівництва ТЕЦ'у в тепляку, про консультацію діда Котика і ще кількох теслярів. Нарешті, Полоз хотів сказати, що коли йому не дозволять будувати тепляк, то він не зможе відповідати за завершення ТЕЦ'у в строк, але подумав і не сказав.

Валенс дивився на стіл, на аркушик чистого паперу біля чорнильниці і не поспішав говорити. Інженер Бабах не збирався говорити першим і тому зосереджено мовчав.

— Як там поживає Соколова? — несподівано запитав Валенс.

Полоз не чекав такого запитання. Він відповів, що Віра Михайлівна Соколова прекрасний інженер, а ще кращий начальник будівництва.

Вислухавши відповідь Полоза, Валенс глянув на Бабата:

— Що скаже товариш Бабат?

— Ми ще не маємо практики будування таких високих тепляків, — повільно і обережно відповів Бабат. — Слід зважити на те, що конструкція дерев'яна, а дерево — дуже нетривкий матеріал. Я б радив добре підготувати і організувати всі роботи, щоб весною швидкими темпами закінчити будівництво.

Валенс помовчав.

— Ви думаєте, ця справа безнадійна?

— Не безнадійна, але дуже рискована.

Валенс перевів погляд на Полоза. Той зрозумів це як запрошення висловитися.

— Товариш Бабат сказав цілком справедливо — справа це рискована. Але одна справа, коли я стрімголов кидався з моста у воду, — не знаючи, де глибина, де корчі, де палі, — і зовсім інша справа, коли я на підставі точних розрахунків збираюся будувати тепляк. Я відповідаю тут за кожну людину на своїй дільниці і за строки будівництва.

— Ви проглядали проект? — круто повернувся Валенс до Бабата.

— Правильність розрахунків у даному разі нітрохи не зменшує небезпеки.

Валенс ще хвилину подумав.

— Слухай, Полоз, — сказав він, несподівано переходячи на «ти» і сам не помічаючи цього, — зараз я дозволю тобі будувати цей тепляк. Тут рискнути ми маємо право. Але за все це відповідатимеш тільки один ти.

Я дозволяю тобі подумати і відмовитися. Ще не пізно. Завтра відмовитися тобі я вже не дозволю.

— Дякую, — сказав Полоз, встаючи, — дуже дякую, Одверто кажучи, на інші умови я і не розраховував.

Бабат зробив короткий рух, і Валенс його помітив.

— Ви маєте щось заперечити?

Бабат похитав головою, і не можна було зрозуміти, схвалює він чи заперечує. Валенс не допитувався.

— Мені можна йти?

— Так. У кабінет товариша Бабата. Там складеш доповідну записку і прикладеш до неї копію проекту. Завтра матимеш писаний дозвіл.

* * *

Сергій Павлович Матросов був сивий, але ще нестарий чоловік. Він завжди курив довгу топку люльку і, хвилюючись, покусував мундштук рівними міцними зубами, трохи жовтуватими від тютюну.

Матросов прожив довге життя, прожив чесно, ніколи не уникаючи бою, і тепер, обраний секретарем парткомітету будівництва, почував себе все тим же командиром великого озброєного загону.

Для Віри Михайлівни він був керівником і порадником, людиною, до якої можна звернутися у найвідповідальнішу хвилину життя, знаючи, що завжди одержиш допомогу. В той вечір вона навмисне запросила його до свого кабінету: з хвилини на хвилину мав приїхати Полоз, а Соколова і Матросов нетерпеливо чекали наслідків його розмови з начальством.

Адже це саме Матросов наполіг на тому, щоб рискнути і спробувати збудувати тепляк, коли Полоз розказав йому про свої вагання. Адже саме він порадив Соколовій послати Полоза в Київ затвердити проект тепляка. Ця справа ставала тепер уже не тільки справою одного інженера Полоза.

І саме тому так напружено чекали вони, поки інженер приїде зі свого короткого відрядження.

— Ми пішли на дуже великий риск, — говорила Соколова. — Я майже певна, що нам не дозволять, а як ми тоді викрутимося — і не знаю.

— Пусте, — відгукнувся Матросов. — Партія вчить нас дерзати у всякій справі, а інакше і справжнього поступу вперед бути не може. А там Валенс сидить. Я його давно знаю. Дозволить.

В цю мить без стуку прочинилися двері. Полоз зайшов у кімнату, веселий, збуджений.

— Ну що? — разом запитали Соколова і Матросов.

Полоз поклав на стіл портфеля, витяг з нього великий аркуш паперу, де в кутку темнів напис: «Затверджую. На повну відповідальність виконроба Полоза».

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Тепер Марила добре знала, що саме їй треба робити. Після тієї знаменної розмови з Крайнєвим вона дивно змінилася, більше намагаючись бути на самоті. Друзі і співробітники відзначили цю аміну, але не надали їй особливого значення. Тільки Валенс інколи похитував головою, зустрічаючи замислену Марину в коридорах інституту.

А вона тепер взагалі уникала зустрічей, розмов, суперечок. Акуратно і точно виконувала всю призначену їй поточну роботу, а думки її завжди були там, у невеликому кабінеті, де на просторому аркуші паперу вже намітилися перші котурн майбутнього літака.

У принципі своє завдання Марина вирішила швидко і не вагаючись. Те, що так бентежило Крайнєва, здавалося їй зовсім простим і зрозумілим. Для неї було цілком ясно, що найбільшого успіху можна досягти, надавши машині форми літаючого крила. Правда, позбавлений фюзеляжу літак міг легко втрачати рівновагу, але Марина мала надію розв'язати і це досить складне завдання.

Робота її полегшувалася тим, що прекрасно систематизовані і розроблені дані дослідів Крайнєва були до її послуг.

І щодня, відразу ж після роботи, Марина поспішала у свою кімнату.

Марина знала, що жодної зайвої секунди немає в неї. Вона працювала напружено, гііби в лихоманці, все-таки примушуючи себе перевіряти кожен крок, кожен розрахунок, щоб не зробити помилки.

Літак мав бути чудовою машиною, бездоганно точною у польоті і цілком безвідказною. Марина ясно уявляла його, і серце її стискалося в передчутті слави.

Валенс зайшов до її кабінету одного пізнього вечора, коли в усіх коридорах інституту вже погасили вогні. Він обережно постукав і терпляче чекав, поки Марина відгукнеться і дозволить йому зайти, але все ж встиг помітити різкий рух, яким кинуто було газету на великий аркуш ватманського паперу. Жодним словом ній по виявив здивування з такої недовіри. У кожного з співробітників інституту могли бути свої особисті роботи чи проекти.

Валенс прийшов до Марини у невеликій, але цікавій справі: один з інженерів подав проект нового крила для літака, і директор хотів почути думку Марини щодо цього проекту.

Спочатку дівчину знервував нежданий прихід директора. Валенс забирав у неї дорогоцінний час, відволікав од основної роботи. Проте за мить Марина вже заспокоїлася — справа, з якою прийшов Валенс, була дуже цікавою і багато в чому повчальною.

Дівчина побіжно глянула на рисунок, відзначила оригінальність його і попросила Валенса залишити це креслення для детального розгляду — за кілька днів вола зможе дати навіть писані зауваження.

Валенс охоче погодився. Тему розмови було вичерпано. Настала хвилина мовчанки. Директор встав із стільця, і Марина теж підвелася з крісла. Незграбним рухом зачепила газету, і вона з тихим шарудінням з'їхала на підлогу, відкриваючи величезний аркуш ватманського паперу і вже майже накреслений літак.

Валенс глянув і здивовано спинився:

— Ви конструюєте новин літак?

Марина мовчала. Як сердилася вона на себе в цю мить за свій недоречний, незграбний рух! Валенс дивився здивовано, зацікавлено. Ще мить, і він підійде до столу і стане розглядати креслення.

— Так, Адаме Олександровичу, — сухо промовила Марина, — я працюю над новою конструкцією літака, але до закінчення цієї роботи я б не хотіла її комусь показувати. Вас я теж дуже прошу нікому про неї не говорити. Незабаром я закінчу і проситиму вас дати мені змогу зробити доповідь на вченій раді інституту.

Хвилину Валенс дивився на Марину, обмірковуючи відповідь, потім схвально хитнув головою:

— Прошу.

Він сказав тільки це слово, повернувся і пішов до дверей. І раптом усі сумніви, всі думки, які досі тривожили Марину, нахлинули на неї широким потоком. Захотілося спинити Валенса, попросити нікуди не йти, вислухати її, допомогти розібратися у власних думках.

Ледве чутні кроки Валенса зникали у нічній тиші. Ось уже зникли вони, ось уже тільки неспокій, відгомін руху залишився в коридорах.

Марина опустилася в крісло. Дівчині було над чим замислитися, було чого вагатися. Від недавнього часу в неї раптом зникла впевненість у правильності вибраного шляху. Чи дасть літак типу літаючого крила велику швидкість? Чи не повториться знову історія з винайденням винайденого?

Марина вийшла з-за столу і підняла з підлоги газету. Акуратно згорнула її і поклала поруч з кресленням. З тонких, ледве помітних ліній і пунктирів на папері в'язалися контури дивовижного літака. Марина провела рукою по білому ватману, і їй здалося, ніби метал бойової машини тремтить під її пальцями.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Шість стахановських бригад було перекинуто на п'яту дільницю для будівництва тепляка. Всі роботи йшли у напруженому, досі небаченому на будівництві темпі. Шість бригад, одна від одної краща, з ранку до ночі поралися біля свіжих пахучих дощок і колод. Виконроб Полоз тепер майже не ночував дома. Вдень і вночі його можна було знайти біля тепляка або в маленькому будиночку контори п'ятої дільниці.

Соколова і Матросов були частими гостями у виконроба Полоза. З Києва телефоном теж частенько запитували про долю ТЕЦ'у, і таким чином тепляк опинився в центрі всіх розмов, суперечок і думок. І чим вище здіймалися дощані стіни його, тим більше хвилювався Полоз, тим суворішими ставали обличчя діда Котика і інших бригадирів.

Сорок шість метрів заввишки мусив мати тепляк. Вітри високостей налітатимуть на нього з усією силою. Кожна стіна являтиме собою ніби велетенський парус.

Для того щоб ця величезна сила не перекинула, не зруйнувала легку конструкцію, Полоз вирішив закріпити тепляк тросами-відтяжками так, як закріплюють високі радіощогли. Закріплена таким чином конструкція набувала великої міцності, і можна було не боятися найсильніших вітрів.

Одного січневого морозного ранку дід Котик із своїми синами, як завжди, прийшов на роботу. В той день тепляк здавався величезною коробкою без два. Стіни вже було виведено у всю сорокашестиметрову височінь. Зовні вони були закріплені товстими тросами-відтяжками. Солом'яні мати закривали дошки. Саме вони мусили зберігати тепло. Тепер треба було закінчити стелю і пустити пару з локомобілів, які вже стояли всередині тепляка.

Дід Котик хазяйським оком окинув усю картину роботи, не поспішаючи рушив до входу. Сини слухняно йшли за ним. Вони проходили біля закріплення одної з відтяжок. Великий двотавровий швелер було забито в землю навкіс. Навкруг нього нерозривними кільцями, немов чорна змія, обплітався трос. Другий кінець його стрімко йшов угору і кріпився за верх стіни.

Родина Котиків зайшла у тепляк. Війнуло приємним теплим духом смолистого дерева.

До діда Котика підійшли всі п'ять бригадирів. Вони стали осторонь, радячись, немов бойовий штаб, і підійти в такі хвилини до них не наважувався ніхто. Виконроб Полоз не примусив себе довго чекати — він швидко вибіг із своєї контори, і бонова нарада розпочалася. Роботу було розподілено швидко і точно.

А поки йшла нарада бригадирів, трос молодих Котиків відійшли набік, розмовляючи про щось своє, тільки їм відоме.

— Обов'язково сьогодні треба сказати, — говорив Василь, — бо як будемо далі тягти, прийом закінчиться і вся наша справа лусне.

— От ти і скажи. Ти у нас найстарший, ти і маєш першим говорити, — відказав наймолодший з Котиків, Петро.

— Тобі треба говорити, — показав рукою на Петра Василь. — Ти найменший, ти мазунчик, ти й говори.

Невідомо, чим би закінчилася суперечка братів, коли б їх не покликав дід Котик. Нарада вже закінчилася. Бригади пішли вгору, на високі стіни, в синювату сутінь пізнього зимового ранку. Василь ліз з клітки на клітку і згадував, як вони з Полозом лазили по залізних конструкціях, закріплюючи швелери.

Робо їй почалися. В повітрі, підвішені на тросах, м'яко і плавно проносилися балки, дошки і готові дерев'яні ферми. Інколи чувся окрик того чи іншого бригадира.

Це була красива і напружена робота. Всі четверо Котиків працювали на самому верху.

Сонце сходило над горизонтом, чітко окреслене, оранжове, віщуючи ясний морозний день. І разом із сонцем над будівництвом з'явилися літаки. Вони немов бавилися у морозному повітрі. Легкі і в'юнкі, вони ганялися один за одним, тікали і наздоганяли, падали до самої землі у глибокому пікіруванні, щоб знову мчати вгору у синє морозне небо.

Авіашкола була недалеко від будівництва. Цегляні корпуси її виднілися в далечині, і дід Котик не звертав на літаки ніякої уваги: усі на будівництві вже давно звикли до їхніх карколомних вправ.

Зате молоді Котики виявляли до літаків величезний інтерес, хоч милуватися вправами їм було явно ніколи — робота забирала всю увагу. Для спостережень залишалося дуже мало часу.

Години роботи минули, як. одна хвилина. Дзвінкі удари в рейку пролунали над п'ятою дільницею, віщуючи годину обіду. Три бригади, що працювали нагорі, спустилися на землю.

По обіді всі Котики знову повернулися до тепляка і посідали, спочиваючи, на велику купу стружок. Вони трохи помовчали, але незабаром Микола штовхнув Василя під бік, і той зрозумів, що говорити доведеться все-таки йому. В цю хвилину літаки знову з'явилися над тепляком. У величезному прямокутнику стін вони здавалися особливо привабливими.

Василь зітхнув і глянув на діда. Старий Котик сидів, довбаючи трісочкою в зубах. Тоді Василь відважився і сказав:

— Слухайте, батьку, ми оце довго радилися і вирішили стати льотчиками. У вихідний поїдемо до авіашколи і подамо заяви. Там саме зараз прийом.

Дід поставився до такої заяви цілком байдуже. Він витяг з зубів трісочку, викинув її, провів пальцем під вусами і тоді глянув на Василя.

— Поки я живий, — спокійно сказав він, — будете ви теслярами і нічим іншим. Наш рід з діда-прадіда теслярський. А час у нас такий, що на всякій роботі слави можна зажити. От вам моє слово — і думати киньте про оті штучки.

Дід глянув угору, де в цей час, описуючи мертві петлі, кружляло два літаки.

— Від хорошого життя не полетиш, — уже зовсім байдуже додав він і знову відломив трісочку.

— Та послухайте ж, батьку…

Не слухаючи слів Миколи, дід встав з трісок і пішов до дверей, де саме в цей час з'явилася висока постать виконроба Полоза.

Василь спересердя сплюнув.

— Я ж казав — не треба питатися, — запально вихопилося у Миколи.

— Ти казав, — глузливо протягнув Петро, — все одно, колись же треба було спитати.

— Що ж робити, хлопці? — запитав Василь.

Брати посмутніли і опустили очі. Вони звикли в усьому слухатися батька.

— Спробуємо ще раз, — хитро хитнув головою Василь. — Це добре, що ми йому сказали. Він тепер про це подумає. А там перекипить та й дозволить.

В цю мить дзвінкі удари в рейку знову пролунали над тепляком. Перерва скінчилася. Котики підвелися. Знову починалася робота.

Через день Полоз доповів Соколовій, що тепляк закінчено в точно визначений строк. Перші муляри і бетонники зайшли в тепляк, ясно освітлений електрикою. Розпочалися бетонні і цегляні роботи.

Першу і найпростішу частину плану виконроба Полоза було виконано.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Карпо Іванович Гучко за останні дні відчував незвичайний приплив сил і енергії. Трапилося це після того вечора, коли, забираючи креслення, він галантно поцілував ручку товаришки Берг.

З того вечора, певніше ночі, Карпо Іванович відчув себе знову молодим і здатним на вчинки, більш властиві людям молодшого віку.

Берг сама завжди посміхалася, спостерігаючи залицяння Карпа Івановича, але ніколи не відмовлялася від пропозиції піти в ресторан чи навіть поїхати до міста в театр. Проте всякі розмови про самотність душі вона припиняла безжально і не вагаючись.

Трохи здивований Гучко вже став подумувати, чи немає тут бува суперника. Але видимих суперників не було, і Карпо Іванович довго ламав собі толову над причинами дивної поведінки Берг, хоч видумати нічого не міг.

Одного вечора Карпо Іванович запросив Берг на вечірку до знайомого інженера. Берг охоче погодилася. Карпо Іванович мав зайти за нею, щоб потім уже разом іти до товариша.

Точно о сьомій годині Гучко зайшов за Любов'ю Вікторівною. Вона чекала його вже одягнена. Вийшли на вулицю, і Гучко запобігливо взяв свою супутницю під руку. Цокіт підборів Любові Вікторівни лунко розносився у морозному повітрі. Сміх її звучав для Гучка найприємнішою музикою. Того вечора вона була люб'язнішою, ніж завжди, і це навіть Гучка робило дотепним.

Вони проходили повз будинок № 1 саме тоді, коли Соколова і Полоз сідали у закриту чорну машину. Авто відразу ж рушило з місця, завернуло на головну магістраль шосе і помчало до міста.

— Розважатися поїхали начальники, — усміхнувся Гучко. — Значить, і нам, смертним, розваги дозволені.

Берг нічого не встигла відповісти на ці слова. Вона навіть не встигла як слід зрозуміти їх, бо високий чоловік у бушлаті спинився перед нею, пильно вдивляючись в обличчя.

— Коли не помиляюся, — чоловік зробив паузу, пригадуючи, — товаришка Берг?

Хвилину Берг стояла здивована. Карпо Іванович вже хотів прийти їй на допомогу.

— От не чекала зустріти вас тут, товаришу, — Берг виговорила ці слова дуже привітно, і в серці Гучка відразу ж ворухнулася ревність.

— Це справді дуже несподівана зустріч, — чоловік вимовив ці слова, приємно граючи красивим низьким голосом. — Давно ви тут?

— Місяця півтора. А ви?

— Приблизно стільки ж.

— І все на тій же роботі?

— На тій же, — відповів чоловік і по паузі додав: — Завідую складом на першій дільниці. А ви теж не змінили досі роботи?

— Ні, мені важко її змінити. Все проектую і розраховую.

— Дозволите зайти до вас, згадати знайомих, плітки порозказувати? — спитав чоловік.

— Так, безперечно, — швидко, ніби злякавшись, відповіла Берг. — Заходьте на роботу, бо додому незручно, я не одна живу. Я працюю в проектному бюро. Буду дуже рада вас бачити.

З цими словами вона простягла руку. Чоловік потис її і шанобливо вклонився.

— Даруйте мені цю затримку, — сказала Берг, наздоганяючи Гучка. — Я зустріла старого знайомого. Ми працювали разом в Сталінграді. Я не бачила його вже кілька років. Які все-таки дивні зустрічі трапляються на білому світі.

Гучко знову взяв Берг під руку, але настрій його було вже вкрай зіпсовано. Берг помітила. Двох-трьох усмішок і трохи ласкавіших, ніж звичайно, поглядів було цілком досить для виправлення настрою інженера Гучка, а перша ж чарка у веселому товаристві остаточно змила сліди думок про можливого суперника.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Машина мчала по шосе, прорізуючи холодне зимове повітря, мчала туди, де на горизонті неясно вирисовувалася заграва міста. Соколова і Полоз сиділи поруч.

Швидко промайнули засніжені поля, і машина увійшла в місто. Дивно було бачити після синьої темряви степової ночі залиті світлом вулиці і вогні вітрин. Та. к буває, коли стоїш біля вагонного вікна, а назустріч іде поїзд і летять повз тебе нестримним потоком освітлені в хна.

Авто ковзнулося загальмованими колесами по асфальту і зупинилося біля дверей театру.

— Приїхали, — сказав Полоз, відкрив дверці і вийшов.

Фойє зустріло Соколову і Полоза стриманим гамором великого натовпу, невимушеними привітаннями знайомих і зацікавленими, може навіть надто зацікавленими поглядами.

Ідучи до своїх місць у партері, вони мимоволі притягали загальну увагу, і це навіть трохи збентежило безпосереднього Полоза. Кілька хвилин минуло у ніяковій мовчанці. Потім пролунав удар гонга, світло почало погасати і важка оксамитова завіса розірвалася посередині, одкриваючи сцену. Вистава почалася.

Ставили п'єсу, добре відому в усіх кутках Радянського Союзу. Історія відбувалася на сцені перед очима глядачів. Суворі моряки Чорноморського флоту топили власні кораблі, виконуючи наказ партії — не віддавати ескадру ворогові. Вистава захоплювала, примушувала забувати все навколишнє. Існували тільки почуття, суворі і трагічні почуття моряків.

Соколова І Полоз виходили в антрактах у фойє, ходили довгими коридорами, але розмовляли мало, заглиблені у свої думки. Захоплені роботою, вони рідко могли собі дозволиш таку розвагу, як театр. Саме тому кожна поїздка в місто ставала чимсь визначним, загострювала думки, примушувала уважніше ставитися до себе і друзів.

Почалася остання картина, найвиразніша картина усієї вистави, де моряки миють свій корабель, щоб чистим віддати його морю. Полоз сидів нерухомо і раптом відчув, як тонка непрозора плівка затягає його очі.

Та ось зникли лінкори, і чорний абрис останнього есмінця закрили грайливі блискучі зайчики на поверхні води.

Полоз зітхнув і глянув на Соколову. В залі пролунали останні слова команди. Моряки рушили в далеку путь, несучи біля сердець прапори своїх бойових кораблів, — і завіса поволі опустилася.

Зал освітився. Підтримуючи під руку Соколову, Полоз провів її до роздягальні. Машина чекала біля дверей театру. За кілька хвилин їх поглинула темрява ночі.

Деякий час у кабіні панувала тиша. Образи драми все ще жили в уяві. Трагічна мужність моряків примушувала хвилюватися.

— Я думаю, — несподівано порушила тишу Соколова, — дуже страшно знищувати машини. Це нагадує вбивство беззахисної довірливої істоти. Треба мати неймовірну силу і почуття обов'язку, щоб зважитися на де. Я зараз так добре розумію вагання Гайдая, ніби сама була на його місці.

Полоз промовчав, але про себе відзначив, що думки його цілком збігаються з словами Соколової. Розмова тривала, і несподіване порозуміння утворимося між бесідниками. Здавалося, і не треба закінчувати думку, щоб тебе зрозуміли цілком.

Машина виїхала на горб. Вдалині замерехтіли вогні будівництва, і розмова увірвалася. Вогні наближалися. Вони пролітали біля машини ясними сполохами, інколи сплітаючись у химерні сузір'я. Авто круто завернуло, здіймаючи хмару сухого снігу, і спинилося.

Інженер вийшов на тротуар, глибоко вдихнув морозне повітря і глянув на небо. Зорі, зелені, яскраві, горіли зовсім недалеко. Вони всі здавалися однаковими, тільки червонуватий Марс дивився на землю, як розгніване, налите кров'ю око.

Соколова стала поруч Полоза. Машина від'їхала. Іти додому не хотілося. Проте мороз, дзвінкий і лютий, поколював шкіру гострими голками і захоплював подих.

Вони йшли сходами вгору, йшли спокійно, не поспішаючи. На другому поверсі, біля квартири Полоза, спинилися. Трохи постояли мовчки, не знаючи, слід уже прощатися чи ні.

— Зайдемо до мене, — несподівано для самого себе просто сказав Полоз.

Сказав — і сам зразу злякався своїй сміливості. Мабуть, зараз Соколова розгнівається на нього, піде по себе додому, і сьогодні вже більше нічого сказано не буде.

Але Соколова не розгнівалася. Вона глянула на свого супутника і зробила крок до дверей.

Полоз провів несподівану гостю у свій кабінет — кімнату з більш ніж скромним меблюванням, Інженер не знав, що говорити, як тепер поводитися з гостею. Він стояв біля столу і стежив за козиним кроком, кожним рухом Соколової.

— Ну, що ж це ми замовкли? — несподівано спинилася вона біля Полоза.

Полоз глянув на її обличчя і відчув, як всередині йому все похололо. Такою гарною він ще ніколи не бачив Соколову. З'явилося бажання от так, раптом, обняти її і поцілувати ніжно і міцно.

Полоз почервонів, бо в очах Соколової прочитав, що вона розуміє його думки. Що тепер буде вона про нього думати?

А як залагодити справу, Полоз не знав. Розумів, що просити пробачення смішно, але навіть слова вибачення не йшли йому на думку.

— Я зараз піду додому, — сказала Соколова, і Полоз зрозумів, що марна річ просити її залишитися. Він мовчки допоміг Соколовій одягтися.

Віра Михайлівна відчинила двері і зупинилася на порозі. Озирнулася, глянула на Полоза і не могла втриматися від усмішки — обличчя інженера було похмурим, розпачливим.

— Спокійної ночі, — сказала Соколова, і двері зачинилися за нею.

Полоз хвилину стояв біля дверей, слухаючи її кроки. На третьому поверсі стукнули двері. Все затихло.

Полоз повернувся в кабінет. Усьому виною тільки він сам, він і більше ніхто. Полоз ходив по кімнаті, ходив, аби тільки чимсь розважитися, забутися. Він не думав про пізній час. Спішився біля полу, де раніше стояла Соколова. Спинився, прислухався на мить і раптом здригнувся. Нагорі, на третьому поверсі, у Соколової, ясно чулися повільні кроки. Кинувся до телефону, хотів подзвонити, але не наважився.

Наверху ходили спокійно, ритмічно, повільно.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

Аркуші паперу шаруділи і самі звивалися у трубки. Щоб можна було краще розглянути проекта нового літака Марини Токової, довелося на куточки паперу покласти важкі книжки. Крайнєв розглядав аркуш за аркушем, інколи спиняючись на якомусь особливо цікавому місці. У великому блокноті вже кілька листків було списано зауваженнями. У кабінеті стояла тиша, коли-не-коли порушувана шелестом паперу.

Юрій працював швидко і зосереджено — до початку засідання вченої ради інституту залишалося біля години.

Всі члени ради вже встигли ознайомитися з проектом. Крайнєв, голова ради, проглядав його останнім.

Перед ним лежав аркуш, де літак було намальовано в зібраному вигляді. Струнка і граціозна машина вимальовувалася на папері.

Крайнєв ще раз проглянув пояснювальну записку. Все було просто і зрозуміло. Він відсунув набік книжки, які притримували аркуші, і креслення самі згорнулися у тугий сувій.

Відкинувся на спинку крісла і глибоко замислився. Незважаючи на ясність проекту, ще багато запитань слід було розв'язати інженерові Крайнєву. Кілька хвилин в кабінеті стояла цілковита тиша. Крайнєв сидів нерухомий, ніби з каменю вирізьблений. Обличчя його стало суворим. Довгі вії опустилися вниз.

Раптом він ворухнувся і простяг руку до телефону. Марина відгукнулася зразу ж. Вона була збуджена, радісна, вона чекала цього засідання вченої ради, як свята своєї довгожданої і заслуженої перемоги.

Проте вона знала, що перемога сама не прийде. Право на свято треба було завоювати. В голосі її Крайнєв відчув тривогу.

— Зайдіть на хвилинку до мене, — попросив Юрій, — я маю до вас невідкладну справу.

— Це стосується мого проекту?

— Так.

— Всі розмови про проект я відкладаю до засідання вченої ради.

— Дуже прошу пробачення за те, що потурбував вас, — сухо сказав Юрій і поклав трубку.

Різка відповідь Марини не здивувала його. Непокоїло інше. Саме побоювання за Марину, бажання допомогти їй хвилювали зараз Крайнєва.

А в тому, що Марина потребує допомоги, сумніву бути не могло. Надто багато проектів пройшло через руки Крайнєва, щоб він міг помилитися. Шкода, дуже шкода, що Марина відмовилася прийти.

Юрій перегорнув сторінки блокнота. Вони були списані великими, схожими на дитячі вправи літерами. Згорнув блокнота, поклав у стіл.

Двері відчинилися. Юрій підвів очі і раптом зустрівся з очима Марини.

— Я вас слухаю.

Слова Марини прозвучали, як виклик.

— Я хочу порадити вам зняти з сьогоднішнього засідання вченої ради обговорення вашого проекту.

— Ви думаєте, що вченій раді ніколи займатися такими дрібницями?

— Ні, я не думаю цього. Я хочу вам допомогти.

— Наперед дякую. Ви дуже люб'язні.

— Ви не дали мені договорити. Я хочу врятувати вас від провалу.

Марина зблідла.

— Що ви цим хочете сказати?

— Мені дуже неприємно це говорити, але сказати я мушу, бо іншого виходу в мене немає. Ви будували свій літак по принципу літаючого крила і розраховували на те, що він дасть велику швидкість. Щодо цього я маю сумнів, але сперечатися тут не можна, бо перевіряється це лише практикою.

— Цілком справедливо, — погодилася Марина.

— Але є проблема, яку ви не розв'язали зовсім. Це проблема рівноваги літака в польоті, особливо на віражах.

— І які ж ваші висновки?

— Висновок дуже сумний! — літак такої конструкції втратить рівновагу і управління коли не при першому, то напевне при другому повороті.

— Дозвольте не погодитися з вами. — Марина дивилася на Крайнєва насмішкувато. — За півгодини засідання вченої ради. Я певна, що кожне ваше зауваження дістане з мого боку і з боку членів ученої ради вичерпну відповідь. Це все, що ви хотіли сказати?

Крайнєв похилив голову.

— Так. Усе.

Марина глянула на Крайнєва, на темне волосся з іскрами сивини, на велике обличчя, і незвичний вираз суму в очах інженера вразив її. Проте зараз уже ніколи було думати про причини цього суму.

— До скорого побачення на вченій раді. Цікаво, ви… ціле життя будете так… суб'єктивно ставитися до моїх проектів?

Крайнєву аж подих захопило від образи. Все-таки він зумів стриматися і сказати тихо і спокійно:

— Дуже шкода, що ви не хочете зараз послухати мене.

Марина не дослухала. Швидко зайшла до свого кабінету, взяла з великої шафи копії креслень і розстелила їх на столі.

Вона дивилася на свій літак, згадувала заперечення Крайнєва і раптом зрозуміла, що Юрій має цілковиту рацію і машина перекинеться при першому ж повороті.

А може, Крайнєв помиляється? Марина завагалась. З кожною хвилиною вона знаходила все більше і більше доказів своєї правоти.

Ні, літак Марини Токової буде літати. Він матиме не чувану швидкість, і це Марина може довести всім ученим радам усього світу.

Телефон на столі задзвенів, і Марина схопила трубку. Валенс просив зайти до нього. Мало вже розпочатися засідання. Марина зібрала креслення і вийшла з кабінету.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

Того пам'ятного вечора Полоз переконався, що не думати про Соколову він уже не може. Правда, він не дуже і намагався позбутися цих думок. Вони були теплими й радісними. Всі льоди йому зараз стали здаватися кращими, а найбільше ті, які говорили приязно про Віру Михайлівну.

Тепер кожен крок Полоза, кожен його вчинок проходив ніби під поглядом Соколової. Несподіване кохання раптом примусило самого інженера ставити до самого себе значно вищі вимоги. Це було важко, але приємно. Те, що сама Соколова ставилася до виконроби по сі а-рому, незмінно, нітрохи не зменшувало радості і чистоти цього кохання.

Вечір після театру трохи турбував Полоза. Тоді він не стримався, багато дозволив собі і за це був покараний негайно. Ніч після того вечора була не найбільш приємною в житті Полоза.

Другого ранку, коли вони зустрілися на дільниці, Полоз почервонів так, що на нього навіть дивитися шкода було. Соколова нічого не помітила. Вона привіталася ласкаво і весело. Полоз просіяв. Мовчазна угода створилася між ними: про той вечір забуто, і ніхто не має права його згадувати.

Вони вдвох поволі обійшли дільницю і детально оглянули будівництво. Велетенський тепляк, обшитий важкими матами, височів, як п'єдестал нечуваного пам'ятника. Троси відтяжок були натягнуті, як струни. Вітер налітав на них і тихо посвистував, розрізаний тугою сталлю.

Вони оглянули тепляк зовні і через ворота зайшли всередину. Ясне електричне світло різало очі. Повітря було вогке і тепле. Пахло стружками, цементом, вапном і свіжою цеглою.

Майбутній корпус електроцентралі вже підносився над землею. Фундаменти, найскладніша частина роботи, були майже готові. Внизу, готуючи бетон для величезних подушок під вугільні млини, працювали бетономішалки. Від цього в тепляку стояв шум, схожий на шум падіння води.

Теслярі, готуючи опалубки для бетонних конструкцій, працювали тут же. Дід Котик командував ними. Муляри вже починали виводити стіни. Соколова могла бути задоволеною.

Тільки оглянувши все до останньої дрібниці, Соколова вийшла з тепляка. Хмарний зимовий день здавався сутінками після ясного світла електричних ламп.

— Я задоволена твоєю дільницею, Полоз, — підкреслено офіціально сказала Соколова.

Поло і промовчав… Вони спішилися недалеко від виходу. Була дванадцята година. Дзвінке квиління рейки розляглося у повітрі. Соколова перечекала, поки стихне цей несамовитий дзвін, потім глянула на височенну дерев'яну стіну і додала:

— Тільки мені дуже хочеться, щоб ми швидше могли розібрати цей тепляк. Він мене непокоїть, скажу тобі одверто. Інколи мені здається, що тут ми виявили більше сміливості і зухвальства, ніж здорового глузду.

Полоз підняв руку і торкнувся пальцем натягнутого троса.

— Я не поділяю твоїх думок. Поки тепляк будували, я хвилювався. Але тепер, коли ферми скріпили стіни, я вже не боюся. Хоч, одверто кажучи, я теж дуже охоче розібрав би його.

Вони глянули одне на одного. Тут все було зрозумілим.

— Після роботи нарада виконробів. Заходь і принеси всі останні матеріали по твоїй дільниці.

Соколова потисла Полозу руку і пішла до кузні, легко ступаючи по пухнастому снігу. Вона добре розбиралася в своїх почуттях. Ну як ти дозволиш собі довго розмовляти, коли за кожним словом треба слідкувати, щоб не прохопилася несподівано ніжність до високого і простого до зворушливості інженера Полоза.

Морозно поскрипував сніг. До кузні залишилося іти вже зовсім небагато, але на дорозі трапився ще дід Котик, і» довелося на мить спинитися.

Дід стояв посередині дороги у короткому кожусі наопашки, в шапці-вушанці на потилиці, стояв і дивився в низьке зимове небо. В небі зовсім недалеко від землі ганялися один за одним літаки. Інколи вони ховалися у хмари, інколи майже торкалися блискучими лижами снігу, щоб у ту ж мить знову зникнути у надхмар'ї.

Дід Котик дивився уважно і критично. Не тільки захоплення відбивалося на його обличчі. Була, видно, якась думка, яка турбувала діда, хробачком в'їдалася в серце, не давала спокійно милуватися в майстерної гри літаків.

Саме тому задоволено усміхнувся дід, коли глянув на дорогу і побачив Соколову. Це начальник будівництва, людина цілком авторитетна, і на слова її можна покластися цілком. Він почекав, поки Соколова підійде ближче, ще раз глянув на літаки і, не сходячи з дороги, запитав:

— Маю до вас одне запитання, товаришу начальник. Соколова спинилася, не дивуючись. Їй часто доводилося відповідати на зовсім неймовірні запитання.

— Яке запитання?

— Ви скажіть мені, з отих шибайголів багато вбивається, поки вони отак танцювати в повітрі навчаться?

— Я щось не чула про такі випадки.

— Ну, мабуть, сказати не хочете?

— Чому ж не хочу. Це і справді трапляється дуже рідко.

— Ну, спасибі, — дід одвернувся і знову задер бороду до неба. Обличчя його все ще було стурбованим. Відповідь Соколової не заспокоїла.

Віра Михайлівна пішла далі. Несподівано вона згадала Полоза у перший день їхнього знайомства. Він прибув з авіачастини, і сліди трьох кубиків ще виднілися на синіх петлицях. Від цієї згадки дід Котик несподівано став напрочуд милим дідом.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

Високі дворі інституту зачинилися. Марина вийшла на ґанок. Гранітні поліровані сходи спускалися вниз до тротуару. Було вже дуже пізно, але котра година — Марина точно уявити не могла. Здавалося, тільки хвилини минули з того часу, коли вийшла Марина з кабінету Юрія Крайнєва.

Небо порошило сухим, неприємним снігом. Вітер зганяв сніжинки набік, і потоки їх нагадували довгі, старанне розчесані коси.

Марина зійшла на тротуар. Звично спинилася біля кам'яної приступки, яка вела на асфальтовану дорогу, і глянула праворуч, сподіваючись побачити авто. Потім згадала, що забула подзвонити в гараж і замовити машину. Обернулася і помалу пішла вздовж тротуару.

Холодний вітер налітав на неї дужими поривами, сніжинки сікли обличчя, але Марина не помічала того. Вона йшла цілком машинально, не оглядаючись на перехрестях, не думала навіть про те, куди саме вона іде, і була дуже здивована, коли раптом опинилася біля дверей своєї квартири.

Зайшла у свою кімнату, маленьку, затишну і теплу, засвітила світло, помалу роздяглася. Всім тілом відчуваючи приємну теплоту, підійшла до радіатора центрального опалення, поклала на нього замерзлі долоні і раптом розплакалася по-дитячому гірко.

Лягла на канапу і кілька хвилин поплакала у велику подушку. Потім підвела голову, оглянула кімнату, таку знайому, так дбайливо оздоблену, і знову опустила обличчя на ніжний чорний оксамит.

Минуле засідання пригадалося їй до болю яскраво, воно проходило перед нею, немовби на екрані.

… Ось до кабінету Валенса, де вже зібралися всі члени вченої ради, заходить Крайнєв і займає місце голови. Засідання починається. Марина говорить про свій проект, про свій літак, і сиві професори зацікавлено дивляться на її натхненне обличчя. Вона закінчує доповідь точно у регламент і з завмиранням серця чекає перших слів Крайнєва. Але Юрій не поспішає говорити. Він надає слово членам ради. З місця підводяться вчені і ввічливими словами, прикрашаючи промову сотнями побажань і компліментів, говорять про те, що коротко і стисло сказав Крайнєв у своєму кабінеті.

Кожен з промовців захоплюється майстерністю розробки деталей — талановитість Марини для всіх безсумнівна, але літак напевне буде втрачати рівновагу, а значить, і управління на віражах. На цьому сходяться чисто всі.

Юрію Крайнєву вже не треба говорити. Він може мовчати на цьому засіданні. Усі думки його, усі зауваження, немов прочитавши в його блокноті, висловили члени вченої ради.

Перші хвилини Марина не втрачала рівноваги. Проте можна не повірити одному, двом, нарешті трьом, але коли всі говорять одне і те ж, то тут вже не повірити їм важко. У Марини створилося враження, ніби опускається вона в темну безодню, з кожною хвилиною все глибше і глибше.

Марина чекала ще двох виступів — Крайнєва і Валенса. Вона поглядала на Крайнєва насторожено, навіть вороже. Вона чекала побачити в очах його радість, торжество перемоги і розчарувалася. Крайнєв дивився на неї співчутливо, і сум, ще раніше помічений Мариною, світився в його зіницях. Здавалося, ніби це його власний проект розривають на дрібні клаптики члени вченої ради. Цього дівчина зрозуміти не могла.

Вона дивилася і на Валенса, але в погляді його теж прочитала таке співчуття до себе, що поспішила одвернутися і примусити себе слухати промовця. Цей мовчазний жаль і сум були страшнішими за сотні критичних нищівних промов. Там вона могла захищатися. Тут уже захиститися було ніяк.

Валенс і Крайнєв не виступили. Від останнього слова, від захисту Марина відмовилася. Як кляла вона себе за те, що не послухала Крайнєва і поставила проект на обговорення ради! Але вороття не було. Вчена рада закінчила обговорення проекту і перейшла до інших питань.

Марина знайшла в собі сили спокійно зібрати креслення і вийти з кімнати. В коридорі сили зрадили її, і вона кілька хвилин стояла, притулившись плечем до холодної стіни.

Довго лежала нерухомо Марина. Дивне бездум'я охопило дівчину. Вона начебто спала з відкритими очима.

У сусідній кімнаті почав бити годинник. Машинально рахувала Марина глухі удари. Пробило одинадцять.

Встала з канапи, витерла очі, зібгала хусточку і кинула її за подушку. Підійшла до столу, де лежали креслення, розгорнула великі аркуші і кілька хвилин дивилася на химерне мереживо ліній. Затрималася поглядом на загальному вигляді літака і посміхнулася. Усмішка швидше скидалася на гримасу болю.

Сіла біля столу, витягла велику корзину для паперів і помалу, методично, відриваючи смугу за смугою від великих аркушів, подерла всі креслення на дрібні шматочки. Знищила все — розрахунки, пояснювальні записки, креслення. Від проекту залишилася тільки купа дрібних квадратиків ватманського паперу.

Засунула корзинку під стіл і потерла долонями одну об одну, немов струшуючи з них пил. З другим проектом інженера Марини Токової було покінчено. Минулого не існувало. Тепер все треба було починати спочатку.

І Марина почала.

Книжки немов самі розкривалися перед нею на потрібних місцях. Вони були вірними порадниками і помічниками. Вони добре знали, що інженер Марина Токова має дуже мало часу. Так минула ціла година напруженої роботи.

І раптом Марина спинилася.

А що коли знову прийде Крайнєв і скаже — ви йшли неправильним шляхом? Знову доведеться рвати на дрібні шматочки аркуші ватманського паперу, помережані лініями креслень? Знову доведеться починати все з самого початку?

В кімнаті стояла цілковита тиша, але дівчина озирнулася і глянула на двері. І справді, за мить у двері стукнули. Марина провела рукою по волоссю.

— Зайдіть.

Крайнєв зайшов у невисокі двері, зайшов невпевнено, глянув на затишну кімнату, на Марину і сказав:

— Не чекали?

— Навпаки. Обов'язково чекала, що хтось із вас до мене прийде взнати, чи не збираюся я кінчати життя самогубством. Не бійтеся. Не збираюся.

Крайнєв усміхнувся. Відповідь Марини йому сподобалася. Він любив упертих людей. Сьогодні він відчув у Марині незвичайну силу.

Дівчина сиділа, не запрошуючи його ні роздягтися, ні сісти. Крайнєв трохи збентежився, подумав, що йому, мабуть, найкраще піти швидше звідсіль, жартом закінчивши цей недоречний візит.

— Це, мабуть, приємно — виступати в ролі рятівника.

— Так, це вигідна роль.

Крайнєв відчув, як гнівний комок підступає йому до горла.

— Що це ви робите зараз?

— Проект нового літака.

— Справді?

— Можете переконатися.

Крайнєв підійшов до столу. Сумнівів тут бути не могло — Марина тільки почала розраховувати крило, і розрахунки були незнайомі Крайнєву. Інженер відчув глибоку повагу до дівчини. І водночас в голові промайнула думка: «А що коли повториться історія з другим проектом?»

— Я дуже прошу вас, — голос Крайнєва звучав м'яко, стримано, — показати мені проект, коли будуть готові основні дані і принцип конструкції. Запевняю, що засідання, подібне до сьогоднішнього, не принесло мені радості.

Марина відсунула стільця набік і стала проти Крайнєва.

— Мені не треба вашої допомоги. Ви сиділи на засіданні і жаліли мене. Цього я вам ніколи не забуду. Я ненавиджу вас, Крайнєв! Ви мене зрозуміли? Ненавиджу!

— Цікаво знати — кого ви любите?

— Усіх, крім вас.

Пауза.

Мовчав Крайнєв, мовчала Марина, і тиша вже ставала нестерпною.

— Слухайте, — нарешті сказав Крайнєв, — мене зовсім не цікавить, ненавидите ви мене чи любите, але є одна справа, до якої мені не байдуже.

Марина здригнулася, почувши голос Крайнєва. Глибоко захований гнів вчувався за спокійними словами.

— Ви знаєте — інститут готує тринадцяту модель. Це швидкісний бомбардувальник. Ми всі сидимо над ним дні і ночі, і тільки інженер Токова робить у цей час химерні проекти.

Марина почервоніла.

— Мені теж дуже хотілося б сконструювати невеличку ракету і полетіти на Марс. Але поки цей крейсер не буде готовий, я заборонив собі думати про щось інше. А інженер Токова говорить про любов до країни, а сама пальцем об палець для неї не хоче вдарити.

Марина знизала плечима.

— Поки ви закінчите, у мене буде готовий крейсер значно більшої швидкості.

— Це не буде сьогоднішній проект?

Це був і справді жорстокий удар, але голос Марини звучав зовсім спокійно, коли вона сказала:

— Ні, він буде значно кращий. Я не маю приємності від того, що бачу вас.

Вона повернула стільця і сіла до столу. Хвилину стояла тиша. Потім Крайнєв обома руками надів на голову кепку і тихо вийшов.

Марина сиділа нерухомо.

— Мене зовсім не цікавить, ненавидите ви мене чи любите, — цілком несподівано повторила вона, і знову тиша запанувала в кімнаті.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

Стіни теплоелектроцентралі було виведено більше ніж на третину. У тепляку ставало тісно. Михайло Полоз міг бути задоволений першими наслідками своєї роботи. Давно вже минули ті часи, коли він зіскакував з ліжка на кожний телефонний дзвінок, чекаючи почути повідомлення про катастрофу і завал тепляка. Легка будова стояла міцно, і ніякі вітри не могли її похитнути.

Інженери всього будівництва стежили за п'ятою дільницею. Кожну доповідь Полоза про стан роботи слухали винятково уважно. І в дуже багатьох з'являлася думка: «Ми дуже раді, що все йде добре, але не примушуйте нас хвилюватися і розбирайте швидше свій неймовірний тепляк».

Проте Полоз не поспішав. Тепер, коли у зими вирвано майже три місяці, все можна робити спокійно і впевнено.

Шостого лютого Полоз доповів про закінчення бетонних і цегляних робіт на сорок процентів. Це точно збігалося з плановими завданнями. Засідання відбувалося у Соколової і закінчилося біля дев'ятої години. Полоз виходити не поспішав. Соколова закінчувала розмову з Гучком. Широке обличчя Карпа Івановича сяяло щирою радістю — роботи на кузні підтяглися і майже вклалися в плановий графік. Нарешті вийшов з кімнати і Гучко.

Полоз склав папери і глянув на Соколову. Вона немов чекала цього погляду і зустріла його уважно, ніби запитливо. У кабінеті було накурено. Довгі пасма диму пливли над столом. Обличчя Віри Михайлівни туманилося.

— Додому?

Соколова хитнула головою і звично простягла руку до телефону.

— Не треба викликати машину, — сказав Полоз, — Краще пройдемося. Надворі вже весною запахло.

Через кілька хвилин вони вийшли з контори. Клапті білих хмарин мчали низько над землею. Зорі з'явилися в проривах між ними, великі і тривожні, як невідомі сигнальні вогні. А під ними, припадаючи зовсім пильно до землі, звихрюючи хмари і пригинаючи безлисте гілля дерев, стрибав і метався веселий вологий зітер.

Вони мовчки пройшли половину віддалі до житлових комбінатів, потім спинилися і глянули назад. Завод плив, як велетенський, яскраво освітлений крейсер у темряві степової ночі. Будівництво йшло повним ходом вдень і вночі.

У мовчанні дійшли вони до входу в будинок і помалу рушили широкими сходами вгору.

— На добраніч, — сказала Соколова.

Як важко було їй сказати ці слова. Як не хотілося іти до себе нагору, де цілковита тиша і самотність. Полоз мовчав. Віра Михайлівна глянула здивовано.

— Я дуже хотів би, щоб зараз ти зайшла до мене на кілька хвилин, — твердо вимовляючи кожне слово, сказав Полоз.

— У тебе є якісь справи?

— Так. І дуже важливі.

Після першого вимовленого слова розмовляти стало значно легше.

— Гаразд.

Полоз відчинив двері. Клацання замка несподівано віддалося вже знайомим тремтінням у серці.

— Ну, які ж у тебе справи?

Полоз не міг сказати ні слова, бо хвилювання затисло йому горло. Сердився сам на себе, намагався оволодіти собою, але з того нічого не виходило. Збентеження все зростало.

— Що це з вами, товаришу Полоз?

Полоз отямився. Вони поговорили кілька хвилин про се, про те. Розмова не цікавила їх, і відповіді часто не сходилися з запитаннями, але вони не помічали цього. І, нарешті, тема розмови вичерпалася.

— Мабуть, час уже рушати додому, — сказала Віра Михайлівна, не рухаючись з місця.

Тільки слово «додому» дійшло до свідомості Полоза. Значить, зараз вона піде, значить, зараз знову йому залишатися тут одному. Про це навіть страшно було подумати. Саме страх і відчай штовхнули Полоза на несподівані вчинки.

Віра Михайлівна раптом відчула Полоза зовсім близько біля себе. Він взяв її на руки легко, як дитину. Він цілував її чоло, щоки, губи, і годі було спинити цей нестримний потік поцілунків.

Соколова знала, що варто їй тільки сказати сухо і офіціально — «Полоз, покинь мене», і інженер отямиться. Але говорити щось подібне зовсім не хотілося, і майже несподівано для себе Соколова поцілувала Полоза.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Був пізній вечір, і матові плафони заливали світлом довгі доріжки, простелені на блискучому паркеті. Десятки дверей виходили в коридор. Тут було розміщено кабінети інженерів. За кожними дверима йшла напружена робота. Інженери розробляли деталі майбутнього швидкісного бомбардувальника. Інколи всі вони сходилися в кабінеті Юрія Крайнєва і приміряли деталі одну до одної і до всієї машини, контури якої окреслювалися все виразніше.

Марина Токова не брала участі в цій роботі. Дні і ночі просиджувала вона над новим проектом літака.

Але одного вечора, коли вже проект був принципово готовий, Марина з жахом переконалася, що ця машина не буде кращою за всі попередні. Зробивши таке відкриття, вона раптом з точки зору автора змогла стати на точку зору критика. Вона розглянула свій власний проект так, ніби побачила його вперше.

І тоді їй стало цілком ясно, що ця машина не буде могутнім бомбардувальником. Марина багато чого навчилася, працюючи біля Крайнєва. Тільки власним захопленням могла пояснити вона те, що раніше не бачила всіх вад своєї нової машини.

А коли нарешті сумнівів уже не стало, а проект було розбито в цілому і по частинах, Марина витягла з шухляди велику папку, акуратно склала туди всі аркуші, поклала папку на місце і замкнула стіл.

Примусила себе не думати про цю третю невдачу, немов замкнула всі ці неприємні думки у шухляду разом з папкою. Встала, наспівуючи крізь зуби монотонну пісеньку, і вийшла з кабінету.

Вона пройшла повз двері Крайнєва і навіть прислухалася. Тут панувала така ж тиша, як і всюди. У вестибюлі, де містилася роздягальня, вона спинилася на мить, розглядаючи довгий ряд портретів відзначених працівників інституту стратосфери. Великий портрет Крайнєва висів посередині. Вона глянула на портрет і одвернулася. Крайнєв сміявся на портреті, і Марині здалося, ніби сміється він саме з неї.

Надворі була відлига. Мокрий асфальт блищав масно і чорно. Марина глибоко вдихнула вологе повітря. Незабаром весна…

Вона пішла тротуаром і раптом спинилася здивована. Усі вікна інституту були освітлені. За ними ворушилися безшумні і легкі тіні. За тінями вгадувалися люди, папери, інструменти.

Марина стояла вражена. Що це? Чому всі працюють в таку пізню годину? Чи, може, і тут вона помиляється?

Ступила кілька кроків і знову спинилася. Зацікавлення її зростало щохвилини. Треба ж нарешті довідатися, в чому тут справа.

І Марина повернулася. Бабуся-гардеробниця, зітхаючи і охаючи, взяла її пальто. Вона запитала Марину, чому це в інституті кожен день тепер збори і ніхто рано не йде додому. Марина не відповіла нічого. Спотикаючись, вибігла вона на другий поверх. Підійшла до перших дверей, прочитала на них табличку «Інженер Матяш» і постукала.

— Зайдіть, — приглушено прогуло з-за важких дверей.

Марина зайшла.

Інженер Матяш сидів біля столу і швидко підвівся, коли побачив, хто саме прийшов до нього в гості. Водночас недбалим рухом кинув він велику книжку на стіл.

Марина помітила цей рух. Під книжкою лежав аркуш паперу, на якому Матяш щось вираховував чи креслив. Тепер з-під книжки було видно тільки обривки ліній і цифр.

Марина почервоніла так, ніби її спіймано було на крадіжці. Навіть шия і вуха її почервоніли. Хвилину вона мовчала, не знаючи, з чого почати.

Матяш дивився на неї запитливо.

/Марина поцікавилася, чи не збирається зараз Матяш іти додому, і зразу ж вилаяла сама себе в думці за те, що не знайшла кращого запитання.

Матяш не збирався іти додому. Йому дуже прикро, що він не зможе провести товаришку Токову, але на завтра йому ще багато чого треба…

Марина зніяковіла, не знайшла більше про що говорити, попросила пробачення і вийшла.

Матяш її не затримував. У дівчини стало сили зайти ще до одного інженера, і там уся сцена повторилася. Марину приймали ввічливо, але недовірливо і холодно. Вона явно заважала працювати. У всіх багато роботи, і тільки одна Марина Токова може дозволити собі розкіш у цей гарячий час гуляти.

Дівчині стало страшно. Це було цілком виразне фізичне відчуття страху. Вона залишалася одна. Навкруги неї було ніби й багато товаришів, але вона, виявляється, була зовсім самотня. Вона не звикла стояти осторонь великої роботи. Все своє життя, скільки пам'ятає себе Марина, вона завжди була в самому центрі. А тут, цілком несподівано, з своєї власної вини, вона опинилася поза роботою.

Всі товариші її зараз працюють над проектом швидкісного бомбардувальника, і тільки Марина не зможе сказати, що в цій машині буде часточка і її роботи.

Вона зайшла в свою кімнату і довго ходила з кутка в куток.

Минуло ще з півгодини мовчання і тиші. Одне стало цілком ясно Марині: залишатися поза роботою, поза колективом вона не може. Значить, треба бути мужньою, іти до Крайнєва, чесно визнавати свою помилку і просити роботи.

Ні, вона не піде до Крайнєва. Вона ж вигнала його тоді з своєї кімнати. Чи ж їй приходити тепер до нього з таким проханням?

І знову почала Марина кроками міряти свій кабінет. Знову, змінюючи одна одну, заметушилися думки. І дуже швидко зрозуміла Марина, що думати і вагатися тут нічого. Треба брати себе в руки, ламати свою гордість і йти. Іншого виходу немає.

І Марина пішла.

Не дуже добре знаючи, що саме говоритиме Адаму Олександровичу Валенсу, Марина постукала в двері його кабінету.

Директор зустрів дівчину так, ніби був певен, що прийде вона саме в цей пізній час. Після кількох незначних речень Валенс сказав:

— Ви, звичайно, зайшли за матеріалами? Юрій уже давно залишив їх у мене. Ось, прошу, — він узяв товсту папку з написом рукою Крайнєва — «Інженеру Токовій» і простяг Марині. — Здається, він залишив вам ваше улюблене — деталі хвостового оперений крейсера.

Марина знову почервоніла. Валенс не помічав нічого. Він дивився кудись повз обличчя дівчини. Через хвилину вона вийшла з кабінету директора, міцно затискаючи рукою велику папку. Вона йшла по коридору, і мозок її свердлила і пекла одна тільки думка:

«Вони знали, і Крайнєв і Валенс знали, що я прийду».

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Бабат приїхав на будівництво і телефоном викликав на вокзал заводську машину. Це було досить далеко, і машина прийшла тільки через годину. Цей час інженер проходив по високих залах вокзалу, інколи виходячи на привокзальну площу. Затримка машини його не дивувала. Навіть більше того, це значить, що його тут, напевне, не чекали. Тим краще.

Зацікавлено дивився Бабат крізь маленьке віконце автомобіля, як величезне будівництво виростає на обрії. Великі події, дуже важливі для нього, мусили вирішитися тут.

А на п'ятій дільниці в той день, як звичайно, почалася обідня перерва. Поволі стих гамір в тепляку. Робітники виходили обідати. Троє молодих Котиків на чолі з батьком пройшли до їдальні, але спочивати в тепляк не повернулися.

Починаючи з того самого дня, як старий Котик заборонив синам навіть мріяти про авіашколу, боротьба в сім'ї не припинялася. Ні Василь, ні Микола, ні Петро не втрачали надії на те, що батька вговорити все-таки пощастить. Проте як приступити знову до справи, ніхто з них не знав.

Хлопці перебрали десятки варіантів, але всі їх було відкинуто один по одному. Головне нещастя було в тому, що в старому Котику жив невгамовний дух протиріччя, і коли сини щось сказали першими, він вже не міг так просто погодитися. Він опиратиметься навіть тоді, коли вже в глибині душі буде цілком згодний.

І от після багатьох розмов і сварок сини стали помічати, що батько ніби став здаватися. Тільки сини могли це помітити. Для стороннього ока Котик залишався таким же непохитним.

Василь добре знав, що тепер треба зробити останній крок і все буде вирішено. Але саме цей останній крок найбільше непокоїв молодих, спочатку було запропоновано викликати на сімейну раду секретаря комсомолу будівництва Васю Ковача і попросити його зробити відповідний тиск на батька.

Але Петро не погодився. Як це так, доведеться червоніти перед Ковачем, коли всім стане ясно, — який у них несвідомий батько. З Петром погодилися, і проект відпав.

Але одного дня Василь зник десь після роботи години на дві, повернувся в барак і таємниче сказав братам:

— Зроблено.

На другий день дід Котик одержав від секретаря партійного комітету будівництва Матросова запрошення. Секретар партійного комітету дуже хотів би побачити Павла Матвійовича разом з усіма його трьома синами у себе в кабінеті під час обідньої перерви.

І от зразу ж після обіду всі Котики вирушили до Матросова. Він зустрів діда, як старого знайомого, запросив сідати. Дід поважно усівся у велике крісло проти Матросова, сини повагалися і залишилися стояти під стіною.

— Хороші сини у вас, просто богатирі, — почав розмову Матросов, не зводячи погляду з діда.

— Та… нічого бога гнівити. Повиростали, — обережно, ще не знаючи, в чому справа, сказав дід і скоса подивився на синів. Він ще й досі не догадувався, для чого запросив його Матросов, і приготувався до всяких несподіванок.

— Скоро вже їм і в армію іти, — вів далі Матросов.

— Василь восени піде.

— А красиві хлопці були б, коли б їм на голови пілотки та по два кубики на сині петлиці, ото льотчики були б.

Матросов аж язиком прицмокнув, поглядаючи на діда, і в ту мить старий Котик зрозумів усе. Він озирнувся — сини стояли, тільки напружене чекання можна було помітити на обличчях. Котик перевів погляд на Матросова, зустрів його спокійний погляд і спохмурнів — все ясно, всі вони заодно, і тут вже доведеться відступати.

Але так просто погодитися і визнати себе переможеним дід не міг, а тому сказав:

— Товаришу Матросов, накажи хлопцям вийти на хвилину. Я з тобою сам на сам поговорити хочу.

Хлопці, як по команді, запитливо глянули на Матросова. Він кивнув головою.

А коли вийшли молоді Котики, дід кілька хвилин мовчав. Матросов чекав терпляче, сам не продовжуючи розмови. Нарешті дід сказав:

— Хлопці в льотну школу просяться, а я їх не пустив. Про це зі мною говорити хочеш?

— Про це.

— Так зараз бачу я, що тут було помилку дано, але зараз пустити їх я вже не можу.

— Чому ж так?

— Слово сказав. Раз старий Котик яке слово сказав, значить, змінювати його не можна.

— А хіба краще буде, як підуть без дозволу?

— Без дозволу мого вони не підуть, а перечити їм теж, мабуть, не слід. Бачу, я промахнувся тут.

Дід говорив спокійно, роздумливо, немов сам для себе вирішував складне болюче питання.

— Що ж робити? — ще раз запитав Матросов.

— А ти накажи мені, — раптом сказав дід Котик, — просто візьми і накажи.

— Що наказати?

— Накажи відпустити хлопців у школу, і все тут діло.

Матросов зрозумів, що дід уже давно погодився, але зараз тільки чекає нагоди, щоб приховати свій відступ.

— Клич хлопців, — сказав Матросов.

Хлопці зайшли, запитливо поглядаючи то на батька, то на Матросова. Секретар підвівся з крісла. Хлопці в одну шеренгу сталій біля столу. Тільки дід Котик залишився сидіти.

— Так що, Павле Матвійовичу, — урочисто запитав Матросов, — не зміниш свого слова?

— Ні, — твердо відповів дід.

— Тоді, в ім'я зміцнення нашої армії, наказую тобі пустити хлопців в авіашколу.

Хвилину дід мовчав, потім твердо, з великою самоповагою відповів:

— Коли наказуєш в ім'я зміцнення армії, то такого наказу переступити не можна нікому. Хай ідуть.

Усі троє молодих Котиків з першого ж слова зрозуміли батькову гру. Вони стояли біля столу і докладали величезних зусиль, щоб тільки зберегти урочистість моменту.

— Іншої відповіді я від тебе і не чекав, товаришу Котик, — підвів підсумки Матросов. — Ну, хлопці, от і кінець усій справі.

Василеві навіть не повірилося, що цю важку справу вже вирішено раз і назавжди. Він глянув у вікно на все будівництво, на височенний тепляк і раптом здригнувся.

Йому здалося, ніби височенна біла гора тепляка похитнулася.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Над деталями хвостового оперення бомбардувальника Марина працювала з захопленням. Вона познайомилася з загальним проектом і побачила, що Крайнєв ще й досі не розв'язав усіх проблем, які постали перед ним. Крейсер мав звичайні контури швидкісного літака. Звичайні мотори мали надати йому значної, але вже давно досягнутої швидкості. Правда, для цього класу машин така швидкість була рекордною, а навантаження крейсера збільшувалося незвичайно.

Інженери працювали до пізньої ночі, а об одинадцятій годині, за заведеним звичаєм, збиралися в кабінеті Крайнєва. Тут робився підсумок дня. Тут обговорювали закінчені частини роботи. Тут остаточно оформляли крейсер.

Крайнєв керував усім. До нього зносили всі креслення, всі зауваження, всі думки. З цього всього треба було вибрати потрібне і відкинути мотлох. Це була важка робота, але вона давала ясно видимі наслідки.

Весь колектив працював, як добре злагоджена машина, і маленьким коліщатком в цій могутній машині відчувала себе Марина Токова. Вона знала, що Крайнєв стежить за її роботою особливо уважно. Це не тільки тому, що хвостове оперення дуже важлива річ. Крайнєва цікавить, як саме працює інженер Токова. Марина все це знає. Вона працює на повну силу. Вона не збирається підводити Крайнєва і інститут.

Тоді, мабуть вперше в житті, відчула Марина величезну дисциплінуючу силу колективної роботи. Вона віддалася цій роботі вся, щиро і чесно, знала, що може зробити свою частину роботи краще, ніж будь-хто інший, і працювала не покладаючи рук.

А одного вечора Валенс прийшов глянути на креслення Марини Токової. Ніхто не сказав би, що Валенс от уже кілька тижнів спить по три-чотири години на добу, разом із Крайнєвим зводячи роботи всіх інженерів. В ньому був запас незламної енергії, він умів витрачати сили свої економно і точно. Саме тому ні втома, ні сон не могли схилити його посріблену голову.

З ним Марина почувала себе завжди напрочуд спокійно і вільно. З ним можна було іти цілком упевнено. Визначивши все це для самої себе, Марина вже більше не мала таємниць від директора.

І в той вечір, коли відчинилися двері і висока постать з'явилася на порозі, Марина всміхнулася радісно і привітно. Вона знала, що директор буде задоволений: робота вже підходила до кінця, а так вдало продуманої системи управління Марина в своїй роботі ще не пригадувала. Справді, їй не доведеться червоніти, коли в кабінеті Крайнєва поставлять на обговорення її креслення. Вона нього цілком певна, і Валенс, здається, теж певен.

Правда, можливо, що конструкція рулів глибини і викличе у когось із інженерів заперечення. Вона надто оригінальна і не передбачена загальною схемою крейсера. Але ж навіть сам Крайнєв нічого не заперечив, коли Марина показала йому перші ескізи. Місяці, проведені в інституті, навчили її краще розбиратися у власних проектах. Цікаво знати, що скаже тепер Валенс.

А директор розглядав рисунки дуже уважно, розклавши їх перед собою на столі:

— Здорово придумано.

Марина навіть збентежилася в першу мить. Вона чекала зауважень, критики, але ніяк не такої прямолінійної оцінки.

— Крайнєв сказав мені, що ви придумали винятково надійну конструкцію рулів. Зізнаюся вам, я спочатку навіть не повірив. Проте зараз я цілком погоджуюся з таким висновком.

Марина почервоніла, збентежилася, хотіла приховати своє збентеження і від того почервоніла ще більше.

Валенс згорнув креслення, поговорив ще трохи і вийшов в кабінету.

А Марина, довго сиділи нерухомо на одному місці. Все співало в ній, все жило однією думкою. Крайнєву сподобалося.

Марина посунула папери, і креслення розгорнулися, вона побачила рулі. Це була її робота, її перемога.

І тоді знову буйна хвиля радості змела всі інші почуття.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Свою нову трикімнатну квартиру у великому будинку на вулиці Леніна Юрій Крайнєв узявся обставляти з такою енергією, паче не сьогодні-завтра сюди мала переїхати Ганна. Само собою розумілося, що з лікарні вона вже не поїде до себе, а житиме разом з Крайнєвим. І хоча про це між ними не було сказано ні слова, Юрій не сумнівався, що так воно і буде.

Тепер він проводив з Ганною в лікарні цілі години і в глибині душі думав, що лікарі надто вже полохливі і невпевнені в своїй медичній науці, коли не виписують цілком здорову людину. Він на власні очі бачив, як швидко видужує Ганна, і міг тільки радіти з того.

І ось одного вечора, коли Юрій, як звичайно, сидів біля своєї коханої, до палати зайшов сивий професор, той самий, що так вагався колись — пускати чи не пускати сюди Юрія Крайнєва, — і сказав, що, мабуть, десь за тиждень товаришку Лапко можна буде виписати додому.

— Келих шампанського випити з такої пагоди доведеться, — засміявся професор, виходячи з палати.

Отак воно й постало перед ними, це питання: куди ж їхати Ганні з лікарні? Юрій якось побоювався зачіпати його, всіляко оберігаючи свою кохану від будь-яких хвилювань. Чого-чого, а саме напруження нервів їй треба було найбільше уникати.

Але розмова ця все-таки відбулася, бо Ганна сама почала її. Вона вже не могла уявити собі свого життя без Юрія Крайнєва, і для неї все було цілком ясно: після її одужання вони будуть разом, бо інакше жити неможливо.

Тепер, коли вже навіть професор сказав про її цілковите видужання та близьку виписку, треба було з'ясувати все до кінця.

І Ганна зробила це просто й невимушено, так, як робила все у житті. Вона лише запитала Крайнєва, коли ж він забере її додому, і одне це запитання одразу розв'язало силу-силенну проблем, що стояли перед Юрієм. Він навіть нічого не відповів. Він просто обняв і міцно поцілував Ганну, а вже тільки потім подумав, що красномовнішої відповіді, мабуть, ніхто ніколи не знайшов би.

Увесь наступний тиждень працював як одержимий, обладнуючи квартиру, йому хотілося, щоб Ганна застала тут все в повному і блискучому порядку. Він навіть вдався до консультації товаришів. Яринка Мороз дала йому ряд дуже ділових вказівок і стала його найближчою помічницею.

День виписки Ганни наближався, та залишалося ще стільки роботи, що Юрій мало не впадав у розпач: здавалося, що все це прибирання та наведення ладу так ніколи й не скінчиться.

І нарешті він настав, цей останній день.

Крайнєв критичним оком оглянув кімнати. Ох, як багато ще тут не зроблено! Ну, та нічого, хай вже Ганна влаштовується на свій смак. В усякому разі він зробив усе, що міг. І зітхнувши, Юрій побіг сходами вниз, до машини.

За годину, обережно підтримуючи Ганну під руку, він завів її до передпокою своєї — ні, тепер уже їхньої — квартири. Так само повільно, ніби дружина стала скляною чи порцеляновою, допоміг їй скинути хутряну шубку. Ганна зайшла до їдальні і зупинилася вражена.

— Боже, — сказала вона, — як тут хороше!.. Чого ж ти мені раніше нічого не сказав про нову квартиру?

— Подобається? — заглянув їй у вічі Крайнєв.

— Дуже. Я й не знала, що ти в мене такий хазяйновитий.

— Я хотів зробити тобі несподіванку.

— І зробив. Мені тут усе дуже подобається…

Спогад про лікарню прийшов несподівано; він був болісний, неприємний… Хай навіть у спогадах більше ніколи вона не привидиться, та лікарня!

Юрій одразу відчув цю хвилинну зміну настрою.

— Що з тобою, люба?

— Ні, нічого… Це я від радості хвилююсь. Ходімо далі, подивимося все. А тут трохи видно жіночу руку, хто це тобі допомагав?

— Яринка.

— За нею я теж дуже скучила, — сказала Ганна, розглядаючи все в своїй повій господі та відчуваючи, як хвиля ніжності до Крайнєва заливає їй серце. Який же він хороший!.. Як вона любить його…

Потім, коли все вже було оглянуто і Ганна стомилася, вони довго сиділи поруч на тахті, тихенько розмовляючи. В лікарні вони теж багато разів сиділи поруч і розмовляли, але враження було зовсім інше. Тут можна було сказати слова, які навіть не подумаєш вимовити там, у лікарні.

За широким вікном ішла зима. Вередливий місяць лютий то сипав на землю сухий колючий сніг, то раптом приганяв важкі хмарини, які приносили з собою дощисту мряку, щоб поступитися місцем дзвінкоморозному ясному небу. Невірна якась зима була того року, але ця препогана погода наче підкреслювала, як хороше сидіти отак у затишку, вдома, відчуваючи коханого поруч себе.

Ганна обняла Крайнєва рукою за шию, притулилася ближче, ніби шукаючи захисту, і тихо сказала:

— Мені так добре, так тепло з тобою…

В цю мить здавалося, наче всі страшні дні залишилися далеко позаду і вже ніколи не повернуться хвилини горя, що попереду тільки щасливе, спокійне життя.

— Знаєш, — сказала Ганна, — я ще тут, удома, трошки відпочину, все влаштую в кімнатах, а потім знову піду працювати в інститут…

— Ну, це можна зробити пізніше, — спробував заперечити Юрій.

— Ні. Без роботи мені буде дуже сумно… А ще мені хочеться бути весь час поруч тебе, працювати разом… Розумієш мене?

— Чудово розумію.

— Я так і думала. А працюючи, я і краще відпочиватиму, і все на своє місце швидше стане… З нервами теж налагодиться…

Крайнєв тихо поцілував її у відповідь. За вікном загув вітер, вдарив мокрим снігом у шибки.

— Собача погода, — мовив Юрій. — А колись же і в таку погоду літати будуть…

— Ну, особливого захоплення це ні в кого не викличе.

— Мабуть, що так… Ти знаєш, Ганно, в мене за цей час була можливість добре про все подумати, ї увесь мій майбутній шлях цілком ясно вималювався переді мною, — аби тільки стало життя виконати все, що задумано… І тут ти мені можеш дуже допомогти…

Ганна слухала, затамувавши подих. Невимовна радість охопила всю її істоту: адже саме про таку хвилину, про таку розмову мріялося колись… Ні, нічого кращого в житті їй не треба… Як це добре, що свою роботу Юрій планує, думаючи і про неї! Вона ж усе зробить для нього, все…

— От зараз ми працюємо над крейсером, — вів далі Крайнєв. — Це хороша машина. Але знаєш… в ту мить, коли ми почали працювати над нею, вона вже застаріла… Зрозумій мене правильно: ніде ще немає кращої чи подібної; вона застаріла, так би мовити, морально. Але не пройшовши цього етапу, далі не підеш… Крейсер треба закінчувати — він потрібний нашому флотові — і відразу ж братися до реактивної авіації. Це саме те, що зараз на часі; ця галузь техніки не тільки не застаріла, а навіть ще не встигла народитися. Тут теж є про що подумати. Ось я вилітав з аеродрому на звичайному винищувачі, до якого були припасовані ракети… Чому я не розбився — мені це і зараз незрозуміло… В тих ракетах була вибухова речовина, що несе тебе, як хоче. Керувати нею майже неможливо, в усякому разі поки що ми цього не вміємо робити… Очевидно, шлях для реактивної авіації, яка працюватиме на звичайних висотах, стелеться не так… Мені сьогодні показували матеріали про турбореактивні мотори, які вже проектуються в нас. Неймовірна сила!.. І горить там не вибухівка, а звичайнісінький гас. Дешеве пальне… Оце, мабуть, і є двигун для реактивних літаків…

Він помовчав, ніби перевіряючи свої думки, потім заговорив знову:

— Але й реактивні літаки в таких варіантах, про які ми думаємо зараз, теж скоро застаріють. Хочеться — ох, як хочеться! — вилізти за межі нашої старенької планети, щоб ніщо тобі не заважало, щоб навіть про залишки атмосфери не думати… Та це буде не так скоро, і, певне, там на гасі чи бензині не полетиш… Нам буде погрібна вибухова речовина страшної, майже неймовірної сили, але покірна, слухняна, як учений собака… Так от, думаючи про ці часи, я завжди почував, як бракує мені тебе… Звісно, поки буде потреба в такій речовині, мине, можливо, років з десять. У тебе є багато часу, але й завдання грандіозне… Тут треба шукати якогось принципіально нового рішення — не так щодо сили вибухівки, як щодо її дисциплінованості. Без цього її в польотах не застосуєш…

Крайнєв замовк, і вони довго сиділи замріяні. Хвиля нових, несподіваних думок захопила Ганну, але скоро усі думки заступила одна-єдина — думка про завдання, яке треба було неодмінно розв'язати. Мабуть, кращого подарунка і не міг приготувати їй Юрій Крайнєв. Значить, вона потрібна, значить, робота її потрібна… Як хороше все-таки жити иа світі!..

Правда, вона ще не уявляє собі, яким шляхом доведеться йти, шукаючи цю нову речовину. Але шляхи, безперечно, знайдуться. Багато вчених працює над схожими проблемами. Вже, певне, є деякий досвід.

— Я завтра таки піду в інститут! — вихопилося в Ганни.

— Ні, поспішати тут не слід, — засміявся Крайнєв, добре розуміючи її думки. — Це — робота на роки. Значить, і підходити до неї треба не з наскоку, а обережно. І самій братися до цієї справи теж не слід. Я думаю Яринку Мороз до тебе підпрягти. Вона здібний хімік і в курсі останніх досягнень у цій галузі… Та я, мабуть, даремно сказав тобі про все це; ти ж тепер ночей не спатимеш, все про роботу думатимеш…

— Ні, інколи я все-таки спатиму, — посміхнулася Ганна. — Але ти не знаєш, як приємно звучать ці слова: думати про роботу! Думати про роботу — нічого кращого в світі не може бути…

— А по-моєму, може. Отак посидіти — теж дуже й дуже непогано.

— Твоя правда, — засміялася Ганна. — Але ти навіть уявити собі. не можеш, яка я зараз щаслива!.. Та ми забули про вечерю, — схопилася вона з тахти. — Мені вже час починати входити в роль господині. Зараз будемо вечеряти…

— Почекай, — сказав Крайнєв. — Сьогодні ще господарюю тут я, а ти вже з завтрашнього дня.

Він швидко вийняв з буфета приготовану вечерю. Розставив усе на столі, поклав серветки.

— Прошу!

Ганна підійшла до стола, критично глянула: все зроблено дуже вміло і продумано.

— З тебе була б вправна господиня, — ласкаво всміхнулася вона і тихо повторила: — Ти навіть уявити собі не можеш, яка я щаслива!.. © http://kompas.co.ua

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Ввечері сьомого лютого над будівництвом ішов дощ, а на другий день повіяв норд-ост і міцний мороз хрусткою кригою закував калюжі. Дошки на тепляку і пухкі солом'яні мати спочатку намокли, а потім замерзли. Із пухких ворохів соломи мати обернулися на тверді крижані колоди. Вага їх збільшилася у десятки разів. Стіни тепляка жалібно рипіли.

А норд-ост дув, не спиняючись ні на мить. Пружними, тугими грудьми налягав він на тепляк, намагаючись звалити його. Сила вітру досягала дев'яти балів.

У перерві інженер Гучко вийшов із своєї контори і попрямував на п'яту дільницю з метою знайти Полоза. Треба було договоритися про перевід одного з кранів, які працювали на ТЕЦ, в нічну зміну на кузню.

В цей день Карпо Іванович був надзвичайно задоволений собою. Та й справді, чи не йому бути задоволеним, коли тільки вчора, на вечірці у виконроба механічного цеху, наступила довгождана хвилина, і Гучко насмілився признатися Любові Вікторівні у своєму коханні. Він запропонував їй руку і серце, як справжній лицар, і дістав повну перемогу.

Берг твердо пообіцяла йому, що одружаться вони в найближчий час. Про деталі слід було домовлятися не на вечірці.

Було від чого прийти в хороший настрій.

Гучко ішов, ховаючи обличчя у хутряний сухий комір. Йому було тепло і приємно, йшов, намагаючись триматися ближче до дощаної стіни — так менше дошкуляв вітер.

Дошки стіни вгиналися і рипіли під напором норд-осту. Троси натягалися абсолютно прямими лініями. Легка будівля витримувала найбільше з можливих навантажень.

Підходячи до рогу, де найбільше лютував вітер, Гучко раптом помітив, що іде він не один. Висока людина у бушлаті і вушанці йшла поперед нього. Щось знайоме видалося інженерові в цій постаті. Він наддав ходи, зайшов трохи вбік — так, сумнівів тут і справді бути не могло — попереду йшов знайомий Любові Вікторівни, якого зустріли вони колись увечері. Гучко зацікавився ним, і водночас терпке почуття ревнощів ворухнулося у серці.

В цю мить налетів порив вітру. Це був справжній шквал. Комір Карпа Івановича відкотився. Довелося на мить спинитися і щільно загорнутися. Знайомий Любові Берг за цей час встиг дійти до рогу тепляка і завернути.

Карпо Іванович, перемагаючи вітер, ішов уперед. Він завернув за ріг і глянув уздовж стіни, чекаючи побачити високого чоловіка далеко від себе. Але чоловік виявився зовсім близько. Чому затримався він біля того місця, де кріпилися відтяжки?

Гучко і сам не міг зрозуміти, чого це він так настирливо стежить за цим чоловіком. Той просто йшов уздовж стіни до входу в тепляк. От чого тільки він затримався біля відтяжок?

В цю мить чоловік озирнувся і побачив Карпа Івановича. Зразу він рвонувся вперед, немов намагаючись втекти, потім хода його уповільнилася, але йшов він все ще швидко, не оглядаючись.

Все це остаточно зацікавило Гучка, і він поспішив уперед. Чоловік пройшов вхід у тепляк, спинився, мить повагався і рішуче зайшов усередину тепляка.

Карпо Іванович вирішив не відставати. Він зайшов у ворота, і темрява війнула на нього вогким повітрям. Гучко завагався, потім згадав, що світло вимикають тільки на перерву, і сміливо ступив у темряву.

Між кам'яними стінами майбутньої будівлі і стінами тепляка створювався ніби коридор. Десь тут мусив бути втікач. Гучко невпевнено рушив уперед.

В цю мить десь включили світло. Гучко примружив очі від несподіванки, але праву побачив, високого чоловіка. Той біг до другого виходу з тепляка.

Палаючи одним бажанням — дізнатись нарешті, з чому тут справа, — кинувся Гучко вперед. Він біг довгим коридором, стіни якого здіймалися високо вгору, як стіни ущелини, і раптом його охопив страх. Щось мусило трапитися зараз, щось страшне, і Карпо Іванович біг уперед, уже навіть не думаючи про високого чоловіка.

Світло раптом погасло. Карно Іванович спинився, підніс угору обидві руки, немов намагаючись захиститися від нападу темряви, і раптом страшний грім і грюкіт зім'яв його, оглушив, кинув на вогку землю. Він намагався захиститися, але не міг, крикнув щось нерозбірливо, тонко, пронизливо і затих.

* * *

Завал тепляка стався за кілька хвилин до кінця перерви, коли бригади ще не прийшли на свої робочі місця.

Тривожні гудки залунали над будівництвом. З усіх кінців бігли люди туди, де з дикого хаосу ламаних дощок, колод і мат визирали незакінчені стіни теплоелектроцентралі.

Почуття нещастя згуртувало всіх. Люди йшли і йшли, ладні викопати яку завгодно роботу, аби тільки допомогти.

Прибіг Полоз. Спочатку йому здавалося, що це тяжкий сон, незвичайне марення, але гудки і справді гули над будівництвом, вони здіймалися в небо, тоскні і протяжні, і Михайло Полоз переконався, що це не сон.

Санітарні карети стояли вже напоготові поруч із зруйнованим тепляком. Всіх найбільше турбувало, чи багато забитих, чи багато жертв.

Один труп було знайдено відразу ж. Чоловік у бушлаті й вушанці лежав оддалік тепляка, убитий ударом важкої колоди, яка відскочила набік. Це була випадкова жертва.

Полоз розставив людей, які розбирали тепляк, довгими ланцюгами, і дошки пливли з рук на руки. Треба було діяти швидко. Під обваленими стінами могли бути люди.

Виконроб стояв на одній із стін. Незабаром до нього приєдналися Соколова, Матросов і Бабат, який нагодився саме до катастрофи. Всі четверо мовчки дивилися на роботу, щомиті чекаючи побачити кров на дошках або нові трупи. Полоз віддав розпорядження про перестановку людей, і Бабат незадоволено поморщився.

— Віро Михайлівно, — досить голосно сказав він, — чи не слід було б тимчасово зняти товариша Полоза з керівництва?

Соколова промовчала так, ніби і не чула цих слів. Зате відповів сам Полоз.

— Доки не буде ліквідовано катастрофу, — сказав він, — я тут відповідаю за все чисто.

— Навіть за жертви і катастрофу?

— Так. Саме за жертви і катастрофу.

Бабат не сказав більше нічого. Хаос дощок і колод розібрали за чотири години. За цей час жодна людина не пішла з п'ятої дільниці. Карпа Івановича знайшли не скоро. Все тіло його було понівечене, але інженер дихав. Санітарна карета блискавкою помчала до лікарні. Виконроб Гучко, може, ще мав шанси на життя.

Любов Вікторівна з'явилася на дільниці разом з першою хвилею людей. Вона була, як і всі, збуджена, схвильована. Спочатку стала в один з ланцюгів передавати дошки, потім покинула.

Побачила труп високого чоловіка, і збудження її подвоїлося. Обійшла всю дільницю, хвилину постояла біля обірваних тросів, замислилася і рушила далі. Коли знайшли понівеченого Гучка, Борг стала раптом млявою. Довго дивилася вслід білій санітарній кареті.

О четвертій годині весь хаос дощок, колод і мат було розібрано.

Жертв більше не було.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Ліжко гойднулося. Карпо Іванович глибоко дихнув і відкрив очі. Останнє почуття, почуття страху, ще не зникло. Хотів схопитися, кудись бігти, але тіло не послухалося, і жодним м'язом не вдалося ворухнути.

Що з ним? Де він?

… Довга ущелина коридори залита світлом, і раптом несподіваний удар темряви…

Над ним нахиляється знайоме обличчя. Це лікар. Вони добрі і давні знайомі.

— Я буду жити? Тільки правду, — самими губами шепоче Карпо Іванович.

— Так, будете, — впевнено відповідає лікар. Але впевненість його існує тільки в словах. Страшно пом'яли тіло виконроба дошки і колоди. Ніхто не знає, як багато витекло крові, ніхто не знає, чи буде жиги інженер Гучко.

Лікар вийшов з палати. Зроблено вже все, що можна було зробити. Тіло Гучкове різали, зашивали, знову різали. В жили вже долито крові. Тепер все вирішує час і життєва сила.

Карпо Іванович лежав нерухомо на своєму білосніжному ліжку. У роті відчувався нудний і. солодкий присмак наркозу. Десь у глибині з'явилися болі, тупі і нестерпні. Вони зникали тільки для того, щоб з'явитися в іншому місці. У Гучка навіть застогнати невистачало сили.

Медична сестра сиділа біля нього невідступно. Щомиті можна було чекати яких завгодно несподіванок. Вона не зводила очей з Гучка, але Карпу Івановичу, мабуть, ще судилося пожити на світі. Думки з кожною хвилиною. ставали чіткішими. Сили поверталися у понівечене тіло. Карно Іванович навіть зміг попросити води.

Ковток води здався напрочуд смачним. Гучко напився, і цей незначний рух украй знесилив його. По білій стіні, химерно переплітаючись, поповзли чорні плями — наступило забуття.

Через годину інженер Гучко прокинувся. Саме на цей час закінчили розбирати зруйнований тепляк. Вечоріло. Сонце заходило за обрій. Криваво-червоні плями останніх променів ворушилися на стіні. Карпо Іванович відчув, що може говорити голосно.

— Будь ласка, — сказав він, звертаючись до сестри, — попросіть, щоб до мене дозволили прийти товаришці Берг Любові Вікторівні. Я б не хотів умерти, не побачившись з нею. Це моя дружина.

Сестра вийшла до лікаря передати Гучкове прохання. За п'ять хвилин вона повернулася і доповіла, що лікар дозволив дружині товариша Гучка прийти до нього в палату.

Від цієї самої хвилини думки про Любов Вікторівну не покидали інженера. Десь з глибини підводилася думка про високого чоловіка, але зараз Гучко зневажливо відкидав її. Зараз він попросить Берг все розказати про цього чоловіка слідчому. Карпо Іванович певен, що це саме він організував катастрофу на п'ятій дільниці.

Червоні плями зникли із стіни. Сонце зайшло. У палаті панувала сутінь. Білий халат і косинка сестри ясніли поруч ліжка. Гучко лежав нерухомо, терпляче очікуючи.

Насторожена тиша стояла в невеликій лікарні. Було ясно чути, як стукнули двері, десь заходили люди. Швидкі знервовані кроки наближалися до палати. Сестра підвелася, пішла до дверей, засвітила світло. Берг зайшла у палату. З острахом дивилася вона туди, де, ніби купа білосніжних бинтів, лежав Карпо Іванович.

Сестра вийшла з палати. Любов Вікторівна підійшла ближче і сіла на стілець, не в силі вимовити ні слова.

— Я дуже радий вас бачити, — насилу ворушачи губами, сказав Гучко.

Любов Вікторівна від хвилювання не могла відповісти нічого.

— Ви пам'ятаєте того високого чоловіка, якого колись ми разом з вами зустріли увечері?

Берг кивнула головою. Обличчя її стало серйозним, очі гострішими.

— Цей ваш знайомий організував катастрофу. Я не знаю, як він це зробив, але це він. Розкажіть слідчому все, що знаєте про нього. Можливо, тут ціла організація.

Карно Іванович замовчав. На те, щоб сказати ці кілька слів, він витратив усю свою енергію. Зараз хвилі несамовитого болю перебігали по всіх м'язах, по всьому тілу, і інженер стиха застогнав.

— Ви працювали з ним… розкажіть про все слідчому… води… — прохрипів Карпо Іванович, і в горлі його заклекотіло.

Берг кинулася до графина. Довго не могла налити води в склянку. Шелеснув папірець. Нарешті вода полилася. Шийка графина цокотіла об скло.

Гучко з насолодою шипів. Йому відразу стало легше.

— Мені все здається солодким, — сказав він, — навіть вода. Це від проклятого наркозу.

І раптом гримаса звела його обличчя. Він метнувся в дикій напрузі і скрикнув. Любов Вікторівна перелякано покликала сестру, лікаря. Вона стояла в кутку, бліда як стіна, і дивилася, як лікар намагається врятувати життя інженера Гучка. Проте це вже була агонія. Карно Іванович раптом підвівся, намагаючись спертися на ліжко поламаними, понівеченими руками, і раптом впав на подушку.

— Кінець, — ні до кого не звертаючись, сказав лікар.

Берг тихо підійшла до ліжка. Сльози висіли на віях, але не падали. Кілька хвилин стояла, дивлячись на спотворене смертною гримасою обличчя, потім тихо поцілувала тверді губи і, ні на кого не дивлячись, швидко вийшла з палати.

— Вольова жінка, — з глибокою пошаною промовив лікар.

Берг вийшла з лікарні і поволі пішла в напрямку до будівництва. Прийшла на п'яту дільницю і оглянула ще раз місце, де обірвалися троси. Один обривок навіть узяла в руку і відразу ж кинула.

Потім так само помалу пройшла до головної контори і запитала, де працює слідчий в справі катастрофи.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Увечері Бабат зайшов до кабінету Соколової. Вона сиділа сама. Обличчя Віри Михайлівни за цей день стало аж прозорим. Довгі синці лягли під очима.

Вона глянула на Бабата запитливо і знову опустила очі до паперів. Інженер мовчки сів у крісло перед столом. Вигляд у нього був суворий, стривожений, дещо навіть урочистий. Андрій Васильович стомився за цей день. Надто багато подій, надто багато переживань. Важкий день.

— Що ти думаєш робити з Полозом? — спитав Бабат.

— Я вже віддала наказ про звільнення його від обов'язків виконроба до закінчення слідства.

— Так. Ну, а я думаю, що його слід негайно віддати до суду. І коли цього ти не зробиш, то негайно зроблю я. Це мій обов'язок. Передо мною і Валенсом він узяв повну відповідальність за цей тепляк. Він мусить і буде відповідати.

— Поруч з ним мушу відповідати і я.

— Зворушлива єдність.

— Мені не подобається цей тон.

— Прошу пробачення. Але в якому топі ми б не розмовляли — можу сказати тобі тільки одне — врятувати від суду Полоза тобі не вдасться.

— Я думаю, що ми всі надто знервовані сьогодні, щоб говорити і мислити спокійно. Тому я дуже прошу відкласти всі розмови на завтра.

— Може, до завтра вдасться знайти спосіб його приховати?

— Вийди з кабінету, — тихо сказала Соколова.

— Що?

— Я наказую тобі негайно вийти з кабінету. Завтра о десятій — прошу, я прийму тебе і дам відповідь на всі запитання.

— Завтра Валенс знатиме про твою поведінку.

— Не маю сумніву.

Соколова знову взяла ручку і стала проглядати верхній папірець з тих, що лежали перед нею на столі. Хвилину Бабат сидів мовчки, потім рвучко схопився з крісла і вийшов.

* * *

Невисокий чоловік у військовому костюмі з малиновими петлицями сидів біля столу поруч з Михайлом Полозом. На столі було пусто, тільки на одному краю лежав великий сувій креслень тепляка. Слідчий слухав, жодним рухом чи словом не виявляючи своїх почуттів чи думок.

— Катастрофа сталася, — говорив Полоз, помалу ворушачи блідими губами, — тому, що навантаження на тепляк, тобто вага мокрих мат і напір вітру, перевищили всі можливі сподіванки. Очевидно, при розрахунках я переоцінив міцність такої дерев'яно-тросової конструкції. Це велике щастя, що тепляк завалився під час перерви. Було б просто страшно, коли б бригади встигли зайти в тепляк до катастрофи. Так чи інакше, але мені ясно одне — виконробом на п'ятій дільниці був я, проектував і будував теж я. Значить, і відповідати зараз маю теж я сам. Я тільки попросив би не позбавляти мене до суду волі. Запевняю, що жодного натяку на злу волю з мого боку не було.

Полоз замовк і глянув на слідчого. Той мовчав, обмірковуючи слова виконроба. Полоз не знав, як йому зараз слід чинити. Може він встати і піти, чи тепер вже треба чекати наказів.

Він не витримав і запитав:

— Я що ж тепер — заарештований?

— Ні.

Слідчий встав з стільця і, не простягаючи до Полоза руки, ледве помітно вклонився. Інженер почервонів, зрозумів, що далі питати щось у слідчого вже зовсім незручно, і рушив до виходу. Двері відчинилися йому назустріч. Андрій Васильович Бабат з'явився на порозі. Він здивовано глянув на слідчого, посторонився і пропустив Полоза.

Потім він підійшов до столу і сів, не вітаючись. Вони вже мали коротку розмову із слідчим зразу після катастрофи, і Бабату здалося, ніби цей молодий слідчий не розуміє всієї важливості дорученої йому справи. Зараз, після розмови з Соколовою, Бабат прийшов з певною думкою скерувати слідство на шлях істини.

— Коли ви заарештуєте Полоза? — спитав він таким тоном, ніби це говорилося про давно вирішену і обмірковану справу.

Настирливість Бабата не сподобалася слідчому. Саме тому його відповідь не мала жодного зв'язку з поставленим запитанням.

— Тепляк міг впасти від того, що обірвалися один або два троси з навітряної сторони?

— Так, безперечно, — пожвавився Бабат, — але саме за те, що там було мало цих тросів і вони були слабкі, і має відповідати Полоз.

Слідчий сидів і дивився на маленький аркуш дрібно списаного паперу з таким виглядом, наче був сам один у цій кімнаті. Бабат обурився.

— Я мушу поставити вам одне запитання цілком офіціально: збираються органи влади вилучити інженера Полоза, як шкідника, чи нам слід самим піднімати проти нього судову справу?

— Слідство ще не закінчено, тому відповісти на ваше запитання я не можу.

— Невже вам не ясно, що Полоз, свідомо чи несвідомо, зробив, безперечно, шкідливу справу?

— Це мені не ясно, — тихо сказав слідчий. — Але зате мені ясно інше — дуже недобре, коли один інженер, не розібравшись у справі, так гаряче домагається арешту іншого.

— Мною керує почуття пильності.

— Тільки? — Слідчий глянув на Бабата, і інженер вперше побачив його очі. Вони були сірі, прозорі, напрочуд спокійні. Бабат раптом зрозумів, що слідчий багато чого обдумав, багато побачив, з усього зробив свої висновки, але не скаже нічого.

А проте на останнє запитання треба було відповісти. Тихий стук у двері врятував Бабата. Зайшла секретарка і спитала, чи може зараз Любов Вікторівна Берг зайти до слідчого.

— Просіть.

Любов Вікторівна зайшла у кімнату. Важкі сині смуги лежали під її очима. Обличчя її змарніло за останні години.

Вона привіталася, сіла в крісло, вже хотіла починати розмову, але глянула на Бабата і затнулася. Інженер запитливо дивився на слідчого. Той хитнув головою і сказав:

— Товариш Бабат нам не заважатиме. Ми вас уважно слухаємо.

Берг ще раз глянула на Бабата, хвилину помовчала, немов перевіряючи власні думки, поклала перед собою руку долонею вниз і, уважно дивлячись на рожеві лаковані нігті, сказала:

— Інженер Гучко за кілька хвилин до своєї смерті просив передати вам…

— Пробачте, — перебив слідчий, не зводячи погляду з її блідого обличчя, — інженер Гучко був вашим чоловіком?

Запитання нітрохи не збентежило Любов Вікторівну. В цей день вона вже втратила здібність плакати, бентежитися, сміятися.

— Моїм чоловіком? Ні… скажемо, він був дуже близькою мені людиною.

— Але в палату він покликав вас як свою дружину.

— Очевидно, боявся, що інакше мене не пустять Але ми ухилилися від розмови. Він просив передати вам що, на його думку, завал тепляка організувала висока людина у шапці і бушлаті, яку він за кілька хвилин до катастрофи бачив біля тросів. Я тільки що пройшла на п'яту дільницю і випадково взялася за обривок троса, яким кріпився ріг тепляка. Дивіться.

Берг раптом обернула руку долонею до слідчого і Бабата. На ніжній, блідо-рожевій шкірі долоні тяглася широка коричньова смуга, складена з кількох косих смуг. Це був ніби малюнок товстого троса. Рани не було. Очевидно, постраждала лише шкіра.

— Це відбиток троса. Я тримала його в руці секунду. Його полили якоюсь дуже сильною кислотою…

— Ви помиляєтеся, — несподівано сказав слідчий, — це гостра водка.

Берг глянула на слідчого розгублено, навіть злякано. Бабат теж не міг приховати здивування. В кімнаті залягла тиша. І Любов Вікторівна і Бабат раптом відчули себе ніяково перед цим яснооким чоловіком, який усе вже взнав, вивчив і так мало говорить.

— Мені здається, — розгублено сказала Берг, — я все це говорила цілком даремно, раз ви вже все знаєте.

— На жаль, я знаю далеко не все, — відповів слідчий, — тому жодне ваше слово для мене не пропало даремно. Тепер мені залишилося тільки висловити вам своє співчуття і побажати спокійної ночі.

Очима він провів до дверей Берг, і вона, ніби відчувши цей погляд, обернулася.

— Би хотіли мене щось спитати?

— Так. Інженер Гучко не просив переказати мені більше нічого?

— На жаль… більше нічого… він не встиг…

— Шкода, дуже шкода. Нічого не вдієш. На добраніч.

Чоловіки хвилину мовчали, потім слідчий звів очі на Бабата.

— На вашу думку, і тепер треба заарештувати Полоза?

Бабат раптом зірвався з місця і забігав по кабінету.

— Значить, шкідництво? Значить, тут, на найважливішому оборонному будівництві, орудують шкідники? Тут треба змінити все керівництво, перевірити всіх.

— Я сподіваюся, товариш Валенс не дозволить вам робити дурниць, — сказав слідчий, і Бабат відразу ж прохолов. — Катастрофу організував той самий чоловік у бушлаті. Інженер Гучко був цілком правий. Це все, що вам треба знати, товаришу Бабат.

Слідчий підвівся, і Бабат зрозумів — розмову закінчено. Він попрощався і швидко вийшов.

Слідчий залишився сам. Він вияв телефонну трубку і набрав помер. Знайомий голос відповів йому.

— Це Каратов говорить, — сказав слідчий, — скажи мені, від чого помер Гучко.

— Інженер Гучко, — донеслося з трубки, — помер від виливу крові в мозок. Це основна причина, його так покалічило, що причин смерті можна знайти ще багато.

— А як з алкалоїдними отрутами?

— Даних немає, але я ще перевірю.

— Перевір, будь ласка. Я маю багато підстав думати, що Гучко вмер не від того, від чого ми думаємо. На мою думку, його отруїли.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Роботу було закінчено. Креслення крейсера, важкого двомоторного бомбовоза, лежали, міцно замкнені у сейфах інституту стратосфери. Чудова машина вже існувала на великих аркушах ватманського паперу. Ще залишалося багато роботи над дрібними деталями, але основне вже зроблено.

— Креслення закінчено, крейсер вже існує. Вип'ємо за його успіхи. Побажаємо машині вдалих польотів. Ми маємо на це повне право. Ми добре попрацювали.

Валенс сидів за столом на місці голови. Він підняв келиха з прозорим вином, і мовчання запанувало за столом. Дванадцять чоловік сиділо перед Валенсом, весь колектив проектувальників крейсера.

Валенс виголосив тост. Він піднімав келиха за молодість — за молодість своїх друзів, за молодість всієї країни, його підтримали щиро і палко.

Марина сиділа за столом навпроти Крайнєва. Вона почувала себе цілком рівноправним членом цього товариства, її проект при обговоренні не мав жодного зауваження. Таке траплялося нечасто.

Настрій у дівчини був прекрасний. Дівчат було тільки троє за цим столом. Їх оточували увагою, до них трохи залицялися. Все це зайвий раз підкреслювало, що роботу закінчено і можна трохи спочити.

Від вина, легкого і п'янкого, туманилася голова. За столом вже говорили всі разом, мало прислухаючись до сліз товариша. Інженер Матяш встав з-за столу, звідкілясь витяг патефон. Ручку він крутив, немов заводячи автомобільний мотор. Патефон заграв, але спочатку в загальному гаморі його не було чути. Тільки через хвилину, прорізаючись крізь розмови і сміх, попливли по кімнаті і все полонили повільні такти танцю. Крайнєв устав з місця і відсунув стілець.

Він пройшов до краю столу, де сиділа інженер-конструктор гвинтомоторної групи Наташа Котова, вклонився церемонно-жартівливо і запросив її до танцю. Валенс підійшов до Марини й сказав:

— Тряхнем стариною, Марино Михайлівно. Не відмовте старому дідові протанцювати один танець.

Марина посміхнулася і встала назустріч Валенсу. Колись, замолоду, Адам Валенс багато кого міг навчити танцювати. А нових танців він танцювати майже не вмів і розраховував головним чином на те, що пластинка швидко закінчиться. Так воно і сталося. Після кількох тактів він відвів свою даму на місце і сів сам. Його репутацію досвідченого танцюриста було підтримано.

Для Юрія Крайнєва цей вечір був великим ї радісним святом. Він святкував його щиро і весело, як один із найкращих днів у своєму житті. Крейсер зроблено. Частину обіцянки вже виконано. Про повне виконання Крайнєв напише тоді, коли крейсер злетить у повітря. Так чому ж не повеселитися нині, чому не святкувати, коли є глибоке переконання в правильності всіх розрахунків, в неперевершеності крейсера.

Ось перед ним сидить Марина. Хороша дівчина. У неї величезний талант і не менша гордість. Навіть її захопила хвиля роботи. Хвостове оперення зроблено так, що Крайнєв тільки ахнув від задоволення, коли побачив креслення. Правда, йому на своєму віку довелося сказати ціп дівчині чимало неприємностей. Не дивно, що вона трохи сердиться на нього. Та сьогодні не такий вечір, щоб на когось сердитися.

— Ходім танцювати, Марино. Ходім.

Вони розходилися пізньої ночі, проголосивши останній тост за дружбу. Йшли довгими вулицями нічного Києва, голосно співали пісні, і всім їм не хотілося йти додому.

Крейсер готовий! Завтра знову можна починати здійснювати мрію. Минуть місяці, і крейсер злетить у над хмар’я. Хіба це не варто пісні?

Розійшлися, провівши по черзі додому всіх дівчат. Довго блукали Хрещатиком, виходили на Володимирську гірку і милувалися просторами Дніпра. На стальних водах своїх ріка вже несла величезні крижані поля. Вони розійшлися під ранок, коли від блукань заболіли йоги. Розійшлися, сміючись.

Марина прийшла додому і довго сиділа на ліжку.

Крейсер готовий. Креслення лежать у сейфах. Дещо зроблено там і Мариною.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Все стало на свої місця. Минуло три дні, може чотири, а на будівництві вже мало хто навіть згадував про завал тепляка. Все увійшло в свою колію, все пішло по наміченому шляху. Тепляк зробив своє. Соколова відповіла Валенсу, що катастрофа не відіб'ється на темпі будівництва і воно буде закінчене точно в строк. Піхто не збирався притягати Полоза до суду. За ці кілька днів Бабат перевірив усе, що тільки можна було перевірити. Андрій Васильович був незадоволений сам собою і своєю поведінкою. В його думках панувало безладдя.

Було незрозуміло, чому слідчий Каратов нікого не притяг до відповідальності. Він обмежився лише тим, що зробив заяву про причини обвалу. Бесіду із слідчим було навіть надруковано в газеті.

Все заспокоїлося на будівництві. Слідчий більше не приїздив. Тільки Соколова, яка бачила все будівництво з верху до низу, інколи помічала його роботу.

Андрій Васильович Бабат написав точну і цілком об'єктивну доповідь. Він закінчив її за годину до від'їзду з будівництва, йому дуже хотілося, щоб Соколова ознайомилася з цією доповіддю і оцінила всю об'єктивність інженера Бабата. Під час останньої розмови він навіть поклав перед нею на стіл папку з доповіддю, але Соколова і не глянула на неї.

Проводиш на вокзал Андрія Васильовича ніхто не приїхав. Біля дверей вагона він простояв кілька хвилин, ніби чекаючи, чи не з'явиться хтось знайомий, але ніхто не прийшов. Андрій Васильович глибоко зітхнув і зайшов у купе.

З чотирьох місць у купе було зайняте тільки одне. Біля вікна сидів чоловік у зім'ятому сірому костюмі. Профіль обличчя, з довгим рівним носом і косо зрізаним підборіддям, вимальовувався на віконній шибці. Цей ніс і ніби покалічене підборіддя здалися Бабатові дивно знайомими.

Чоловік обернувся, і Бабат ледве не скрикнув від несподіванки. Так, безперечно, вони були давні знайомі. Правда, Андрій Васильович волів би не зустрічатися з цим чоловіком після того, як не бачилися вони багато років, але раз зустріч вже відбулася, то що ж зробиш.

Чоловік уважно глянув на Бабата:

— Радий бачити вас, Андрію Васильовичу. Ми давно не бачилися.

— Здрастуйте, товариш…

— Гомон, — швидко перебив Бабата чоловік.

— Гомон, — слідом за ним здивовано повторив Бабат.

— Радий, дуже радий з вами зустрітися, — заглядаючи у вічі, говорив Гомон.

Він, здавалося, зовсім не помічав похмурого погляду свого співбесідника, говорив невгаваючи, згадував стару роботу, старих знайомих — їх виявилося зовсім не так мало, — і всі ці згадки, безперечно, були неприємними для Бабата.

Гомон замовк не раніше, ніж упевнився, що настрій інженера зіпсовано остаточно. Він сам мав зійти на одній з ближчих станцій. Це було, мабуть, єдине, що радувало Бабата в цій зустрічі. Але радіти не довелося. Збираючи речі в маленький чемоданчик, Гомон, ніби між іншим, спитав:

— Де я вас знайду?

— Хіба це так обов'язково?

— Так, обов'язково.

— Одверто кажучи, я б не хотів зустрічатися з вами.

— Дуже дякую за одвертість, але саме я мрію з вами зустрітися.

У тоні Гомона Бабат відчув неприхований наказ.

— Візьміть вашу книжечку, вирвіть аркушик і напишіть мені адресу. Тільки без липи. Точну адресу і номер телефону.

І Бабат послухався. Написав усе, що вимагав Гомон, і віддав. Кінець кінцем це ні до чого по зобов'язує.

До Гомона знову несподівано повернувся той самий улесливо-запобігливий тон. Ніби і не було між ними цієї стриманої, але гострої розмови. Незабаром колеса застукотіли по стрілках. Промайнула водокачка, поїзд спинився.

Гомон вийшов з купе, але на серці у Бабата від того легше не стало. Він сидів у своєму купе, похмурий, аж почорнілий, не відповідав на запитання своїх нових сусідів і поспішив лягти спати. Сон заспокоєння не приніс. Снилися уривки давно забутих подій, давно не бачені обличчя.

До Валенса він прийшов у середині дня. Віддав доповідну записку, коротко доповів про обвал тепляка, зазначив, що зараз це майже не відіб'ється на терміні закінчення теплоелектроцентралі. Дав дуже високу оцінку роботі Соколової і замовк.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТИЙ

Велика заводська лабораторія містилася у двоповерховому будинку, недалеко від головного корпусу заводу. Перший поверх займали кабінети, в яких розташовувалися звичайні матеріало-дослідні та механічні лабораторії, а на другому поверсі були лабораторії спеціального призначення. Вхід на другий поверх суворо обмежувався і контролювався.

Ганна Ланко працювала тепер в одній із маленьких кімнат другого поверху. Двоє вікон з кімнати виходили на заводський двір. Вздовж стін на столах і штативах стояли хімічні прилади, великі, прозорі, схожі на мильні пузирі, колби, важкі скляні і металеві балони. Великий стіл стояв посередині кімнати, на ньому звичайно провадилися досліди. В самому кутку стояв письмовий стіл Ганни, поруч нього звичайний, клейонкою оббитий диван і ще трохи далі — важка і масивна вогнетривка шафа.

Вікна лабораторії виходили на південний схід, і від того в кімнаті всю першу половину дня панували промені гарячого літнього сонця.

Ганна, одягнена в синій, у багатьох місцях пропечений кислотами халат, рухалася в лабораторії швидко і вправно, знаючи тут все до найменших дрібниць, з одного погляду розуміючи, що робиться в прозорих колбах, наповнених різноколірними рідинами. Проте останнім часом доводилося Ганні визнавати, що вона не розуміє, що твориться перед «нею. Інколи навіть здавалося, що вся робота зайшла у безвихідь і все чисто треба починати спочатку.

Яринка і Ганна зустрілися раннім ранком, і потому, як вони привіталися, видно було, що ця зустріч давно очікувана і дуже приємна. Яринка нашвидку оглянула все, що стояло на столах лабораторії, про себе відзначила, що за час її відсутності змінилося небагато, і зразу почала ділову розмову.

З Ганною вони почали працювати разом не так давно, може з півроку тому, коли Ганна, одужавши від тяжкої хвороби, знову взялася до роботи. Спільна робота зблизила їх, і вони швидко подружилися, незважаючи на чималу різницю в віці.

— Коробов помер тиждень тому, — сказала Яринка після перших слів вітання, — ти вже знаєш про це?

— Помер? — перепитала Ганна, поволі опускаючись на стілець. — Ти що, збожеволіла?

— Коробов помер тиждень тому, — повторила Яринка. — Я навіть сама бачила…

Ганна низько нахилилася до обличчя дівчини. Голосу не стало, і вона тільки змогла прошепотіти:

— Вибух?

— Так.

— Розказуй.

Яринка почала розказувати. Коробов був одним з видатних радянських хіміків, спеціалістом по вибухових речовинах.

Коли Яринка і Ганна зробили перші, ще зовсім невдалі, але перспективні винаходи в цій галузі, їх відразу ж познайомили з Коробовим. Останні три місяці Яринка працювала в його лабораторії. В цій галузі і раніше працювала Ганна.

— І от, ти розумієш, — говорила Яринка, — Семен Павлович нарешті вирішив, що реакція мусить проходити під великим тиском і при дуже низькій температурі. Це вже ми хтозна-куди зайшли від наших початкових дослідів. І кінець кінцем ми одержали те, чого добивався Коробов. От на, читай — це формула цієї речовини, може і не зовсім точна, бо дослідити її ми не встигли. Такий сизувато-чорний порошок, грамів, може, зо два. Працювати над ним ми закінчили о другій годині ночі. До чотирьох годин у вибуховій камері ми намагалися одержати вибух. Нічого не вийшло. Ми спробували все: детонацію і удар, кислоти і вогонь, — все марно, жодного натяку на вибух. Кінець кінцем, о четвертій годині Коробов стомився і заснув на дивані. Я зсипала залишки порошку в колбу, заткнула її і поставила на столі. Потім поприбирала все і пішла додому. І десь біля сьомої години ці два грами, які не хотіли вибухати навіть від детонації, рознесли вщент весь триповерховий будинок лабораторії. Загинув тільки Коробов. Щастя, що це трапилося вранці. Впали навіть стіни. Це просто якась дика сила.

Ганна сиділа нерухомо, дослухаючись до кожного слова. Коли дівчина закінчила говорити, кілька хвилин стояла тиша. Потім Ганна сказала:

— Для того щоб перевірити, чому стався вибух, треба заново проробити всю роботу Коробова.

— Так.

— В тебе є записи реакції?

— Мені не дозволили везти їх з собою. Завтра їх надішлють сюди. Я тобі признаюсь одверто — зараз мені трохи страшно. Я бачила всякі вибухи, але нічого подібного ще не знала.

Ганна глянула на дівчину спокійно, ніби намагаючись прочитати її думки.

— Може, ти боїшся продовжувати ці досліди?

Яринка несподівано почервоніла і закусила нижню губу.

— Я говорила про страшну руїнницьку силу цієї речовини, а не про досліди. Ти навмисне хочеш мене образити?

— В мене такого і в думці не було, — заспокійливо сказала Ганна.

Яринка посміхнулася. Щоб. приховати збентеження і недоречний гнів, вона встала і відійшла до вікна. Це була саме година обідньої перерви, і по заводському двору ходило чимало людей.

— Дивись, дивись. Орленко і Король ідуть, — несподівано радісно вигукнула вона.

Ганна підійшла і стала поруч.

— Так, це вони.

— Друзі-нерозлийвода. Вчора на вокзалі і то разом мене зустрічали.

Ганна промовчала, уважно дивлячись на обох друзів. Король і Орленко зникли за рогом. Треба було повертатися до покинутих справ, до роботи.

Для того щоб продовжувати досліди Коробова, провадити реакції під великим тиском, треба було проектувати спеціальний компресор. І не гаючи часу подруги стали визначати основні дані майбутнього складного апарата.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

А в цей же час директор інституту і експериментального заводу, і ще багатьох закладів, які в сукупності звалися інститутом стратосфери, Адам Валенс сидів біля столу у своєму кабінеті. Вікна були відчинені, і від того, що весняний простір відчувся так близько, великий кабінет здався тісним і задушним.

Вони сиділи один проти одного — Валенс і Полоз. Це була хвилина мовчання. Вона минула швидко, як хмарина в жаркому небі, і директор перевів погляд на Полоза.

— Ви що, з Соколовою одружилися? — несподівано запитав він, і це запитання не мало жодного зв'язку з попередньою розмовою.

Полоз густо почервонів.

— Закінчимо завод і, мабуть, одружимося.

— Запрошуй на весілля, — Валенс весело засміявся, спостерігаючи збентеження Полоза. — Шкода, що Гучко загинув, а то б і зовсім весело було.

При згадці про катастрофу Полоз раптом спохмурнів. Тепер, коли величезна споруда теплоелектроцентралі вже готова, мало хто згадує про ті дні. Але Полоз думає про них часто. Ніхто не пояснив йому як слід, чому ж сталася та катастрофа. Слідчий знав значно більше від того, що сказав, і Полоз був переконаний, що коли-небудь взнає все.

Валенс мовчав. Полоз повернувся до попередньої розмови.

— Так коли ж ми все-таки одержимо другий генератор? Монтажні роботи можуть нас загримати.

— Генератор ви одержите завтра і ще п'ять разів встигнете його змонтувати. Пуску він не затримає. А що ж потім будемо робити?

Полоз явно не знав, що відповісти. Робота на будівництві захопила його цілком, і думати про майбутнє просто не залишалося часу.

— Шкода мені відпускати тебе, Полоз, а, мабуть, доведеться.

— Куди відпускати?

— На старе місце.

— Як на старе?

— Дуже просто. От ходиш ти зараз у військовому, тільки петлиць на комірці немає. А там пришиють петлички, красивий станеш. Ти в яких частинах служив? Літав?

— Літав.

— Ну, от і знову літатимеш. Шкода мені тебе відпускати, але сьогодні одержав наказ — треба тебе і ще кількох відпустити для роботи в армії. — Валенс провів рукою по аркушику паперу, де було виписано в стовпчик прізвища.

Полоз промовчав.

— Закінчиш завод, здаси свою теплоелектроцентраль, і попрощаємося. А за все, що ми тут говорили, не турбуйся. Все буде точно в строк прислане. І Соколовій теж скажи, щоб не нервувалася. Ми вас не затримаємо.

Валенс підвівся. Вони попрощалися. Інженер вийшов.

Увечері він уже їхав на будівництво. Вагон похитувало. Полоз лежав на лавці, і сотні думок роїлися в його голові. Десь у серці жило відчуття тривоги. Інженер добре знав це відчуття. Воно з'являлося завжди перед великими змінами в житті, коли спочатку доводилося починати великі справи.

Значить, знову літати, значить, знову вітер надхмар'я. Знову слухняні і точні рулі під руками.

Він подумав про Соколову, про те, що зараз доведеться на якийсь час з нею розлучитися, і спохмурнів.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Над аеродромом пливе ясний льотний день. Високо-високо в піднебессі кружляють літаки. Вони знімаються з зеленої трави, потім знову сідають, щоб знову злетіти }гору. Вони пролітають низько над землею, щоб зникнути в прозорій млі надхмар'я. А інколи в зовсім чистому небі блискає сонячний зайчик або несподівано з'явиться біле димне кільце — це невидимі на великій височині літаки, це льотчики привчаються до висотних польотів.

Василь Котик стояв правофланговим у невеликій шерензі майбутніх льотчиків. Багато змін у його житті сталося за недовгий час. Довелося сісти за парту і знову згадати все, що вчили у школі, зрозуміти, що таких знань мало для того, щоб стати льотчиком. І тому завзято накинулися молоді Котики на книжки. Те, що люди в звичайних умовах проходять за роки, тут доводилося проходити за місяці. Це було стократ важче, ніж будувати найвищий і найскладніший тепляк.

У хвилини спочинку вони виходили з класів і лабораторій на аеродром, і кожен літак, який здіймався з зеленого поля в повітря, викликав у них гостру заздрість.

Як мріяли вони про ту хвилину, коли, нарешті, сядуть у кабіни, так само легко злетять у повітря до високих, ледве помітних на синьому небі пір'їстих хмар.

І от мрія їх починає здійснюватися. Правда, це ще дуже далеко від самостійних польотів, інструктор ще тільки розказує про основні елементи управління літаком. Все це вони вже давно знають з теорії, але тут, на зеленому полі, кожне слово звучить інакше.

— Що ж, починаємо, товариші учльоти.

Літак кожної хвилини готовий злетіти. Вже давно сидить у передній кабіні інструктор. Зникли великі лопаті гвинта, перетворившись на велике тіньове коло. Реве мотор, і потужний струм повітря летить від гвинта назад, пригинаючи низеньку травицю.

Раптом замовкає мотор. Інструктор вистрибує з кабіни на землю. Все готове до польоту. Інструктор підходить до хлопців і наказує першому сідати в літак. Обережно ступаючи по траві, підходить Василь до літака. Він спритно перекидає своє тіло за борт і сідає. «Зараз полетимо», думає він, і серце солодко завмирає. Інструктор сідає на своє місце, і, ховаючись від потоку вітру за прозорий козирок, відчуває Котик, як вібрує і здригається літак. Ще кілька слів команди. Ревіння мотора стає на одну поту вищим. З-під коліс прибирають трикутні колодки. Поважно похитуючись на товстих шинах, літак рушає.

Котик озирається назад. Товариші стоять непорушно, і на обличчі в кожного написане таке хвилювання і така заздрість, що Василь мимоволі всміхається і думає: «Це зовсім не страшно».

Літак біжить все швидше, раптом ревіння мотора стає глухішим, і в ту ж мить земля різко іде вниз. Котикові стає трохи страшно, але почуття це відразу ж зникає. Надто багато цікавого розкривається перед його очима, щоб думати про страх. Літак вже набрав чималу висоту і тепер летить, роблячи велике коло над аеродромом, будівництвом і авіашколою.

Василь бачить малесеньких людей на будівництві, пізнає кожен цех, кожну дільницю. Все це здається йому намальованим або зліпленим з глини, як ті макети, що стоять у лабораторіях авіашколи. Він дивиться на теплоцентраль і з усмішкою згадує той день, коли з братами милувався польотом літаків. Може, і зараз хтось дивиться знизу на його літак.

Мотор раптом замовкає. Вітер свистить і грає у розчалках крил. Котик інстинктивно хапається за борти кабіни, але боятися, очевидно, нічого — спокійно сидить у передній кабіні інструктор. Літак знижується. Ось знову заревів мотор. Ще хвилина, і літак уже стоїть на землі. Котик стрибає на землю.

До нього підбігають товариші, про щось запитують, Котик машинально відповідає, йому зараз не до запитань: з очей не зникає велична картина землі з висоти польоту. Інструктор вітає його з першим повітряним хрещенням. За мить літак знову здіймається у повітря. Микола Котик вилетів у свій перший політ.

А коли за кілька годин вони, всі десятеро, повертаються назад у класи, Василь питає інструктора:

— А коли ми вже справді будемо літати?

— Не терпиться?

— Не терпиться, товаришу лейтенант.

— Як тільки закінчите весь теоретичний курс, — відповідає інструктор.

Відповідь його чують усі хлопці. Швидше в класи, швидше в лабораторії; дайте нам книжки, дайте нам учителів.

І перед самими дверима школи Василь раптом спиняється. Назустріч виходить начальник авіашколи, а поруч нього іде ніхто інший, як виконроб п'ятої дільниці Полоз. Вони неголосно розмовляють. Полоз помічає Котика. Він киває головою, щось каже начальникові, і той проводить поглядом могутні постаті трьох братів.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Ганна Ланко з'явилася в конструкторському бюро перед початком роботи. Вона привіталася з інженером Королем, як з давнім знайомим, і, не марнуючи жодної хвилини, взялася до роботи. Справа була досить складна, нова для Короля і вимагала пояснень. Йшлося про виготування компресора високого тиску. Ганна навіть Королеві не збиралася пояснювати, для чого це потрібний такий компресор, але інженер і сам розумів, що в лабораторії якісь реакції будуть проходити під великим тиском.

Для Короля ця робота не була складною, але таке завдання він виконував уперше. Саме тому довелося уважно дослухатися до кожного слова Ганни. Вона ставила завдання, зовсім не обмежуючи Короля. Він міг конструювати як завгодно — для Ганни важливим був тільки остаточний наслідок.

Ділову розмову було закінчено дуже швидко. Ганна підвелася, міцно потисла Королеві руку, ще раз повторила свою вимогу якнайшвидше закінчити конструювання і виготовлення компресора і вийшла.

Король провів її поглядом і сів до столу. До того як почати велику і цікаву роботу, він завжди почував себе трохи схвильованим, може навіть невпевненим у своїх силах. І все-таки це були найприємніші хвилини. Далі підуть суворі і точні розрахунки і зникне це відчуття невідомості, коли чистий аркуш паперу лежить на столі і першу лінію ще не проведено.

Мабуть, таке почуття буває у художника чи письменника, коли задум майбутньої картини чи романа тільки починає окреслюватися. Це прекрасне почуття творчості однакове для всіх людей, які у своєму житті зуміли відчути і сказати щось нове, хай навіть найменше, але нове слово. І той, хто відчув таку мить, вже ніколи її не забуде і завжди прагнутиме покласти перед собою аркуш паперу, де ще не проведено жодної лінії.

Король над усе любив такі хвилини. Чистий аркуш паперу лежить на столі. Хто знає, яка машина, слухняна і розумна, втілиться у блискучий метал. Хто знає, скільки радості і страждань, скільки невдач і захоплень відіб'ється на цьому папері.

Багато інженерів працювало до Сергія Короля. Вони по-своєму розв'язували свої завдання, вони теж будували компресори, і нехтувати їхнім досвідом не слід.

Сергій узявся до книжок. Вони показували йому знайомі речі, вони нагадували і відсвіжували старе, але вперто не хотіли розказати нічого нового. Автори ніби навмисне приховували це нове. В таких місцях, де от-от, здавалося, все буде сказане до останньої крапки, рядок несподівано обривався, і далі вже йшло загальновідоме, багато разів читане. Спочатку Король навіть розсердився, але швидко зрозумів, що так воно і повинно бути, бо жодному з авторів не ставила Ганна Ланко такого завдання, яке поставлене йому.

І після кількох годин роботи Король відклав книжки. У пам'яті постало все, що він і раніше знав про компресори, але, очевидно, розв'язувати завдання доводилося самому. Треба було спробувати з десяток конструкцій, продивитися в них кожну лінію, і тоді буде знайдено правильний шлях, буде знайдено істину. З першої ж години робота виявилася важчою, ніж здавалося.

Король заховав книжки, глянув на чистий аркуш паперу і подумав, що провести тут першу лінію буде не так легко.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

У колбах і ретортах відбувалися невидимі і тільки хімікам зрозумілі процеси. На столі, ніби почервленому кислотами, стояв довгий прилад. Яринка сиділа біля столу, слідкуючи за бурхливою реакцією. Ганна щось писала у зошит.

Подруги працювали мовчки, зосереджено, і тиша порушувалася тільки сичанням у колбах, тонким і пронизливим, схожим на комарине дзижчання.

Яринка уважно стежила за пухирцями, що з'являлися на поверхні рідини в одній із численних колб, і, коли вони нарешті зникли, відіткнула корки і розібрала весь прилад.

— От і все, — тихо сказала дівчина, ніби розмовляючи сама з собою, — тепер доведеться аналізувати все з самого початку, бо тут я нічогісінько не зрозуміла.

— Чому? — не відриваючись від свого зошита, запитала Ганна.

— Я і сама не розумію чому. Ці сполуки, де беруть участь і хлор і водень, завжди наганяли на мене нудьгу. Я навіть не зовсім розумію, що такого хорошого знаходив у них Коробов…

У розмові сталася пауза. Ганна швидко дописувала у зошит цифри і формули. Яринка промивала колби і скляні трубочки.

— Хорошого в них і справді небагато, — нарешті озвалася Ганна, — тільки працювати над ними, безперечно, треба. Адже у вас там не могло бути більше як грам цієї матерії. І цей один грам на трісочки розніс усю лабораторію. Про це варто подумати.

Знову пауза. Обидві надто зайняті власними думками, власною роботою, щоб підтримувати розмову. Так траплялося між ними майже завжди. І розмову вони в таких випадках завжди починали з останнього слова, ніби жодної перерви і не було. Так часто буває у людей, які навчилися розуміти одне одного з натяку, з півслова.

— Так, — знову заговорила Яринка, — про це й справді варто подумати. Ота лабораторія ще й зараз стоїть мені перед очима. Її рознесло вщент. Цеглини знаходили майже за півкілометра. Добре, що це трапилося на світанку, а то жертв було б значно більше. Уяви собі, що вдень на великому заводі скоїться щось подібне. Це навіть подумати страшно.

Ганна закінчила писати, згорнула зошит і підвелася. Вона підійшла до столу, взяла в руки невелику колбу з зеленуватою рідиною, де помалу опадав на дно темний осад, і стала розглядати її проти світла.

— Тоді з Коробовим у вас реакція проходила так само? — запитала вона.

— Так. Точно так само. І там теж не все було зрозуміло.

Ганна все що дивилася на колбу проти світла, ніби бачачи там щось дуже цікаве. Проведеш досліди ще не давали готових наслідків. Це було, так би мовити, здобуття півфабрикату, здобуття матеріалів для майбутніх реакцій, які мали проходити при високому тиску і низькій температурі.

Зараз вона думала про те, що між ними під час роботи існують трохи дивні взаємини. Ніби стирається різниця у віці, і навіть не можна зрозуміти, хто саме тут керує роботою. Проте це в неї не викликало ні здивування, ні жалю. Все йшло саме так, як треба.

— От я дивлюся на цю колбу, дивлюся на всю нашу роботу, — несподівано сказала Яринка, — і, ти знаєш, інколи мені стає страшно.

— Страшно? — здивувалася Ганна. — Чому?

— Інколи я думаю про божевільну силу, закладену в цих малесеньких колбах, думаю про силу, яку я, власне кажучи, тримаю у своїх руках.

Яринка навіть оглянула свої руки, ніби сподіваючись там щось побачити.

— І ти розумієш, я інколи думаю про те, що настане така хвилина, коли все, що ми з тобою тільки винайшли і зробили, прийде в дію.

— Так я не розумію, чому ж все-таки страшно? — перепитала Ганна.

— А от ти тільки подумай — ми сидимо тут і працюємо, а десь там, за тисячі верст, теж сидять хіміки і працюють і винаходять, і ми навіть не знаємо, що вони вже знайшли; і я несподівано почуваю на собі відповідальність за життя всіх моїх товаришів, відповідальність за наші міста, за всю країну. І тоді я думаю, що зробили ми з тобою дуже мало. Ти розумієш, воно десь тут, ніби проходить між пальцями, а знайти його не можна.

— Так, це справді трохи схоже на пісок, тільки мені здається, що від кожного разу у нас дещо залишається і на долонях.

Очі Яринки несподівано заблищали, ніби вогники засвітилися в них чи відблиски вечірнього сонця впали на зіниці. Вона глянула на Гайну уважно, допитливо і побачила її великі яскраво-зелені очі. Погляд їх був зовсім спокійний, впевнений і холодний. І на серці раптом стало спокійно і легко, ніби все вже було зроблено, все винайдено.

І, наче виринаючи з цього напливу сильних почуттів, вони знову взялися до колб і пробірок, до чисел і формул.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Високими і великими будівлями зі скла і бетону підносився над степом новий завод. Коли під'їжджаєш до нього, з міста по шосе, то спочатку з-за горбів з'явиться корпус ТЕЦ'у з чотирма димарями, а потім уже невисокі, присадкуваті, але широченні цехи.

Чорна блискуча машина йшла по шосе з великою швидкістю. Крайнєв сидів біля руля, берет і біляве волосся Марини виднілися поруч нього. На задніх сидіннях у сірих дорожніх плащах сиділи Валенс і ще один інженер з інституту стратосфери.

Колишнє будівництво, нинішній завод, мав стати основною експериментальною базою інституту.

Соколова, яка тільки вчора стала директором заводу, чекала гостей у своєму кабінеті. Михайло Полоз, колишній виконроб п'ятої дільниці, працював тут останні дні.

Коли гості зайшли, Соколова запросила всіх сідати. Після кількох хвилин знайомства і незначної розмови Соколова почала говорити. Вона сказала про те, що на перших порах завод має виготувати певну кількість літаків уже випробуваної конструкції, але з першого листопада все виробництво буде завантажене тільки роботою над літаками інституту стратосфери, І Валенс і Крайнєв про це знали. До того часу, поки завод виконає це своє перше замовлення, креслення крейсера будуть готові цілком, і можна буде розпочати виробництво пробних партій.

Розмова якось не налагоджувалася. Соколова запропонувала піти оглянути завод. Вони вийшли з кабінету і за кілька хвилин були на заводському дворі, де цвіли великі і пишні клумби квітів.

Соколова поруч з Крайнєвим попрямувала в перші двері великого цеху, площа якого займала кілька гектарів.

Цех зустрів їх шумом верстатів і цілою зливою світла. Світло лилося в усіх боків, з вікон, з високої скляної стелі, промені його багато разів відпивалися на частинах верстатів, грали на полірованому металі.

Це був інструментальний цех. Тут уже давно працювали на повний хід. Цех мав забезпечувати інструментами весь завод. Верстати вишикувалися тут в рівні ряди, і на кожному стояла марка радянського заводу. Біля верстатів стояли переважно молоді хлопці й дівчата. Тільки де-не-де виднілися літні робітники.

Соколова вела своїх гостей далі. Вони перейшли в цех, де мали виготовляти серце літака — мотор. Тут ще тільки налагоджувалися складні виробничі процеси.

Зате в ливарному цеху можна було побачити роботу в повному розпалі. Ритмічно постукували формувальні машини. Рухалися довгі, закруглені стрічки конвейєрів з заформованими опоками. Сліпуче білою цівкою лився розтоплений метал з ковша у темне горло — литник форми.

Вони повернулися в кабінет Соколової тільки через три години. Завод справляв грандіозне враження. Соколова викликала головного інженера і разом з Крайнєвим і Валенсом почала виясняти строки можливості подачі перших креслень крейсера.

— Там буде багато несподіванок, — попередив Крайнєв.

— Я знаю це, — відповіла Соколова, — і саме тому дуже хотіла б, щоб на заводі для консультації був постійно присутній один з ваших кваліфікованих співробітників. Я хочу мати постійну консультацію. Адже це справа для нас цілком нова.

— Візьметесь, Марино Михайлівно? — обережно запитав Валенс.

Марина завагалася.

— Беріться, Марино, — підтримав Крайнєв, — ви тут не самі будете. Ми всі тут часто буватимемо.

Робота мала бути дуже інтересною, а головне, самостійною. Марина погодилася.

— Прекрасно, — підвела підсумки Соколова, — квартиру для товаришки Токової я забезпечу. Ну, здасться, все.

І вперше за весь час Соколова посміхнулася. І раптом всі присутні в кімнаті помітили, що вона красуня. Валенс навіть плечима знизав, дивуючись з такого перетворення. Здавалося, раніше і не можна було помітити її стрункого стану, пишної зачіски червоного золота, гарних рис обличчя і високого чола.

Соколова запросила гостей обідати. Крайнєв подякував і усміхнувся. Перше знайомство з заводом йому подобалося. Крейсер передавався в падінні руки.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Марина переселилася на завод. Їй дали велику кімнату з вікнами на захід і робочий кабінет. Роботи було багато, але і вільного часу залишалося чимало. В такі хвилини, вільні від роботи, знову все частіше стали непокоїти Марину честолюбні думки про літак власної конструкції. І чим більше працювала вона біля крейсера, тим більше хотілося дівчині побачити отак реально, як деталі крейсера, власний літак.

В такі хвилини вона завжди йшла в цехи, навалювала на себе якомога більше роботи, аби тільки не думати про щось подібне. Інколи вона писала до Києва вимогливі листи — креслення надходили не завжди акуратно.

Коли на завод приїздив Крайнєв, то для дівчини це було справжнім іспитом. Вона хвилювалася незвичайно, і жодна честолюбна думка не з'являлася в її голові. Але Крайнєв зникав, і все починалося спочатку.

Перший крейсер уже народжувався в експериментальних цехах заводу. Марина прекрасно знала всю машину, вона навіть могла уявити собі її в польоті.

Все більше і більше деталей з'являлося на невеликому стенді, незабаром уже можна буде приступити до збирання першого крейсера. Марина встигла звикнути до людей на заводі. В неї знайшлося багато знайомих, навіть хороших друзів. Але інколи вона кидала все і всіх і йшла сама гуляти по степу.

Вона дуже любила ці прогулянки, виходила далеко в степ, де зовсім не чути шуму заводу, де пряно пахне чебрець і ще якась невідома степова трава, йшла на далекі могили і сідала там на самому вершечку. Білий камінь лежав на вершечку однієї з могил. Люди говорили, що там поховано партизанів, але напевне ніхто нічого не знав. Марина сідала на білий ніздрюватий камінь і годинами могла дивитися на завод, на степ, на захід сонця.

Вона швидко звикла до п’янкої степової тиші, навчилася навіть розрізняти посвисти птиць, степ розкривався перед нею, як книга. Під каменем на могилі жила ящірка. Вона швидко звикла до Марини і часто при ній вилазила з нірки грітися в останніх променях вечірнього сонця.

Але одного вечора, коли дівчина сиділа на своєму камені, спочинок її було зіпсовано. Легкі повільні кроки почулися зовсім близько. Марина озирнулася незадоволено. Любов Вікторівна Берг стояла поруч. Вони були знайомі дуже мало. Просто кілька разів зустрічалися на роботі.

— Пробачте, — сказала Берг, опускаючись поруч Марини на суху траву, — я набридатиму вам не дуже довго. Ось спочину трохи і піду…

Кілька хвилин вони сиділи мовчки, кожна думаючи про своє. Сонце поволі котилося до обрію. Над степом стояла висока, дзвінка тиша. Це був час мовчання, час заходу сонця.

Майже не порушуючи цієї тиші, Берг повільно сказала:

— Сьогодні минуло півроку з дня смерті мого чоловіка.

Вона проказала ці слова спокійно і тихо, але в них прозвучав такий глибокий сум, іаке горе, що Марина навіть здригнулася.

— Це було вже тут, на будівництві? — запитала вона.

— Так. Це було вже тут.

Берг зітхнула. Кілька хвилин минули в мовчанні, потім вона почала говорити. Перед Мариною раптом розіслалася величезна засніжена рівнина. Темною плямою виднілося на безкрайній білій площі велике будівництво. Тепляк інженера Полоза виріс над усіма будівлями, досягаючи низьких снігових хмар. Потім прийшла відлига, і страшний порив норд-осту перервав троси, тепляк упав безформною навалою колод, і десь глибоко під цією навалою борсався, намагаючись вирватися, інженер Гучко.

Потім з'явилася біла палата і багряні плями на стіні — промені вечірнього сонця. Темніє. Помалу зникають червоні плями. В палату приходить смерть.

Берг замовкла. Сонце зайшло. Тільки легкі хмарини, прозорі, рожеві, ще купалися у променях.

Марина глибоко зітхнула і взяла Берг за руку. Хотілося сказати щось тепле і хороше, хотілося якось розсіяти цю глибоку тугу. Але потрібних слів не знайшлося, на думку все приходили банальні, заяложені слова співчуття, і Марина промовчала.

У степу ставало холодію. Падала роса. Вони встали і поруч пішли до заводу. Берг трохи повеселішала. Ніби легше стало їй від того, коли розказала Марині все, що гнітило серце.

Після того вечора вони зустрічалися дуже часто, мало не кожен день. Їх можна було помітити поруч в степу, на могилах. Вони розмовляли дуже багато, і завжди виходило так, що Берг погоджується з Мариною. Інколи розмови заходили про роботу, про перший крейсер. Але в таких випадках Марина відразу ж ставала дещо сухуватою. Берг відразу ж помічала це, і розмова сходила на інше.

Одного вечора Марина пішла в степ одна, не бажаючи ні з ким розмовляти. Інколи їй хотілося спочити на самоті. Напередодні з заводу поїхав Крайнєв. У такі дні завжди оживали в Марині її старі, ніби вже й затамовані честолюбні бажання. Вона сама картала себе, нагадувала собі про те, що в крейсері є частина і її роботи, але знайти рівноваги не могла.

Як завжди, зійшла вона на могилу, сіла на білий камінь, і ящірка довірливо з'явилася їй назустріч.

Так само, як і колись, легкі кроки почулися поруч. Марина озирнулася і знову побачила Берг. Ящірка несподівано злякано заховалася. Марина посміхнулась, хоч поява Берг не принесла їй задоволення.

Високо над заводом пролетів літак. Марина провела його поглядом і зовсім несподівано для самої себе почала говорити про свою найбільшу мрію коли-небудь збудувати власний літак, який має нести на собі ініціали Марини, має нести на собі її славу.

Берг слухала мовчки, явно зацікавлено, і її очі світилися, ніби взнавала вона в ці хвилини щось надзвичайно важливе для неї самої.

Вона навіть насмілилася додати кілька слів про те, як це, мабуть, приємно бачити свої ініціали на машині. Потім несподівано просто запитала, чи буде на крейсері стояти ім'я Крайнєва.

Марина здригнулася, замовкла і вже до самого дому не сказала більше ні слова.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Ніч встає над Києвом, над заводом, над цілим світом. Яскраво світять над цехами великі ліхтарі. Ясніше чутно майже непомітне вдень чахкання пари. Тихше стало між цехами на широкому заводському дворі. Позаходили в депо маленькі паровозики, тільки коли-не-коли проїде по асфальту електрокар і зникне у широких, ясно освітлених воротах. Завод працює ритмічно, напружено, в три зміни.

В лабораторії по кабінетах і довгих коридорах темрява. Тільки в кімнаті Ганни всі вікна яскраво освітлені і дивляться в темряву на заводське подвір'я, як насторожені невсипущі очі. Вже дуже пізно. Вже давно минула перша година, але ні Ганна, ні Яринка і не думають іти додому. Вони сидять перед столом і слідкують за потоками рідини в колбах, слідкують за тим, як, витискувана газом, вона переливається з колби в колбу і в кожній залишається на дні невеликий згусточок.

Вони по черзі беруть колбу за колбою, уважно збирають цей темний осадок. Потім роблять аналіз і щоразу мовчки, записавши результат до зошита, викидають геть одержану речовину. Це все не те. Це все не сходиться в самій основі, а не одержавши первісних учасників реакції, не можна переходити до останніх робіт, до одержання самої вибухової речовини.

Нарешті бурхливе виділення газів припинилося. Рідина перестала переливатися по довгих трубочках. Реакція закінчилася.

— Ми робимо якусь дивовижну роботу, — роздратовано сказала Ганна. — Самі не знаємо, власне кажучи, чого шукаємо. Коробов міг помилитися в записі або просто не дописати реакції, а ми зараз б'ємося хтозна чого і що.

Яринка глянула на Ганну уважно, ніби не пізнаючи її чи дивуючись, як це може завжди така спокійна Ганна сердитися і хвилюватися.

— Треба знову повторити усе спочатку, — втомлено сказала дівчина. — Ми вже ходимо зовсім близько від істини. Треба повторити ще і ще раз, може, точніше відважувати дози речовини, а повторювати треба. Я знаю, що ми йдемо правильно.

— І щоразу заходимо на якісь манівці, так що і зрозуміти не можемо, куди зайшли.

Яринка не відповіла нічого. Вона пересіла до столика, де стояла аналітична вага, і знову почала відважувати і відміряти реактиви для повторення досліду.

— Треба щось змінити, — сказала Ганна. — Не можна ж продовжувати весь час робити одне і те ж.

Яринка промовчала. Вона і сама не розуміла, що примушує її так точно наслідувати Коробова, так точно повторювати його роботу. Відчувала тільки, що істина саме тут, що Коробов ні в чому не помилявся. А сила невідомої вибухової речовини варта була того, щоб над винайденням цієї речовини попрацювати. Змінювати зараз дівчина нічого не хотіла. Треба було випробувати всі можливості, перевірити все винайдене Коробовим і тільки тоді переходити до нового.

Ганна взялася зливати й зсипати до першої колби начисто вимитого приладу відважені речовини. Вона дивилася, як піниться і потім закипає темна рідина, і подумала, що зараз у них теж, мабуть, нічого не вийде, а наступного разу треба буде не зразу змішувати реактиви, а невеличкими порціями, не допускаючи закипання.

Яринка теж дивилася на велику прозору колбу і несподівано побачила, як там, десь всередині, на прозорому склі з'явилося усміхнене обличчя інженера Орленка. Усміхнулася до нього і міцно протерла кулачком очі. Марення зникло. Це, мабуть, від втоми.

Скоро вже буде готовий компресор, скоро треба приступати до остаточних реакцій, а в них же ще нічого не готово. Це ж просто ганьба.

Реакція починається знову, знову помалу рухається по прозорих трубочках темна рідина. Яринка слідкує за нею уважно і напружено, хоч це і зовсім неважливо. Все одно — дивись не дивись, а тільки аналіз може сказати, правильними чи помилковими шляхами йдуть подруги.

В колбах, у прозорій рідині з'являються перші згустки. Ганна починає аналізи. Це все повторення минулого, вже знайомого. Ганна веде свою роботу майже механічно, вже навіть не сподіваючись на щось нове. Вона акуратно записує у зошит результат кожного аналізу — це все може ще придатися. Від цього досліду вже не доводиться чекати нічого нового.

— Так, ми й справді забрели на манівці, — говорить Яринка, коли Ганна закінчує останній аналіз. — Невже і справді Коробов міг помилитися чи чогось не записати? Ми робимо дивну роботу. Нам треба взнати, чи треба нам шукати це з'єднання, яке записане у Коробова як основа всієї речовини.

Яринка дратується, сердиться, і тепер настає черга Ганни заспокоїти дівчину стриманою посмішкою.

— Все треба повторити з самого початку, — говорить вона, — мені здається, що ми ходимо вже десь недалеко від істини.

— Нічого повторювати зроблене, — гнівається Яринка, — все одно нічого нового ми не винайдемо, коли будемо товктися на одному місці.

— І все-таки все треба повторити, — говорить Ганна, і самий тон її примушує дівчину скоритися і замовкнути.

Мовчки, тільки зсунувши брови, сідає вона до аналітичної ваги одважувати реактиви.

В лабораторії тиша і якийсь особливий спокій, властивий тільки глибокій ночі. Наближається ранок. Поволі зникають зорі. Світлішає край неба.

А завод працює так само ритмічно і напружено, як і вдень, і вікна у великій лабораторії другого поверху освітлені до самого ранку. І коли глянути у вікно, то можна побачити голови двох подруг, голови, низько схилені над зошитами, і можна побачити, як усміхається Ганна, записуючи в зошит зовсім нові дані останнього досліду.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Компресорна установка з усім її складним обладнанням стояла змонтованою в одному з підвалів лабораторії. Це був наслідок роботи інженерів Короля і Орленка. Вони мали усі підстави бути задоволеними.

Ще більш задоволеними залишилися Яринка і Ганна. Тепер вони вже могли перейти до справжньої роботи — від дослідів на благеньких приладах до одержання остаточних наслідків, до перевірки винаходів Коробова.

І вони взялися до цієї своєї нової роботи гарячково і жадібно.

Тепер їх можна було цілий день побачити у лабораторії або в підвалі, де, поблискуючи яскраво начищеними частинами, стояв компресор. Вся ця складна машина приводилась у рух і регулювалася трьома кнопками.

Яринка і Ганна багато часу провели біля цієї складної красивої машини, обізнаючись з усіма її особливостями і завжди захоплюючись тим, як Король і Орленко глибоко продумали кожну дрібницю, передбачили кожну найменшу деталь.

Остаточна реакція мала проходити під великим тиском і при значно пониженій температурі. Конструкція компресора була дуже надійною і простою. Подруги часто згадували добрим словом конструкторів машини.

Реакція мала проходити у стальній, викладеній зсередини ебонітом бомбі. Складна система охолодження забезпечувала рівну і постійну низьку температуру. Всі ці умови визначив ще Коробов, і нехтувати ними не годилося — тим більше, що всі формули, записані у невеличкий сірий зошит, виявилися бездоганно правильними.

І одного теплого літнього вечора, коли над Києвом, забарвлюючи усе у ніжно-рожеві тони, заходило сонце, подруги взялися до останнього досліду. Вони нарочито вибрали таку пізню годину, щоб ніхто не заважав їхній роботі, щоб зайві люди не тинялися по лабораторії і біля компресора.

А ще до того ні Яринка, ні Ганна не були впевнені в успіхові цієї своєї спроби. Отже, вони зробили все, щоб останній дослід проходив без людей.

У своїй лабораторії, затаївши подих, намагаючись не ворухнутися, відважували вони з точністю до міліграма матеріал для майбутньої реакції. Вже давно закінчилися вагання і невдачі першого часу, вже давно аналізи зійшлися з записами Коробова. Але саме тепер і починалося хвилююче і навіть страшне. Саме тепер доходили подруги до таємниці вибуху в лабораторії, і від того, що цей вибух мав таку неймовірну силу, ставало трохи страшнувато.

Вони обережно, ніби священнодіючи, закрили змішані реактиви у блискучій сталевій бомбі. Останній компонент реакції — велику дозу азотної кислоти — треба було влити перед самим початком роботи компресора, щоб усі процеси відбувалися вже під великим тиском.

Потім вони спустилися в підвал, де компресор стояв, ніби чекаючи початку роботи. Поруч нього стояли два балони з азотом; у бомбу мало нагнітатися не звичайне повітря, а інертний азот.

У халатах, з блискучими балонами в руках, у півтемряві лабораторних коридорів Яринка і Ганна самим собі нагадали якихось середньовічних алхіміків. Яринка навіть сказала про це, і вони посміялися трохи, проте якось стримано і ніби неохоче.

А в кімнаті з низькою стелею, де стояв компресор, було багато електричного світла, білого і сліпуче ясного, так що будь-яка подібність до середньовіччя зникла і навіть сила майбутньої вибухової речовини перестала здаватися такою страшною.

— Ну що ж, будемо починати, — трохи зміненим голосом сказала Ганна.

Яринка відчула, що хвилюється з кожною миттю все дужче і дужче. Вона навіть не могла говорити від хвилювання, а тільки мовчки кивнула головою.

Ганна ще якийсь час почекала, ніби перевіряючи у думках, чи все зроблено і розраховано, чи все приготовлено на маленькому столі, який стоїть під самою стіною.

Але перевіряти вже більше нічого. Треба починати роботу. Яринка взяла у руки блискучу бомбу з насипаними всередину реактивами і повернула її отвором догори. Ганна швидким рухом влила туди заздалегідь приготовлену азотну кислоту. В бомбі щось зашипіло, і над отвором з'явився ледве помітний димок. Тоді, вже поспішаючи, намагаючись не згаяти жодної секунди, вони поставили бомбу на місце і міцно затягли гайки, які з'єднували її горло з компресором. Яринка перевірила гайки, які затягала Ганна, — та в свою чергу перевірила роботу подруги.

Яринка натисла кнопку вимикача, і десь унизу загули мотори. Компресор паче ожив, ніби заворушився, хоч жодного руху зовні не було видно. Тільки чути було ледве помітне здригання, тільки відчувався рух десь всередині машини. На великому білому циферблаті манометра швидко заворушилася, полізла вгору довга стрілка. Ганна слідкувала за нею, помалу пересуваючи ручку регулятора. Стрілка дійшла до чотирьохсот, і рука Ганни завмерла. Тиск мусив залишатися десь на цьому рівні.

Тепер треба було чекати. Довгих дві години напруженого чекання і невідомості. Нікому по видимі процеси відбуватимуться за цеп час у сталевій бомбі. Вона навіть може несподівано вибухнути, і від цього трохи страшно, і холодок лізе десь поза шкірою.

Хвилини тягнуться помалу-помалу. Тихо, ніби присипляючи, монотонно гудуть мотори. На білому циферблаті дрібно тремтить довга стрілка. Ганна слідкує за нею невідступно.

А Яринка часто поглядає на балони з азотом. Їй чомусь здається, що газу нестане, хоч дівчина напевне знає, що все розраховано заздалегідь з великим запасом. Як же вони довго тягнуться, ці сто двадцять хвилин.

У низькій кімнаті напружене мовчання. В обох подруг таке враження, ніби ось зараз щось мусить трапитися, щось небачене і незвичайне. Але нічого не трапляється, а від такого напруженого чекання тільки ледве помітно починає ломити у скронях.

— Ми з тобою такі мовчазні і печальні, ніби в нас хтозна-яке нещастя сталося, — пробує пожартувати Яринка, але Ганна не відповідає.

Навіть розмовляти якось не хочеться. Всі думки зайняті тільки одним — як працюють мотори і компресор, що робиться там, у бомбі. Всі почуття загострено до краю. Коли трохи дужчає струм у мережі і мотори починають гудіти сильніше, Ганна і Яринка здригаються.

Але ось і вони минають, ці дві довжелезні години. Замовкають мотори, і тоді надзвичайна тиша запановує у кімнаті. Тільки чути, як з ледве помітним сичанням із бомби повертається знову у балони залишок азоту. Стрілка на манометрі помалу опускається до нуля.

Яринка знімає блискучу бомбу, підносить її до столу і над великим, чисто витертим склом перевертає її горлом донизу. На скло помалу висипається темний сизуватий порошок.

Подруги дивляться на нього, як зачаровані. Так триває лише мить. Потім вони переносять свої здобутки нагору, в лабораторію. Тут треба усе перевірити, все проаналізувати.

Яринка нервує, поспішає. Їй хочеться швидше усе взнати, в усьому переконатися. Спочатку Ганна теж хвилюється і нервує, але несподівано бере себе в руки й говорить:

— Зараз ми замкнемо все це у вибухову камеру, де на нього дійсно ніщо не зможе вплинути, а собі залишимо тільки малесеньку часточку для аналізів, бо, я тобі признаюсь одверто, мені страшно.

І Ярина мовчки погоджується з нею, хоч і не хотілося б марнувати часу на пересипання і переховування цього сизого, майже сріблястого порошку.

І вони ховають у вибухову камеру, де не страшний найсильніший вибух, весь порошок, зсипаний у невеличку колбу. На столі у пробірках залишається лише по кілька зерняток.

Це вже пізня ніч. Тиша і темрява стоїть над світом.

На сході ледве помітно починає голубіти небо — вже скоро почнеться світанок.

— Так, — говорить Ганна, закінчуючи аналіз, — все сходиться з записами Коробова. Значить, оце вона і є, та сама таємнича речовина.

І Ганна дивиться на пробірки, ніби намагаючись побачити там щось надзвичайне.

Вони беруться до роботи. У маленькій вибуховій камері намагаються вони одержати вибух нової речовини. Вони пробують вогонь і детонацію, вони пробують сірчану кислоту і гримучу ртуть. Але кислота тихо шипить, геть розкладаючи речовину, вогонь не впливає зовсім, навіть дуже високі температури не змінюють сіруватого відтінку зернят, запали гримучої ртуті вибухають самі і не викликають більше ніякого вибуху.

— Треба кінчати, — позіхаючи, говорить Яринка, — дивись, вже скоро світанок. Завтра ще буде час.

Ганна дивиться у вікно. Велетенська заграва світанку здіймається у небо. Півнебозводу палає непередавано багряними кольорами. Зараз зійде сонце.

— Так, треба кінчати, — говорить Ганна, — я піду вниз, заберу реактиви. Ти теж поприбирай тут. Зараз поїдемо додому. Це ж уже скоро трамваї підуть.

Вона виходить. Настрій в обох подруг якийсь дивний, ніби трохи пригнічений. Таке враження, ніби пройшли вони зовсім близько біля своєї мети і не помітили головного. І навіть не зовсім зрозуміло, як далі йти, — а від того приходять сумніви і невіра у власні сили.

Яринка опускається на стілець у кутку лабораторії. Вона дуже стомилася за цю піч. Зараз треба поїхати додому, добре виспатися і спочити.

А за вікном все світлішає і світлішає багрянець неба, ще хвилина, дві — і бризнуть перші промені сонця.

Яринка дивиться у вікно. Хмарини міняються на її очах, і ніби відблиск ножа прорізає світанок, і все затоплює, знищуючи багрянці, перший промінь сонця.

І Яринці здається, ніби відблиск його загорівся в пробірках, ніби малесенькі іскри з'явилися за тонким склом. Дівчина хоче встати і підійти глянути, що трапилося, але в ту ж мить вибух струшує стіни лабораторії, кидає дівчину на підлогу і далеко у двір виносить широкі віконні рами.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

У вестибюлі лікарні провели вони всі троє довгий літній день. Це була неділя, і ніхто не міг пригадати більш сумного дня відпочинку. Мовчазні і суворі, сиділи вони поруч на стільцях, тільки коли-не-коли перекидаючись одним-двома словами та жадібно ловлячи кожне слово, кожен погляд лікарів, які виходили з довгих білих коридорів.

Інколи виходила висока сива лікарка, і тоді всі троє зривалися з місць, підбігали до неї, бажаючи почути щось нове, щось втішне.

Але відповідь весь час була однакова:

— Яринка все ще марить в непритомності. Її, видно, дуже вдарило вибуховою хвилею, хоч зовнішніх поранень немає жодного. Лікарі побоюються крововиливу в мозок.

І знову сідали Ганна, Орленко і Король на свої місця, довгі години просиджували на своїх стільцях, добре розуміючи, що слід було б піти і відпочити, — не в силі піти, не в силі відірвати погляд від високих білих, матовим склом затягнутих дверей.

Так минув цілий день. Вони навіть не згадували про їжу. Думка про те, що прийде ніч і доведеться піти відсіля, здавалася жахливою.

Ганна страшенно картала себе за те, що залишила Яринку одну в ту останню мить. Може, вона, холоднокровніша і досвідченіша, якось могла б запобігти нещастю. Благословляла ту мить, коли їй спало на думку заховати всю речовину у вибухову камеру, залишивши тільки кілька зернят. Та й ці зернята наробили такого, що навіть подумати страшно.

А години минали й минали, і вже ніч заходила над містом, а сива лікарка все ще не могла сказати нічого втішного.

Для Короля це були важкі години. Йому здавалося, ніби нещастя навалилося на нього, як страшна брила, і годі було її зрушити чи скинути. І оце відчуття власного безсилля, неможливість якось зарадити дратувало найбільше.

Орленко сидів, украй пригнічений, ніби розчавлений горем. Він навіть нічого не міг говорити, тільки дивився, невідступно дивився на білі двері.

А у великій білосніжній палаті на одинокому ліжку, застеленому м'якою зеленкуватою ковдрою, лежала Яринка. Обличчя її змінилося, стало старішим. Тіні лягли під очима. Тонкі зморшки окреслили рот.

Дівчина лежала так тихо, що інколи здавалося, ніби вона навіть не дихає. Та проте губи час від часу ворушилися, і тоді чулося тихе гарячкове шепотіння:

— Сонце… сонце… дивіться, сонце…

Висока сива лікарка заходила часто, мацала пульс і чоло, хитала головою і тихо виходила.

І пізно вночі, коли ніхто вже навіть і не сподівався, Яринка опритомніла. Вона глянула навколо себе, ніби шукаючи когось, і несподівано сказала:

— Сонце.

Потім побачила сиву лікарку, сестру біля свого ліжка і дуже тихо промовила:

— Негайно викличте Ганну.

Лікарка спробувала заперечити.

— Мені страшно болить голова. Навіть ви не знаєте, чи я буду жити. Покличте Ганну.

Яринка говорила ці слова настільки спокійно, твердо і впевнено, що лікарка заперечувати не наважувалася. Вона повернулася і тихо вийшла. Вона, звичайно, не зробила б так, але Яринка майже точно визначила своє становище — цілком можливо, що це дійсно останні хвилини притомності.

І ті кілька хвилин, які минули, доки Ганна, переодягнута в білий халат, з'явилася перед ліжком, дівчина думала тільки про те, як би витримати і не знепритомніти. Ця думка була пекучою, і від напруження голова боліла ще гірше.

Але Ганна з'явилася біля ліжка, з'явилася, не кажучи жодного слова, тільки вдивляючись, напружено вдивляючись у дороге обличчя подруги.

— Ганно, — гарячково зашепотіла дівчина, — воно вибухає від сонця, від сонячного променя… Я сама це все бачила, Ганно…

Їй здалося, ніби Ганна хитнулась і відійшла кудись далі. Дівчина хотіла покликати її і відчула, що вже не може. Несподівано хитнулася і обернулась стеля. Потім настала темрява.

РОЗДІЛ СОРОКОВИЙ

Бабине літо пливе над садом. На пожовкле листя кленів і каштанів падає золоте проміння сонця. Тепла мла застилає небо, і сонце котиться у висоті, ліниве, туманне.

Листя падає з дерев. Воно шарудить від найменшого подиху вітру, воно ледве помітно пахне гнилизною, і запах цей ні на мить не дає забути про осінь.

Юрій Крайнєв ішов по великому саду інституту стратосфери. Приємно було йти отак, дивитися на каштани і клени, брати руками з повітря довгі ниті білого павутиння і спокійно думати свою думу.

Крайнєв дійшов до самого кінця саду і глянув назад. Інститут підносився над деревами важкою брилою граніту. Сонце блищало на вікнах, і здавалося, ніби це золоті крони каштанів і кленів відбиваються у дзеркальному склі.

Йти в кабінет не хотілося. Юрій нахилився і підняв з землі великий лимонно-жовтий листок. Візерунчаста мережка прожилків здавалася намальованою. Потяг за один ріжок — сухо хруснувши, листок розірвався. Крайнєв підніс його до губ і відчув запах осені. Кинув на землю обірваний хвостик і пішов далі. Зараз він має право на спочинок — закінчено велику роботу, закінчено крейсер.

Крайнєв ішов садом. Невеличкий столик і кілька крісел стояли на доріжці під пишнокронним каштаном. Юрій сів у крісло. Це почуття, цей момент вдалого закінчення великої і відповідальної роботи він любив понад усе на світі. Приємно згадати той день, коли олівець провів першу лінію. Як давно це було…

Крайнєв сидів у кріслі великий і широкоплечий. Мереживо зморщок вже стало з'являтися в куточках очей, коли інженер усміхався. Сивина сріблила виски. Це оте не була старість. Глибокі переживання, довгі години і ночі роздуму посріблили волосся інженера.

Листя зашаруділо десь у глибині саду. Хтось ішов, наближаючись до місця, де сидів Крайнєв. Він прислухався і незадоволено поморщився. Та коли висока, затягнута у військове постать Валенса з'явилася з-за дерева, зморшки зникли.

Директор інституту підійшов мовчки і сів у крісло поруч Крайнєва. Справжня дружба існувала між ними, і спер уже ніщо не могло зламати її. Часто вони зустрічалися і кілька хвилин проводили разом, навіть не розмовляючи. Це були хвилини спочинку.

Вони сиділи мовчки, і Валенс прекрасно розумів почуття Крайнєва. Літній і досвідчений, він дуже любив свого значно молодшого друга і добре знав, що мине ще півгодини, Юрій спочине і знову кинеться у самий вир роботи, складної роботи, де найвірніші шляхи може находити саме він, професор Крайнєв.

Тиша висіла над садом. Вона трималася на довгих нитках бабиного літа, натягнених між деревами.

Ні Крайнєв, ні Валенс не помітили, як, з'явившись із тиші, над садом виросло мелодійне металічне гудіння. Воно то піднімалося на високі ноти, то майже завмирало, але тембр його, металічний, енергійний, не мінявся.

Крайнєв здивовано підвів брови і глянув на Валенса. Досвідчений пілот, він міг по звуку точно визначити, яка машина з'явилася в небі. Зараз не було незрозумілим. Очевидно, якась нова конструкція.

— Ти не знаєш цього літака? — сказав Валенс на запитливий погляд Юрія. — Пристойна машина, зараз ми глянемо на неї.

За мить літак з'явився в небі. Форму він мав трохи незвичну: крила його були вигнуті, як дуга. Вони нагадували собою добре натягнутий лук, де тятивою була задня кромка крила, а стрілою весь фюзеляж. Маленький літак немовби купався в проміннях осіннього сонця.

Очевидно було, що веде його незвичайний пілот. Неймовірні фігури вищого пілотажу, фігури, можливі лише для найвищих майстрів цієї справи, рисував літак у холодному небі.

— Це літає Валя, — несподівано сказав Валенс.

— Яка Валя? — здивувався Юрій.

Валенс хитнув головою. Запитання Юрія влило краплину гіркоти в його думки. Як на нього, Крайнєву не варто було б так швидко забувати це ім'я.

— Валя, твій колишній шофер. Хіба ти вже забув її? Вона вже давно авіашколу закінчила, недавно перейшла працювати знову до нас. Чудово літає.

Валя! Спогади раптом широкою хвилею нахлинули на Крайнєва. От він виходить з дверей свого дому у чудовий травневий день і бачить у своїй машині нового шофера — біляву дівчину. Тоді вони з півгодини їздили за містом і Валя довела йому, що має право називатися шофером першого класу. Багато ще чого згадав Крайнєв, почувши це ім'я…

А літак купався у сонці. Синім світлом сяяли його крила, інколи засліплюючи очі відбитим променем. Ось, розігнавшись з великої височини, летить він просто униз, ніби падаючи на інститут. Це піке, це чудесне, майстерне піке з висоти трьох тисяч метрів на заздалегідь визначену точку. Рев, гудіння і свист сповнюють тихий сад інституту. Блискуче тіло літака проноситься зовсім низько над деревами.

Потім гудіння затихає. Літак зник. Плавали у повітрі довгі нитки бабиного літа, неясно світило сонце, тихо падали додолу прозорі кленові листки.

РОЗДІЛ СОРОК ПЕРШИЙ

Літак мчав униз, до землі, і вітер свистів під широко розплатаними крилами. Літак падав, мотор його ревів, і гвинт надавав падінню швидкості. До землі було вже недалеко. Два винищувачі такого ж типу гналися за ним. Вони так само мчали впив у несамовитому піке, намагаючись не випустити перший літак. Василь Котик тікав. Петро і Микола його наздоганяли. Це був учбовий повітряний бій, перший бій, який дозволили провести трьом братам. Уже багато годин налітали молоді Котики. Давно вже минув той час, коли вперше злетіли вони над аеродромом, вперше відчули вітер високостей.

Зараз кожен із них веде літак в найскладнішому польоті, в бою. Ще небагато — і ввійдуть вони в полк винищувачів як повноправні льотчики.

Василь вирівняв літака недалеко від землі. Відцентрова сила вдавила тіло в сидіння так, що аж в очах потемніло, але літак вийшов із піке і в ту ж мить рвонувся вгору, назустріч тим двом, які ще раніше припинили несамовите падіння.

«Бій» розпочався знову.

Літаки пішли вгору. Вони звивалися один біля одного, падали стрімко і раптово, перекидалися і розліталися, намагаючись зайняти позицію, вигідну для обстрілу супротивника, здавалися живими істотами, а не машинами.

Василь сидів у своєму літаку, і в нього було таке враження, ніби він злився з машиною, що вона слухається не тільки його рухів, а навіть думок, його захоплювала ця прекрасна гра. Рухи ставали напрочуд точними, чіткими. Багато разів уявляв собі, що перед ним ворог, і навіть натискав на гашетки, опиняючись в зручних позиціях, але кулемети мовчали.

І в якусь радісну секунду Василь відчув, що може керувати літаком, знає тут все, як самого себе, і машина не зрадить йому. І відчувши це, засвистав по-дроздиному задьористо і дзвінко, але не почув нічого, бо шум мотора глушив усе.

На аеродромі подали сигнал іти на посадку. «Вороги» помирилися. Чітко і швидко вишикувалися брати у трикутник. Вони летіли, ніби зв'язані тугими невидимими тросами. По черзі сіли на землю. На вказаному місці літаки вишикувалися в одну лінію, крилом до крила. Пілоти вийшли і стали біля своїх машин.

До них підійшов майор Полоз і, дякуючи за блискучу роботу, потис руку кожному з своїх старих знайомих.

РОЗДІЛ СОРОК ДРУГИЙ

Крайнєв складав папери у жовтий шкіряний портфель. Роботу закінчено. Післязавтра виїзд на завод на випробування першого крейсера. Крайнєву вже не вперше переживати такі дні. Вже багато разів давав він дозвіл на перший політ своїм літакам. День був дуже напружений, але зараз хвилюватися нічого.

Крайнєв склав усі папери, оглянув стіл, потім підійшов до важкої сталевої шафи і замкнув портфель.

Був уже вечір, темніло рано. Крайнєв пройшов довгим, м'яко освітленим коридором до Валенса. Валенс саме щось писав, але поклав ручку, тільки-но зайшов Крайнєв.

— Сьогодні я віддаю наказ, що основним льотчиком-випробувачем для крейсера призначається Валя. Ти нічого не маєш проти?

— Валя? — перепитав Крайнєв.

Так, зараз вона у нас найкращий пілот. Пам'ятаєш, як вона літала на літаку Матяша?

Крайнєв згадав осінній сад, довгі прозорі пасма бабиного літа, ледве відчутний запах сухого листя.

— Валя, — тихо повторив він і раптом усміхнувся, — дуже добре, я цілком згодний. Хай буде Валя, вона прекрасний льотчик.

Літаки Крайнєва завжди випробовував пілот Марченко, але кілька місяців тому його призвали до армії, і, звичайно, найкращим пілотом в інституті була Валя. Кращого вибору Валенс і не міг зробити.

Директор дописав, показав Юрію перелік випробувань, які мав пройти крейсер, і наказ було підписано.

— Що ж далі сьогодні будемо робити? — запитав Валенс, ховаючи свої папери.

— Далі? — перепитав Юрій і на мить замислився. — Далі… От дивне становище. Крейсер закінчено, а нового ще нічого не почато. Що ж будемо робити нині ввечері, Адаме Олександровичу? Ганна поїхала на завод. Проведемо разом вечір чи в тебе якісь інші плани?

Валенс простяг руку до невеличкого бювара, який лежав на столі, і взяв звідтіля кілька різноколірних папірців.

— Ану, поглянемо, куди можна сьогодні піти, — сказав Валенс, роздивляючись запрошення і програми. — Отже, пас запрошують на урочисте засідання в Академію наук.

— Не хочеться, — відгукнувся Юрій.

— На лекцію.

— Відмовити. Сьогодні не хочу.

— В палац фізкультури.

— Далі.

— Почекай. Чому далі? Давай справді підемо в палац фізкультури. Сьогодні відкриття зимового басейну для плавання і змагання, Це дуже цікаво і, головне, красиво.

— Не думаю.

— А давай все-таки поїдемо. Ти не жалкуватимеш.

Крайнєв погодився явно неохоче. Сперечатися з Валенсом він взагалі не любив. Вечір вільний. Чому не спробувати?

Через кілька хвилин вони вже їхали яскраво освітленою Червоноармійською вулицею. Палац фізкультури був недалеко. Зовні це була присадкувата і непривітна будова, що нагадувала на перший погляд ангар: Крайнєв пожалкував, що приїхав.

Вони зайшли, роздяглися у маленькому гардеробі, пройшли вузькими сходами до непоказних дверей, і раптом Крайнєв тихо ахнув від несподіванки і захоплення.

У величезному високому залі, чітко окреслена на підлозі мармуровим прямокутником, переливалася мерехтливими бліками зеленкувата, на диво прозора вода. Вона була така прозора, що візерунки, викладені на дні басейну з кольорового мармуру, було видно до найменшої дрібниці. Все було білим у цьому залі, тільки вода світилася зеленкуватим вогнем і вабила до себе непереможно. Високі трибуни здіймалися вгору аж до самої стелі. Весь басейн здавався палацом дивної, чистої краси.

В першу хвилину Крайнєв навіть говорити не міг від захоплення. Валенс усміхнувся, поглядаючи на свого друга. Вони пройшли і сіли в невеличкій ложі, зовсім близько від вишки для стрибків, яка здіймалася над прямокутником води, струнка і ажурна.

І ще не встигли вони сісти, як у залі залунала музика. Це починався парад. Хлопці і дівчата в костюмах для плавання виходили і шикувалися в одну пряму лінію. Було приємно дивитися на сильні, ніби виточені тіла.

У серці Крайнєва раптом з'явилося дивне почуття. Захотілося й собі отак стати в один ряд з цими веселими красивими юнаками і собі отак піти під могутні звуки маршу.

Парад закінчився. Почалися змагання.

Трійка за трійкою кидалися у воду плавці. Воші пливли швидко і впевнено. Це була повна гармонія сили і вміння. Тут встановлювалися рекорди, але Крайнєв не прислухався до оголошень. Краса видовища все ще захоплювала його.

Але ось закінчилися змагання з плавання. Судді оголосили про початок стрибків з вишки. Світло в залі трохи зменшилося, натомість з'явилося два прожектори — просто із води світло било вгору, освітлюючи простір перед вишкою.

Щось неголосно проказав гучномовець, на вишку вийшла дівчина, і стриманий гомін прокотився по залі.

Дівчина стояла на самому верху, осяяна промінням прожекторів, немов вирізьблена з рожевого мармуру. Всі присутні дивилися на цю дівочу постать, як на витвір геніального митця.

Плавним рухом підвела дівчина вгору руки. Їй самій приємно було відчувати свою молоду красу, відчувати її переможну силу. Ось зараз неподільно володіє вона поглядами, почуттями всіх людей, що зібралися в цій залі.

Крайнєв стежив не відриваючись за кожним рухом дівчини. Раптом риси обличчя її стали напрочуд знайомими. Він навіть устав з крісла, придивився краще і тихо сказав:

— Валя.

Дівчина почула. Ледве помітно схилила вона голову, побачила Крайнєва, і плавний рух її на секунду увірвався. У другу ж мить вона знову підвела руки і легко, немов птах, злетіла у повітря. Вона летіла вниз, як ластівка, падаючи з вишки. Тіло вигнулося і застигло у вільному русі. Вона падала, володіючи кожним м'язом свого тіла.

Біля самої води руки її зімкнулися. Вона ввійшла у воду безшумно, як блискучий клинок. Тільки запінилася вода, і жодної бризки не злетіло вгору.

Тепер дівчина пливла під водою, освітлена з усіх боків прожекторами. Світилася вода, і в цьому зеленому потоці назустріч світлу пливла Валя.

На вишку виходили ще дівчата і юнаки, вони показували свою високу майстерність, довершене вміння володіти своїм тілом, але в очах Крайнєва стояла тільки одна картина: Валя, освітлена потужними променями світла, стоїть на верхній вишці. Крайнєв дивився на спортсменів, але думки щоразу поверталися до цієї картини.

Через півгодини, виходячи поруч з Валенсом до вестибюля, він побачив Валю. Вона підвелася з дивана їм назустріч, привітна і радісна.

— Я страшно невдало виступала сьогодні, — говорила Валя, — ви, Крайнєв, так несподівано мене покликали, що я навіть розгубилася і мало не впала з вишки.

Всі разом вони сіли в машину. Після недовгої мовчанки Крайнєв сказав:

— Мушу привітати вас, Валю, сьогоднішнім наказом директора вас призначено випробовувати крейсер.

Хвилину Валя мовчала. Вона просто не в силі була вимовити жодного слова.

— За це я мушу дякувати вам? — у стриманому запитанні Юрій відчув цілу зливу радості.

— Ні, Адаму Олександровичу.

Валенс промовчав, ховаючи посмішку.

РОЗДІЛ СОРОК ТРЕТІЙ

Крейсер стояв на широкій бетонній площадці біля експериментального цеху. Це була блискуча срібна машина — моноплан з низько поставленим крилом. Металеві гвинти стояли на своїх звичайних місцях. Потужні мотори мали приводити їх у рух. Вони могли працювати на великих висотах.

Кабіну крейсера було розраховано на трьох чоловік. Два пілоти і штурман. Кабіна закривалася герметично. Компресори і кисневий апарат забезпечували в кабіні нормальний тиск і склад повітря.

Майже все було готове для перших випробувань. За останні дні Марина відходила від крейсера тільки для того, щоб трохи поспати. Незабаром мав приїхати Крайнєв і інженери з інституту. Тоді розпочнеться випробування. Марина хвилювалася. Давно вже забула вона прогулянки в степ. Майже не доводилося бачитися їй з Берг — до крейсера допускали небагатьох. Конструктору Берг нічого взагалі було робити в експериментальному цеху, тільки інколи зустрічалися вони в головній конторі, але розмовляли дуже мало. До того ж Берг останнім часом не виявляла ніякого інтересу ні до крейсера, ні до Марини.

Але от всі роботи було закінчено, і Соколова повідомила Валенса і Крайнєва, що можна починати випробування.

* * *

Того дня Андрій Васильович Бабат працював до пізнього вечора. У нього останнім часом збиралося все більше і більше невідкладної роботи.

Багато минуло часу відтоді, як Бабат востаннє бачив Віру Михайлівну.

Не питаючи дозволу, зайшла секретарка, поклала перед Бабатом аркуш паперу і стала біля столу, чекаючи відповіді. Бабат прочитав записку кілька разів, помовчав, пожував губами і сказав:

— Нехай зайде.

Секретарка мовчки вийшла. Записка залишилася лежати на столі. На папері стояли слова, написані нерівними, наче п'яними літерами: «Маю до вас важливу справу. Гомон».

Інженер спокійно чекав, поки зайшов Гомон, зустрів його привітно, але в кожному русі його, в кожному слові відчувалася непевність.

Гомон сів, довго не починав розмови, і тому Бабат заговорив перший:

— Ви давно приїхали… Гомон?

— Ні, недавно.

Розмова увірвалася. Інженер ще раз перечитав записку і, затинаючись, спитав:

— Які справи привели вас до мене?

— А що, не хотілося б мене бачити?

— Одверто кажучи, ніякого задоволення від нашої зустрічі я не маю.

— Доведеться вам потерпіти, — глузливо засміявся Гомон. — Я думаю, що ми договоримося дуже скоро. Справа коротка — що ви знаєте про крейсер Юрія Крайнєва?

— Про крейсер Крайнєва? — перепитав Бабат. — Про крейсер Крайнєва я не знаю нічого, крім того, що він закінчений. Ця робота вже давно відійшла від мене, нею керує сам Крайнєв.

— Вам не довіряють?

— Не довіряють? Ні, не думаю. Просто з деякого часу обсяг моєї роботи трохи зменшився. Я сам про це просив.

Бабат насторожено, відчуваючи небезпеку, дивився на гостя.

— Уважно слухайте мене, Бабат, і постарайтеся все запам'ятати, — сухо сказав Гомон. — Мені треба здобути креслення крейсера або зробити так, щоб на випробуваннях він розбився. Я буду одвертай з вами — за перше дають мільйон, за друге — двісті тисяч. І в тому і в другому випадку гарантовано виїзд за кордон. Зробити цю справу я доручаю вам.

Бабат слухав мовчки. Він був підготовлений до такої розмови, чекав чогось подібного. Але те, що пропонував Гомон, перевищувало сподіванки.

— Я не зроблю цього, — тихо сказав Бабат, — я не зроблю цього, чим би ви мені не загрожували.

Голос його раптом зірвався із спокійного топу. Гомон на це не зважив.

— Ви нітрохи не змінилися з часу нашої останньої ділової зустрічі, — поблажливо сказав він. — Завжди у вашому серці грають благородні почуття. Правда, ви вмієте їх перемагати. Це робить вам честь. От я вже бачу, у вас на язиці крутяться слова, що ви зараз подзвоните в НКВС і викриєте мене. Не витрачайте марко енергії. Я вже ляканий. Та й до того ж вам роль чесного патріота якось дуже мало личить.

Бабат сидів блідий як стіна. Гомон вів далі:

— Щоб раз і назавжди заспокоїти і припинити фонтан ваших благородних почуттів, я дозволю собі історичний відступ. В двадцять першому році ми з вами разом підписували документа про підтримку Троцького. Правда, ми його не подали і тому ви залишилися непорочним партійцем, але ця заява у мене є, і ви про це добре знаєте. А може, ви згадаєте, як від заяв ви перейшли до дії? А може, ви згадаєте, хто в двадцять шостому році організував обрив кліті на шахті «Марія» або пожежу на будівництві двадцять шість у тридцятому році? Киньте придурюватися, Бабат. Я турбую вас раз на п'ять років. Цей раз вже востаннє. Перспектив у нас з вами більше нема. Ми тут залишилися зовсім самотні. Спиратися ні на кого. Треба тікати. Центр розгромлено вщент. Тікати без грошей безглуздо. Ви це й самі розумієте. Діставайте креслення або знищуйте крейсер. За гроші і документи не турбуйтеся, все буде зроблено чисто і точно. Всього найкращого.

Гомон ніби виплюнув усі ці короткі речення, встав, уклонився глузливо і вийшов з кімнати.

Бабат довго сидів нерухомо, йому стало цілком ясно, що треба слухатися і тікати.

РОЗДІЛ СОРОК ЧЕТВЕРТИЙ

Валя ходила біля крейсера і захоплено прицмокувала язиком. В першу хвилину вона навіть не наважувалася відчинити дверці кабіни і заглянути всередину. Крейсер перевернув усі її уявлення про літаки взагалі.

Потім Валя взялася грунтовно знайомитися з машиною. В принципі тут були вже давно знайомі речі, але було багато нового, незнайомого. Захопившись машиною, Валя навіть не помітила, як біля крейсера з'явився Крайнєв поруч з Соколовою. Валя вже встигла раніше познайомитися з директором заводу. Між ними відразу ж налагодилися дружні взаємини.

— Віро Михайлівно, — звернулася Валя до Соколової, — я думаю, що мені зараз, слід спробувати крейсер у польоті. Звичайно, тільки зліт, посадку і все таке інше. До нього треба ще призвичаїтися перед справжніми випробуваннями. Я хочу послухати його в польоті.

— Всіма справами випробувань відає товаришка Токова, — відповіла Віра Михайлівна. — Невже ви ще не познайомилися?

В цю мить Марина разом з двома інженерами вийшла з цеху. Крайнєв привітав її щиро і сердечно. Вони не бачилися давно, і Юрію дуже хотілося подякувати Марині за хорошу роботу. Він міцно потис їй руку, сказав кілька привітних слів, усміхнувся як ніколи привітно.

Валя познайомилася з Мариною, і робота розпочалася.

У баки крейсера залили бензин. Підійшли механіки, перевірили все. Марина дала дозвіл на перший політ. Стартова команда вивела крейсер.

Валя сіла в кабіну і закрила за собою дверцята.

Хвилину посиділа нерухомо, немов знову звикаючи до вже знайомої кабіни, потім дала газ, мотори заревли на вищій ноті, і крейсер поволі рушив з місця. Він виїхав з площадки перед цехом на аеродром, кілька десятків метрів проїхав помалу, наче вагаючись, потім почав набирати швидкість і раптом злетів у повітря, легкий і динамічний, як птах.

Люди біля цеху не встигли навіть перехвилюватися. Валя відірвала важкий крейсер від землі дивовижно швидко і легко. Тепер вона пробувала машину в польоті, перевіряла, як слухається вона рулів, як набирає висоту. Крейсер був надзвичайно слухняним — Валя згадала оригінальне хвостове оперення і в думці похвалила конструктора.

Ще кілька хвилин польоту — і Валя майстерно посадила крейсер на землю. Вона привела машину до цеху і відчинила дверцята кабіни. До неї підбігли, і Валя зразу почала говорити про дрібні недоліки, які обов'язково треба було усунути перед генеральним випробуванням. Почалася робота. Вона тривала цілий день з невеличкими перервами. Ніхто не відходив від машини. За цей день Валя ще тричі злітала в повітря. Вона вимагала, щоб усі її вказівки виконувалися абсолютно точно. Завтра вона мала злетіти і на велику височінь. Другий пілот теж пробував керувати крейсером. Завтра вони мали летіти втрьох. Валя вже встигла звикнути до своєї передньої, відокремленої кабіни.

Марина стежила за тим, щоб усі накази Валі виконувалися точно. Вона добро розуміла, в якій небезпеці буде дівчина в першому висотному польоті, коли все ще невідомо і невизначено. Тут треба намагатися передбачити все.

Десь біля четвертої години робота закінчилася. Крейсер був готовий до польоту. Всі розійшлися з бетонної площадки біля експериментального цеху. Заводська охорона стала на варту біля цеху. Соколова могла спочивати цілком спокійно.

РОЗДІЛ СОРОК П'ЯТИЙ

Перед заходом сонця Марина пішла в степ. Уже давно не ходила вона на могилу, давно не бачила білого каменя і його господарки — маленької бистроокої ящірки.

Не було в ті дні спокою на серці Марини. З того часу, як побачила вона готовий крейсер, честолюбні думки не тільки не зникли, а навпаки, стали ще гострішими. В цьому крейсері, правда, є частка і її роботи. Правда, Крайнєв завжди всім говорить, що крейсер зробив колектив інституту. Він навіть ініціалів своїх не поставив на машині, але ж всі знають, що без інженера Крайнєва крейсера не було б. І тому всі говорять: «машина Крайнєва». Чи ж вдасться колись Марині почути слова: «машина Токової»?

— Я вже сиджу біля вас з півгодини, — раптом почувся біля Марини знайомий голос Берг. — Я ще ніколи не бачила, щоб ви так замислювалися.

Марина здригнулась і отямилася.

— У вас горе, Маринко? — ласкаво запитала Берг.

— Це так, дрібниці, — спокійно відповіла дівчина, підводячись з свого каменя.

Як бувало вже багато разів, поруч пішли вони до заводу. Корпуси будинків ніби виростали перед ними. Так дійшли вони до будинку, де жила Берг.

Марина хотіла попрощатися і йти далі, але Любов Вікторівна затримала її. Вона дуже ввічливо, але настійно запросила Марину до себе, і дівчина не відмовилася. В думках її клекотіла буря схвильованих почуттів, і щоб якось затамувати цю бурю, забути її, треба було залишатися на людях.

Вони зайшли у невелику, досить стандартно умебльовану кімнату. Було біля сьомої години, і густа чорна сутінь вже залягла в усіх кутках.

Берг не починала розмови. Вона сподівалася, що Марина почне говорити перша, а дівчина все мовчала.

Тоді Борг почала сама.

— А цікаво, Марино, ви теж так будете хвилюватися, коли ваша перша машина буде іти на випробування?

Удар потрапив точно. Марина здригнулася.

— Цього ніколи не буде, — тихо відповіла вона. — Все зробить Крайнєв. Мені залишилося тільки мріяти.

— Ну, може, не мріяти, а діяти, — роздумливо сказала Берг.

— Діяти? — перепитала Марина. — В тому-то і біда, що без Крайнєва я сама ще довго не зумію, мабуть, збудувати щось подібне. Це лише мрії…

— Ви мене не так зрозуміли. — Голос Берг звучав обережно, навіть несміливо. — Я думаю тільки те… хоч, власне кажучи, надто сміливо…

— Ні, вже скажіть, коли почали, — попросила Марина.

— Я думаю, що коли б завтра крейсер не витримав іспитів або, може, з ним щось би трапилося, то, мабуть, вам можна було б дуже скоро зайняти місце Крайнєва і мати власні машини… це тільки припущення, звичайно, нічого тут я не пропоную. с.

Невпевнено рухаючись, встала Марина з тахти. Вона дивилася на Берг, не розуміючи, що та говорить, боячись повірити самій собі. Потім швидко повернулася і, ні слова не кажучи, вибігла з кімнати. Берг хвилину дивилася їй услід, потім взяла маленького чемоданчика, що стояв біля ліжка, і вийшла з кімнати, щільно причинивши за собою двері.

РОЗДІЛ СОРОК ШОСТИЙ

Бойові патрони видали несподівано о шостій годині вечора. Винищувачі стояли довгою шеренгою срібних, низько поставлених крил, і механіки ще возилися біля моторів, перевіряючи все до останньої дрібниці. Молоді пілоти, схвильовані серйозністю бонової тривоги, перевіряли кулемети. Вони робили це сотні разів під час учбових стрільб, але ніколи цей процес не здавався таким важливим і відповідальним.

Минула година. Літаки були цілком готові до зльоту. Сутінь сповнила аеродром. Льотчики стояли біля своїх машин, чекаючи дальших наказів. Василь Котик стояв біля свого винищувача на правому фланзі всієї шеренги літаків. Ліворуч від Василя ходив біля свого літака Петро, а ще далі виднілася в темряві могутня постать Миколи. Бойові патрони лежали в обоймах. Це була дуже надійна інформація. Тут було про що подумати.

Минуло ще півгодини. З'явилися несміливі зорі. Місяця не було. Темрява густою пеленою огорнула пілотів. Чекання втомлювало.

Та ось пролунали слова команди, і знову всі вишикувалися біля машин. Підійшов командир полку і майор Полоз. Чітко і коротко було віддано наказ. Всі винищувачі переводилися на інший аеродром. Групу поведе майор Полоз. Аеродром — мета перельоту — лежав майже за триста кілометрів на захід.

Василь Котик прикинув у думках напрям, відстань і посміхнувся — здорово, майже на самісінькому кордоні.

Мабуть, ця думка прийшла в голову не тільки Котикові, бо по всій шерензі пройшов стриманий гомін. За півгодини, після ознайомлення з порядком перельоту і маршрутом, командир побажав своїм пілотам успіхів і попрощався. Через хвилину всі вже були на своїх місцях.

Було дано команду заводити мотори. Могутнє гудіння вкрило аеродром. Десятки моторів стали працювати одночасно. Точно о дванадцятій годині майор Полоз відірвав свій літак від землі. Прожектор освітлював аеродром, і видно було, як одна за одною здіймаються в повітря лапки винищувачів.

В перші хвилини Полоз трохи хвилювався, озираючись назад, але коли всі літаки злетіли і вишикувалися, він заспокоївся, ліг на курс і, поглядаючи вниз, де мала бути земля, навіть став насвистувати пісеньку.

Василь Котик не помилився. Дійсно, винищувачів переводили ближче до кордону. Майор Полоз знав це дуже добре. Він також добре знав, як легко вночі помилитися, промазати на тридцять-сорок кілометрів, не знайти аеродрому і залетіти за кордон. Тому увага Полоза від приладів на дошці щоразу переключалася на землю, туди, де мусили з'явитися прожектори заданого аеродрому.

Полоз дивився на годинника. Прожектор уже мусив з'явитися, а на землі все ще цілковита темрява. Полоз вирішив летіти вперед ще хвилину і, коли не буде аеродрому, повертати назад.

І коли стрілка дійшла до наміченої грані, знизу, з землі, раптом ударив яскраво-блакитний промінь прожектора. Аеродром був тут, під ними. Полоз зітхнув полегшено. Колона летіла над аеродромом, і винищувачі в строгому порядку сідали на землю.

А коли. всі сіли, останнім приземлився майор Полоз. На новому аеродромі пілотів відвели у будинок і кожному вказали ліжко. Першу ніч вони провели неспокійно, щомиті чекаючи тривоги. Але прийшов ранок, почався день звичайної учоби на новому місці, і все заспокоїлося.

Тільки бойові патрони, яких ніхто не звелів здавати, нагадували про бойову тривогу.

РОЗДІЛ СОРОК СЬОМИЙ

Марина сиділа, стискаючи долонями скроні. Було таке відчуття, ніби страшна непоправна катастрофа трапилася в її житті. Дівчина думала напружено, майже гарячково, і думки її були болючими.

Вона намагалася все правильно зрозуміти в словах Берг, хоч, власне кажучи, бачила, що якось інакше зрозуміти ці слова неможливо. От до чого вона вже докотилася з своїм честолюбством, зі своєю самовпевненістю, їй вже починають пропонувати іти на злочин. Значить, дуже багато неправильного було в її думках, коли Берг наважилася запропонувати щось подібне.

Раптом Марина рвучко підвелася. Зараз треба негайно діяти, крейсер в небезпеці… Як треба діяти, Марина ще не знала, але швидко вийшла з кімнати, бо далі залишатися тут не було сили.

Вона йшла до заводу, і з кожним кроком хода її ставала все швидшою. Віра Михайлівна Соколова зустріла її зовсім недалеко від заводу.

— Гуляєте, Марино, — посміхнулася вона, коли дівчина в темряві майже налетіла на неї.

— Ні, так… гуляю, — розгубилася в першу мить Марина.

— Проведіть мене трохи, — попросила Соколова і взяла дівчину під руку. — Підемо через парк.

Вони пройшли довгими алеями недавно насадженого парку. Тут посадовили тисячі дерев, вони були маленькі, майже голі і зовсім некрасиві, але на заводі всі знали, що тут буде за кілька років, і гордо звали велику засаджену площу парком. Соколова відчувала тремтіння руки Марини і по-своєму зрозуміла це тремтіння.

— Ви хвилюєтеся, Марино, — сказала вона, — ви знаєте, я теж сьогодні схвильована, як ніколи. Крейсер стоїть біля експериментального цеху, і мене весь час тягне туди ще раз глянути на нього, перевірити охорону. І я здорово хвилююся за завтрашній день. В цьому крейсері моєї роботи крихта, а хвилююся я так, ніби посилаю на іспит улюблену дитину. Уявляю, як мусите хвилюватися ви і Крайнєв, коли навіть я, технічний виконавець, мало не плакала сьогодні, коли крейсер вперше злетів у повітря. Я боюся за завтрашній іспит. Я віддала наказ потроїти варту, щоб навіть комаха не могла пролізти до крейсера, але спокою в моєму серці немає. І мені хочеться швидше впевнитися, що крейсер уже літає і всі мої страхи даремні.

Марині раптом не стало чим дихати. Розстебнула комір пальта, глянула вгору. Імлистий вечірній туман закривав небо, здіймаючись від самої землі.

— Завтра крейсер піде у висотний політ, — сказала Соколова, — яке це буде свято.

Марина стиснула руку Віри Михайлівни в своїй руці. Здивована Соколова глянула на дівчину.

— Що з вами, Марино?

Марина не могла говорити, вона ледве стояла на ногах.

— Віро Михайлівно, — нарешті проговорила вона, — дайте мені машину без шофера. Дайте машину і ні про що не розпитуйте. Я благаю вас не відмовити мені.

Соколова навіть відступила на крок від здивування. Марина йшла поруч, і обличчя її було розпачливим.

— Я дуже прошу вас не відмовити мені.

— Я й не думала відмовляти, Марино. Зараз ми дійдемо до цього будинку, я подзвоню в гараж, і вам пришлють машину.

Черев десять хвилин машина зупинилася біля будинку. Шофер вийшов з машини і підійшов до директора заводу.

— Хто поїде?

— Віддайте товаришці Токовій ключ від машини і можете бути вільні.

Марина швидко сіла до руля. Соколова підійшла до машини.

— Марино, і зараз ви мені нічого не скажете?

Марина глянула на Віру Михайлівну, всміхнулася схвильовано, тривожно і раптом поцілувала.

— Завтра, Віро Михайлівно, я розкажу вам усе. А поки що тільки одне — бережіть крейсер.

Машина вимчала на рівне шосе: Марина сиділа біля руля, і здавалося їй, ніби їде вона страшенно помалу. Ніч розгорталася перед нею, розрізана блискавичним польотом променів світла. Зараз у Марини була тільки одна думка — швидше!

Машина влетіла в Київ, промчала по Хрещатику, завернула вгору праворуч і спинилася біля невисокого будинку. Марина швидко вбігла в двері. Військовий сидів біля столу і зустрів її привітною посмішкою.

— Дуже радий бачити вас, Марино Михайлівно, — сказав він, — одверто кажучи, я чекав вас. Ну, що ж ви привезли хорошого?

Марина остовпіла. Як міг він її чекати? Значить, він вже все знає.

Військовий розсміявся.

— Так що ви мені привезли?

— Нічого.

— Шкода, а я чекав невеличкого подарунка.

Марина, не розуміючи, мовчала. Військовий відкрив шухляду стола і дістав звідтіля кілька сірникових коробочок. Мовчки вистроїв їх перед собою. Потім глянув на Марину і сказав:

— Я слухаю вас, Марино Михайлівно.

Марина почала говорити. Вона розказала все, і голос її тремтів і зривався, коли вона згадувала слова Берг.

Військовий сидів задумано. Його красива срібна голова трохи похилилася.

— Так, — сказав він роздумливо, коли Марина скінчила свою розповідь, — вона добре працювала. Ви ще раз підтвердили наші дані. Ми її вже давно знаємо. Вона ніколи ні перед чим не спинялася. Колись вона навіть отруїла власного чоловіка. Я був певен, що вам або комусь іншому вона запропонує щось подібне, і тому не випускав її з поля зору.

Марину вже ніщо не вражало цієї ночі. Вона сиділа в кріслі, і все тіло здавалося на диво важким і безсильним.

На столі задзвонив телефон. Військовий зняв трубку, послухав.

— Дякую, — сказав він. — Все добре зроблено. Інших немає? Шкода. Будьте дуже уважні. Нічого, працюйте далі.

Він поклав трубку і звернувся до Марини.

— Хочете зараз поговорити з Берг? Вона вже тут.

На обличчі Марини відбилася така ненависть і огида, що військовий зрозумів відповідь і без слів.

Він попросив пробачення, вийшов з кабінету, а коли повернувся за годину, Марина вже спала у величезному кріслі. Військовий підійшов до дверей, наказав секретареві переключити телефони і сів до столу. Він працював швидко, спокійно, і втома не могла схилити його срібну голову.

Марина спала, усміхаючись уві сні. Військовий розбудив її, коли перші промені сонця вже позолотили шибки. Марина прокинулася, озирнулася, дивуючись, потім глянула на військового і згадала все.

Вони попрощалися, як добрі друзі. Дівчину чекав крейсер. Вона мусила поспішати.

РОЗДІЛ СОРОК ВОСЬМИЙ

Бабат приїхав на завод о дев'ятій годині ранку. Він пройшов просто в кабінет директора. Віру Михайлівну його поява нітрохи не здивувала. Цілком ясно було, що на випробування приїде багато інженерів з інституту.

Бабат почав говорити про крейсер, попросив для ознайомлення загальні креслення. Віра Михайлівна відповіла, що крейсер він сам побачить за півгодини, а щодо креслень, то дивно, коли Бабат їх не знає. Показати йому їх зараз не можна, бо вони є тільки у Крайнєва. На заводі ж працювали по окремих кресленнях, які зараз у Токової.

Андрій Васильович не настоював. Вони поговорили ще кілька хвилин, потім Соколова глянула на годинника і сказала:

— Скоро десять. Вже час іти.

В цю хвилину в кабінет зайшла Валя. На ній були жовті шкіряні штани, коміри двох різнокольорових светрів виднілися один з-під одного. Шкіряну куртку тримала вона в руці. Цей важкий одяг був потрібний для польоту на велику височінь, Де завжди стоїть сильний мороз.

— Доброго ранку, — привіталася вона, спиняючи погляд на Бабаті.

Віра Михайлівна познайомила їх. Кілька хвилин точилася розмова про прекрасний льотний день, про Крайнєва, який вже з сьомої години перевіряє крейсер, про Валити полярний одяг. Несподівано Соколова згадала вчорашній вечір і запитала:

— А де Марина?

— Я бачила її біля крейсера.

— Дуже добре.

Віра Михайлівна не запитувала більше нічого. Через хвилину вони всі втрьох вийшли з головної контори і пішли до експериментального цеху. Надворі було холодно. Ранком пройшов перший приморозок. Як на зло Бабат забув у кабінеті Соколової пальто. Стало холодно. Нервовий дрож струшував усе тіло.

Валя помітила це і запропонувала своєму новому знайомому свою шкіряну куртку. Бабат хвилину відмовлявся, потім погодився і накинув на плечі м'яку, хутром підбиту шкірянку. Так у мовчанні, думаючи кожен про своє, дійшли вони до контрольної будки експериментального цеху. Там треба було показувати перепустки.

— Товаришко Соколова, — сказав високий червоноармієць, не відчиняючи дверей у цех, — вас чекає телефонна трубка.

Справді, блискуча телефонна трубка лежала знятою біля телефону. Соколова взяла її, мить послухала, і щось схоже на тінь промайнуло на її обличчі. Поклала трубку на місце і звернулася до Бабата.

— Андрію Васильовичу, ми зараз мусимо на кілька хвилин повернутися до мене. Я хочу, щоб ти допоміг мені розв'язати одну дуже важливу справу.

— Прошу, — відповів зацікавлений Бабат, скидаючи з плечей Валину куртку.

— Ви скоро прийдете? — запитала Валя.

— Так, за кілька хвилин. Готуйте все остаточно.

Вони розійшлися. Валя підійшла до крейсера, як єдиний повноправний господар. Другий пілот і механік, який мав летіти замість штурмана, вже давно були тут. Крайнєв у синьому робочому комбінезоні перевіряв двигуни. Ще кілька інженерів поралися біля управління.

Валя не поспішаючи теж перевірила все. Вона добре знала, що таке висотний політ.

Тут, біля крейсера, не було зайвих людей. Всі працювали, і тому ніхто не звернув уваги, як слідчий Каратов поруч Віри Михайлівни прийшов на площадку. Інженера Бабата з ними вже не було.

Обличчя Віри Михайлівни було трохи напруженішим, ніж звичайно. Каратов здавався заклопотаним. Тільки вони двоє не працювали біля крейсера, а стояли віддалік, спостерігаючи роботу.

Коли все було закінчено, Валя одягла шкірянку, дбайливо застебнула всі ґудзики і відчинила дверці. Каратов несподівано звернувся до Соколової:

— Він не підходив до крейсера?

— Ні. Нас завернули від контрольної будки.

— Тим краще.

Валя сіла в кабіну. Гвинт, наче неохоче, обернувся один раз, а потім зник, розплився у кружінні. Рівне гудіння сповнило площадку. З-під коліс крейсера прийняли колодки. Валя дала газ. Крейсер рушив.

Біля експериментального цеху уважно стежили за тим, як він поволі набрав швидкість і в якусь хвилину злетів у повітря.

Валя вперше глянула на альтиметр, коли він показував шість тисяч метрів. У відкритому літаку на цій височині вже дається взнаки розріджене повітря, стукає у скронях, ломить потилицю. Але в крейсері, в герметично закритій кабіні, компресори підтримували нормальний тиск, і ні Валя, ні її супутники не відчували висоти.

Крізь скло кабіни Валя час від часу дивилася на землю, намагаючись робити кола над аеродромом і не дуже віддалятись від заводу. З висоти земля нагадувала якусь розмальовану у бляклі осінні тони карту, масштаб якої в кожним колом все зменшувався.

Валя дивилися вниз. Велике поле аеродрому здавалося не більшим за поштову марку. Стрілка альтиметра стояла на зеленій рисі — десять тисяч метрів.

Раптом Валя занепокоїлася.

Вона сама не знала, від чого походить цей неспокій. Валя оглянула кабіну. Все було в порядку. Механізми працювали безвідказно.

Валя зробила ще кілька кругів і вирішила, що на перший раз можна цим обмежитися. Матеріалів цей перший іспит дає більш ніж досить. Валя добре бачила не тільки досягнення Крайнєва.

Недоліки крейсера при цьому першому польоті на великій височині і швидкості відразу ж впадали в очі. Ще доведеться попрацювати над цією машиною конструкторам.

Валя вирішила закінчувати перший політ. Тепер уже можна не хвилюватися. Зараз треба просто, як на санчатах, з'їхати вниз з висоти десяти тисяч метрів.

І несподівано Валя відчула на грудях біля самого серця якийсь ритмічний рух. Ніби десь біля самого тіла цокав маленький кишеньковий годинник. Здивована дівчина запустила руку у внутрішню кишеню шкірянки і здивовано витягла звідтіля коробочку сірників. Звідкіля могли потрапити до неї сірники?

І раптом здивована і злякана Валя відбула, що саме в цій коробочці щось рухається, щось тремтить.

Швидким рухом висунула коробочку і побачила замість сірників циферблат годинникового механізму і стрілку, поставлену на дванадцять годин. А перед нею на великій дошці приладів годинник теж показував дванадцять, і, може, лічені секунди залишалися до полудня.

Валя відчула, як у неї похололи руки. Невідомо, що це за сірники, але о дванадцятій годині щось має трапитися, і хто знає, чи це не бомба з годинниковим механізмом. В усякому разі в літаку цій коробочці не місце. Але куди ж її подіти?

Валя захвилювалася. Кабіна герметично закрита. І раптом, серцем відчуваючи страшну небезпеку, Валя з усієї сили стукнула ліктем у прозоре скло. Воно витримало перший удар, і тоді Валя вже рвонулася одчайдушно і била, доки скло дзенькнуло і вилетіло. В ту ж мить їй не стало чим дихати, але останнім зусиллям волі, перемагаючи слабість, вона викинула коробочку за борт. Другий пілот перехопив управління в своїй кабіні, яка відокремлювалася від першої, і, не розуміючи, що трапилося, повів крейсер.

Як потопаючий хапається за соломинку, вхопилася Валя за кисневу маску. Животворний струм потік у легені, але все тіло було важким, ніби розбитим. Боліло у вухах. Несподіваний перехід від нормального тиску до розрідженої атмосфери був мало не вбивчим.

Була якась секунда тиші, і потім крейсер рвонуло, кинуло вбік, і страшний вибух прогримів десь внизу. Валя зрозуміла все. Тремтячими руками закріпила вона кисневу маску і сама повела крейсер униз. Крейсер летів униз, і з кожним кілометром дихати ставало легше і легше.

Валя посадила крейсер не дуже впевнено. А коли машина нерухомо спинилася на землі, коли зникло почуття польоту, Валя відкинулася в знемозі на шкіряну подушку і відчула, що більше не може зробити жодного руху.

До неї підбігли схвильовані люди, винесли її з кабіни, але тільки на другий день змогла розповісти Валя, що трапилося там, у синій і холодній осінній висоті.

— Це Бабатова робота, — сказав, почувши цю розповідь, слідчий Каратов, — але не турбуйтеся, він уже ніколи не ходитиме біля наших крейсерів.

РОЗДІЛ СОРОК ДЕВ'ЯТИЙ

По-осінньому довгими і тривожними стали вечори. Коли темніло, ліхтарі засвічувалися не на всіх вулицях, і було незрозуміло, для чого це робиться — економія електрики чи й справді затемнення. Все тривожніші і тривожніші повідомлення з'являлися в газетах. Проте нікому не вірилося, що й справді отак, одного вечора може розпочатися війна.

І вона розпочалася зовсім не так, як уявлялося раніше. Одного осіннього тривожного вечора голос московського диктора прозвучав трохи не так, як звичайно, і всі відразу ж стали прислухатися до радіо. Було оголошено, що Радянський уряд, щоб застерегти себе від випадковостей, провадить часткову мобілізацію по кількох округах.

Це було в середині вересня тридцять дев'ятого року, коли вже палали польські села від навали німців і запеклі бої точилися у Варшаві.

І відразу ж, від єдиного подиху війни, змінилося життя всіх друзів Юрія Крайнєва. Його й самого ніби підхопив вир і примусив жити, думати, працювати в стократ напруженіше і краще.

* * *

Танки стояли на платформах, дбайливо закриті величезними полотнищами брезенту. Все вже було на своїх місцях. Сергій Король зіскочив з останньої платформи і ще раз оглянув ешелон. Вагони стояли на запасній колії, відгороджені від сторонніх очей багатьма такими ж довгими ешелонами. Тут і там снували червоноармійці. Нічого особливого не відчувалося в їх настрої — люди несли свою звичайну службу.

У військовій формі Сергій Король здавався ще ширшим, ще вищим на зріст. Три квадратики і танк прикрашали його чорні петлиці. Старший лейтенант танкових військ Король командував людьми і машинами, зібраними в ешелон.

Орленко виринув десь з-під платформи. Форма зробила його ще масивнішим. Він підійшов і спинився біля Короля. Вони зустрілися у воєнкоматі, одержуючи обмундирування, і з того часу не розлучалися. Разом працювали з ранку до пізньої ночі, готуючи все до найменших дрібниць, приводячи у блискучий порядок свою частину. Це вдалося зробити досить швидко — танкісти, люди складної техніки, розуміли все з одного слова. Пояснювати наказів не доводилося.

І от настав час, коли було зав'язано останню мотузочку, закріплено останній болт на платформі. Ешелон підготували до відправки на кілька годин раніше строку.

Король ще раз, уже востаннє, пройшовся понад вагонами. Все було зроблено, все перевірено. Можна іти доповідати командирові.

Він пішов до командира полку, доповів про готовність і дістав дозвіл іти в місто до дванадцятої години. Вирушати ешелон мав, очевидно, тільки ранком, хоч наказу про це ще не було.

Король і Орленко радо скористалися з дозволу командира. Це вперше з того часу, як одягли вони військову форму, вдалося їм вийти до міста.

Тепер дивне враження справляв Київ. Король роздивлявся його так, ніби взагалі вперше потрапив у це місто. Змінилися не так самі вулиці, як тон руху, загальний настрій. Автомобілі проходили з синіми затемненими фарами, вже одного цього було досить, щоб зробити місто невпізнанним. Колони ще не озброєних, а тільки одягнених у військову форму призовників нагадували про мобілізацію. В нічному небі, патрулюючи, гуркотіли літаки.

Цього вечора Король ясно зрозумів сильне і захоплююче почуття людини, на плечі якої покладено відповідальність за спокій людей цього міста, за долю цілої країни. Останніми днями подумати про щось подібне просто не було часу. Зараз ці думки формулювалися чітко і ясно.

Десь на вокзалі стоїть ешелон Сергія Короля. Брезентом закриті до часу довгі скорострільні гармати. Біля танків ходять танкісти, прислухаючись до кожного слова, до кожного наказу. І все це для того, щоб спокійно могло дихати місто, щоб діти бігали вулицями, збираючи каштани. За цей спокій відповідає і він, старший лейтенант Король.

І Король з Орленком пройшли на свій завод попрощатися.

Завод і всі його відділи працювали тепер напружено, як ніколи.

Марина Токова поруч з Юрієм Крайнєвим пройшла повз них. Вони привіталися, але спинитися і розмовляти ні в кого часу не було. Виявлялося, обидва командири тут ніби заважають — тільки вони нічого не роблять.

Король подумав, що всі ці люди вже знайшли своє місце і йому слід бути теж на своєму місці. Став говорити про це Орленкові, і виявилося, що думають вони про одне. Тоді вже, не вагаючись, швидко попрощалися юнаки з усіма знайомими і повернулися до свого ешелону.

Так відчувся в Києві перший подих війни. Ще бували місяці миру, коли ясно світилися ліхтарі на вулицях, коли легковажні могли навіть забути про те, що в світі іде війна Але гармати, не перестаючи, гриміли в Європі, і хвилини передишки не могли обманути нікого. Темна дипломатична гра плелася у світі, і нарешті настав день, коли ворог напав на СРСР, коли справжня війна стала реальністю, настало двадцять друге червня 1941 року.

Частина третя

ЗОРЯНІ КРИЛА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Багато чого передумав Юрій Крайнєв у перші години після початку війни. В Києві ходили тільки чутки, невиразні і тривожні, але Крайнєв уже знав усе. Валенс розбудив його дуже рано, розказав про початок воєнних дій і зник, його негайно викликали в Раднарком — видно, інституту стратосфери війна ставила особливі завдання.

Крайнєв довго сидів нерухомо у своєму кріслі після того, як зник за дверима Валенс. Він дивився крізь вікно на червневе небо; воно було спокійним, глибоким, мирним. Але в цьому небі кожну мить могли з'явитися бомбардувальники німців, і Крайнєв уявив це собі так яскраво, що навіть очі мимоволі міцно закрилися.

В ці хвилини особливу відповідальність на собі відчув Юрій Крайнєв. Не можна сказати, щоб раніше він не готувався до війни. Швидше навпаки — все життя його було присвячене саме цій підготовці. Літаки його призначалися саме для війни, а вся робота його присвячувалася тільки їм.

Але коли війна стала вже не майбутнім, а реальністю, то виявилося, що зроблено зовсім не так багато, як хотілося б. Робота над крейсером була безперечним успіхом. Сьогодні його крейсери вже, мабуть, пішли в бій, але зараз треба думати про досконаліші машини. Конструктори в Радянському Союзі створили дуже добрі типи швидкісних винищувачів, здатних перемагати найкращі німецькі зразки, але спокою ця думка не приносила. Може, навіть варто на якийсь час припинити проектування і всякі дослідні роботи, а самому сісти на літак і змагатися з ворогом? Проте цю думку Крайнєв відкинув дуже швидко — сила його не в цьому. Він мусить винайти машини абсолютно надійні для льотчика, грізні в бою, могутньо озброєні. В цьому його сила, його покликання. Значить, тепер працювати, працювати без сну і відпочинку, працювати з повним напруженням усіх сил, аж поки не злетять в небо нові літаки Юрія Крайнєва.

Задзвонив телефон. Крайнєв схопив трубку. Говорив Валенс. Треба було негайно іти в інститут. Крайнєв зітхнув з полегшенням. Голос Адама Олександровича був, як завжди, спокійний, ніби і не почалася війна, ніби не могли кожну мить з'явитися в небі ворожі літаки.

Крайнєв заспішив. Хотілося швидше поговорити з Валенсом, все узнати, зрозуміти, як тепер треба жити, працювати, точно знайти своє місце в цій великій війні.

Було вже біля дванадцятої, коли Крайнєв зайшов у кабінет директора інституту. Він мимохіть сковзнув поглядом по обличчю Валенса, намагаючись знайти сліди хвилювань, але нічого не помітив — може, тільки уважнішим став погляд директора.

— Сідай, — запросив Валенс, настроюючи приймача. — Зараз будемо слухати урядове повідомлення.

Крайнєву від хвилювання захопило подих. Тепер усі думки його полонило чекання.

За півгодини війна стала перед очима у всьому її велетенському обсязі і значенні. Крайнєв уже міг вільно думати і розраховувати. Це війна не на один місяць, і йому самому і всім друзям його доведеться тут чимало попрацювати.

Юрій навіть став планувати перехід на проектування швидкісного винищувача із звичайним мотором — ця машина мусила б далеко перевершити всі найновіші зразки німців. Звичайно, на якийсь час від дослідної роботи над літаками з реактивними двигунами доведеться відмовитися. Це трохи прикро, але зараз, мабуть, не час мріяти, не час працювати над машинами, за які ніхто не може поручитися напевне.

Валенс перебив хід його думок.

— От що, — сказав він поволі і не поспішаючи, явно даючи собі час краще зібратися з думками, — будемо ми з вами, Юрію Борисовичу, з Києва вибиратися.

Юрій глянув так, ніби директор несподівано збожеволів. Навіть припущення про залишення Києва не могло з'явитися в думках.

— Як вибиратися? — видихнув Крайнєв. — Для чого вибиратися?

— Для того щоб можна було працювати над літаками з реактивними двигунами, — зовсім спокійно сказав Валенс.

— Ти думаєш, що зараз час займатися літаками, які невідомо коли дадуть справжній ефект, і невідомо яким він буде, цей, ефект? І це в той час, коли йтиме війна, коли фронтові потрібні будуть абсолютно перевірені, надійні машини? Ні, Валенс, на час війни від мрій доведеться відмовитися.

— Ти так думаєш? — Голос Валенса не виказав ні найменшого хвилювання. — А от є на світі дуже багато людей, і я теж належу до їх числа, які думають інакше. Невже ти гадаєш, що можна залишити нашу основну роботу тільки тому, що літак з бензиновим двигуном надійний, а реактивний літак ще не зовсім? Невже мені треба зараз читати тобі лекцію про те, що навіть під час війни не можна жодної хвилини втрачати перспективи розвитку? Всюди працюють над реакційними літаками, І ми не маємо права відставати.

Юрій слухав свого Друга, вже цілком розуміючи його правоту, але зразу погодитися не міг. Валенс відчув це і продовжував:

— У нашій країні ніщо, навіть війна, не зможе спинити технічного прогресу. Домни, які будуватимуться під час війни, будуть кращими і продуктивнішими за довоєнні. Поля під час війни можуть і мусять давати більше, ніж довоєнний урожай. Літаки можуть і будуть кращими від довоєнних, бо конструктори урахують весь великий досвід боїв. А ми з тобою працюватимемо в глибокому тилу над реактивними літаками, хоч війни вони можуть і не побачити. Це вже не так важливо. Може, якраз наприкінці війни вони будуть важити значно більше, ніж на початку.

— Невже ти думаєш, що війна так затягнеться?

— Все може бути. Я певен, це не на місяці, а на роки робота. І хоч це і довго тягтиметься, часу у нас з тобою дуже мало. Треба негайно розробляти план евакуації інституту.

— Але для чого?

— Не можна працювати, відчуваючи загрозу бомбардування. Крім того, нас тут напевне бомбитимуть спеціально. Я не припускаю, щоб вороги не знали, де міститься інститут стратосфери.

— Ми будемо евакуюватися тільки через небезпеку?

Питання було поставлено різко, і на нього треба було відповідати. Валенс і відповів так, як міг відповісти в перший день війни, коли ще далеко не все було ясно.

— В усякому разі треба заховати інститут від усіх випадковостей, і навіть не так інститут, як його людей. Це найголовніше.

Юрій Крайнєв зрозумів, наскільки наївними були його думки і припущення. Валенс, як завжди, мав цілковиту рацію, і вказівки його треба було виконувати швидко і безвідказно.

Директор витяг із столу аркуш наперу і став писати план евакуації інституту. І від його переконливого діловитого тону, від того, як спокійно і впевнено працював він, Крайнєву стало зразу спокійніше на серці і зразу потягло до роботи. Він пройшов довгим коридором до себе в кабінет, сів до столу, але зразу працювати не зміг. Почалися телефонні дзвінки. Всі співробітники інституту намагалися відразу ж довідатися, що і як треба робити, всі почували на собі велику відповідальність за свою країну, за свою роботу, — всі вимагали дії.

Поки що нікому нічого конкретного Крайнєв не відповідав. Всім рекомендувалося завтра, як звичайно, приходити на роботу і братися до справ.

Крайнєв відчував, як спокій і впевненість, передана йому Валенсом, ніби передається далі всім співробітникам інституту, і відзначити це було дуже приємно.

Він покинув роботу тільки тоді, коли в кабінет зайшов директор і запропонував іти обідати. Юрій глянув на свого друга здивовано. Валенс розсміявся.

— В мене таке враження, — сказав він, — ніби ти збираєшся всю війну нічого не їсти, жодної ночі не спати і працювати всі двадцять чотири години на добу. Цікаво знати, на скільки тебе вистачить в такому разі? Мабуть, аж на цілий тиждень. А війна ця протягнеться трохи довше, це я тобі напевне пообіцяти можу.

— Ні, мені все-таки хочеться побачити нашу перемогу, — відповів Юрій, встаючи з-за столу, — тому ми підемо і пообідаємо, а потім знову повернемося сюди.

— Це правильно, — сказав Валенс, — але в мене до тебе ще одне слово. Такі настрої, як у тебе сьогодні, будуть ще багато в декого. Ти мусиш допомогти мені ці настрої подолати. Люди повинні зрозуміти, — наша робота — це не мрії, а майбутнє авіації. Отже, вона ие тільки потрібна, а просто необхідна. І чим швидше ми організуємо колектив, тим буде краще для нас і для роботи.

— Я вже бачу, що трохи погарячився, — ніяковіючи, сказав Юрій. — Я не думаю, щоб нам важко було переконати товаришів. Я боюся іншого — як вплине на людей така раптова евакуація?

— Так, про все це ще треба добре подумати, — відгукнувся Валенс, — але паніки ми тут не припустимо. Що б не трапилося, інститутові не місце під бомбами. Це зрозуміє кожен.

Разом вийшли вони з інституту, і тільки-но ступили на тротуар, як перервалося мірне такання метронома з гучномовців і диктор, трохи схвильований від незвичних слів, оголосив повітряну тривогу.

Крайнєв і Валенс спинилися біля стіни інституту і стали дивитися в небо. Трійка важких юнкерсів-88 йшла над Києвом і зникла в напрямі Дарниці.

— Я добре знаю цю машину, — сказав Крайнєв. — Не дуже далеко у німців пішла техніка, коли вони з такими літаками починають війну.

І, сказавши ці слова, він несподівано згадав Людвіга Дорна і його хвальковиті обіцянки. Юрію Крайнєву хотілося б ще раз з ним зустрітися і дещо згадати.

— Коли-небудь ми побуваємо в нашій бетонній тюрмі, — сказав Юрій. — Це варто зробити хоч би для того, щоб поставити пам'ятник Волоху. Я поклявся колись у цьому на його могилі.

Валенс нічого не сказав у відповідь, тільки обличчя його спохмурніло.

Вони ще раз спинилися біля гучномовця і прослухали перші зведення. Нічого заспокійливого там не було, і тривога, все розростаючись, охоплювала серця. Повідомлялося тільки про бої на кордонах.

— Ввечері будемо все точніше знати, — сказав Валенс.

— Ти думаєш, вони можуть далеко пройти в своєму наступі?

— Не знаю, — відповів Валенс, — фактор раптовості — сильна річ, і поки ми його подолаємо, безперечно, пройде час. В ці дні можуть трапитися несподіванки, і до всього треба приготуватися.

Юрій відчув тривогу в словах Валенса і до самого обіду вже не сказав пі слова. Несподівано посмішка з'явилася на його обличчі. За прозорим склом вікна в блакитній глибині неба дев'ятка крейсерів Юрія Крайнєва йшла на захід. Важкі машини з ревом пройшли над Києвом і ніби розтанули в синяві.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Всі подальші події розвивалися так швидко, що Юрій Крайнєв не завжди встигни відзначиш біг часу. День ніби перестав відрізнятися від ночі. В усякому разі, звичний поділ доби зник. В будь-яку годину можна було всіх знайти на роботі. Тепер люди гуртувалися одне до одного щільніше. Залишатися на самоті нікому не хотілося. Багато співробітників Крайнєва взагалі перебралися в інститут.

Ранкового зведення Радянського Інформбюро завжди чекали нетерпляче до гарячковості. Ці повідомлення не приносили нічого приємного. Щодня з'являлися все нові і нові назви напрямків, де проходили бої, і всі розуміли, як багато міст уже залишено, і інститут стратосфери треба рятувати не тільки від бомб.

Крайнєв і його друзі одного ясного ранку висадилися з вагонів у маленькому місті за Уралом, де панувала така тиша, ніби ніколи на світі не було і не могло бути ніякої війни. Будиночки в місті вражали незвичне око, були вони дерев'яні, побудовані за старим уральським зразком, оздоблені дерев'яними візерунками. Але біля околиці міста височів завод, створений тут незадовго до війни, і поруч нього здіймалися в небо високі корпуси. Це була ніби наочна ілюстрація до того, як готувала партія країну, і весь народ, і господарство його до цієї неминучої сутички.

Крайнєв швидко познайомився з заводом, з його директором, навіть з робітниками. Його всюди зустрічали привітно, але трохи насторожено. Директор побоювався, що Крайнєв вимагатиме для свого інституту надто багато площі, і мав чимало підстав для того. І може, все не обійшлося б так гладко, коли б не прибув Валенс. Він привіз останні матеріали і обладнання інституту, а також нові завдання. Він тримався так, ніби переїзд інституту на тисячі кілометрів був звичайнісіньким і давно передбаченим.

Правда, у хороших умовах опинився тільки інститут, його лабораторії та експериментальні майстерні. Співробітникам доводилося скрутніше. Маленьке місто не могло вмістити всіх людей, які щодня з'являлися на його вокзалі, і тому доводилося тіснитися, як ніколи. Проте ці незручності не могли похитнути бажання,/ю роботи, і весь колектив жив тільки одним — швидше знову розпочати експерименти над реактивними літаками.

Ганні Ланко вдалося вивезти з собою всю свою лабораторію, з усім обладнанням. Компресор, на конструкцію якого стільки часу витратив Король, теж було перевезено, і, мабуть, чи не першим помислом Ганни, раніше власного влаштування, раніше думки про їжу і житло, була вимога, щоб встановили його негайно.

А для Марним Токової несподівано вішала зовсім відмінна від усіх останніх співробітників інституту робота. Зразу ж, тільки-но вивантажилися, прийшла телеграма від Соколової. Директор заводу просила негайно послати когось із інженерів до неї розібратися з цілою купою інститутських креслень, які лежали на заводі. Треба було визначити, які з них важливі і підлягають евакуації, а які можна знищити. Кому ж було їхати, як не Марині? Вона швидко зібралася, попрощалася з Крайнєвим і Валенсом і вирушила знову на Україну, де вже йшли бої недалеко від Києва.

Чим ближче під'їздила Марина до заводу, тим тривожнішими ставали вагонні чутки і розмови. Говорили, ніби вже німці прорвалися до самісінького Києва, ніби вже оточили місто і навіть перейшли Дніпро. Говорили, що німці рвуться до Москви. Від усіх цих розмов і чуток, які не можна було ні перевірити, ні заперечити, бо у вагонах ніхто нічого не знав, тільки боліла голова і тривога облягала серце.

Вільніше зітхнула Марина, коли вже нарешті опинилася на заводі і побачилася з Соколовою. Тоді все прояснилося і стало на свої місця. Становище, звичайно, було дуже складним, фашиста і справді ще рвалися на схід, але темп їх руху вже стишився, і кожний пройдений метр було густо полито ворожою кров'ю.

Завод уже майже весь демонтували і вивезли. Залишалося ще багато всяких дрібниць, старих креслень, приладів, які, може, і везти не варто було, а слід просто знищити. Саме за цю роботу і взялася Марина.

Дивне враження справляв тепер на неї завод. Чомусь згадувався вулик, давно покинутий бджолами. Замальовані синьою фарбою високі вікна здавалися неприродними. Все змінилося тут. Власне кажучи, заводу вже не було.

Минуло ще кілька днів, і навіть спокійна і врівноважена Соколова стала похмурою, тривожною. Німці і справді досягли Києва. Була пряма загроза, що не сьогодні завтра вони з'являться десь недалеко від заводу. На експериментальному аеродромі базувалася військова льотна насінна. Тили армій з’явилися в заводському висілку. Все більше військових проходило дорогами.

Треба було виїжджати, а Соколова все не наважувалася.

Покидати цей завод було так боляче, ніби виривати власне серце. Адже все тут збудоване на її очах, вона знає тут кожен камінчик. І все-таки настав день, коли грім канонади долинув і сюди. Соколова наказала Марині закінчувати роботу. Ввечері вони мали виїхати на машині до Харкова, а там уже продовжувати путь поїздом.

Марина багато працювала ці дні. Вона перевернула і знищила силу-силенну старих, непотрібних креслень, відібрала цінні, запакувала їх і вирішила взяти з собою, нікому не довіряючи. Соколова схвалила її план. Вантажна машина спокійно могла вмістити ще десяток таких пакунків. Тут нічого хвилюватися.

І коли вже все було закінчено, а до від'їзду залишалося трохи більше години, Марина вирішила востаннє оглянути завод, пройтися по рідних місцях.

Вона пройшла по порожніх коробках цехів, і на неї повіяло холодом справжнього кладовища. Спробувала уявити собі ці цехи гомінкими, сповненими людей і верстатів, але згадка була такою болючою, що Марина навіть здригнулася.

Вона вийшла з цеху, пройшла до буднику, де довелося жити, коли випробовували першу модель крейсера. Зайшла до своєї кімнати, двері якої було не тільки не замкнено, але навіть і не причинено. В кімнаті після Марини вже хтось жив, зараз вона була зовсім порожня, на підлозі валялися незнайомі чужі речі. Марина важко зітхнула і причинила двері. Глянула на годинника — до часу, визначеного Соколовою, залишалося півгодини. Повернулася і поволі пішла східцями вниз. Потім добре знайомою стежкою до могили, де лежав білий камінь.

Вийшла на високу могилу, глянула, і їй здалося, ніби там, далеко на заході, гримить справжній грім і далекі зірниці спалахують в небі.

Хвилину дивилася, не розуміючи, в чому справа, потім отямилася. Це ж там на заході іде бій, це війна наближається до заводу.

Марина почула знайоме ревіння моторів і глянула вгору. Високо в небі просто над нею йшли навантажені бомбами крейсери Юрія Крайнєва. Дев'ятка за дев'яткою, вони пропливали у височині і зникали десь за горизонтом. В польоті відчувалася незборима могутня сила.

Марина нехотя відірвала погляд від потужних літаків. Як хотілося б їй бути на одному з них, разом з радянськими льотчиками громити ворога.

Несподівано важке гуркотіння почулося за могилою. Земля стугоніла під важким залізом, і Марина, озирнувшись, мало не похитнулася від несподіванки — до могили підходило кілька танків.

Вони йшли від заводу, і цілком ясно було, що це танки наші, радянські, але впевнитися в наближенні війни було страшно.

Важкі машини підійшли до могили і спинилися на невеликій віддалі одна від одної. Люки відкрилися. Танкісти повискакували на землю. Сергій Король швидко вийшов на могилу.

Він тепер командував танковим батальйоном, капітан Сергій Король. Його помічником по технічній частині став старий друг Володимир Орленко. Так, як в житті йшли вони разом, так і у війні побажали вони бути поруч.

От і тепер Орленко, не відстаючи ні на крок від Короля, зійшов на могилу, і раптом вони обидва пізнали Марину.

— Що ви тут робите? — жахнувся Король, — Вам уже давно час бути далеко в тилу.

— Скоро буду, — байдуже відповіла Марина. — За кілька хвилин вивеземо останні креслення з заводу. Зараз я піду вже.

— От ніколи не сподівався вас тут зустріти! — вигукнув Орленко.

— Але я дуже рада з вами побачитися, — відповіла дівчина.

Вони всі троє розуміли, що говорять якось не так, як слід було б говорити давнім знайомим і друзям, але інші слова не приходили, бо всі думки були полонені грозою на недалекому обрії.

— Мені час іти, — сказала Марина після короткої паузи. — Я сподіваюся скоро побачитися з вами і бажаю вам великого успіху.

— Ви поїдете машиною? — запитав Король.

— Так.

— Не їдьте на Костянтинівку, — несподівано гаряче вихопилося у Орленка.

Марина глянула на нього тривожно.

— Прощайте, друзі, — тихо сказала вона і рушила з могили.

Друзі довго дивилися, як сходить вона стежкою вниз, як зникає її постать серед заводських будівель.

— Хоч би їм вдалося щасливо доїхати, — тривожно сказав Король, дивлячись, як заграва все розгоряється, ніби охоплюючи весь горизонт.

З-за далеких лісів з'явилися літаки. Тепер вони летіли легко і вільно. Вони точно вдарили у найвразливіші місця ворога. Це крейсери Юрія Крайнєва поверталися на свої бази.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

У товарних, міцно замкнених знадвору ваганах було неймовірно душно вдень, коли пекло гаряче сонце, і смертельно холодно вночі. Любов Вікторівна Берг лежала на нарах, збитих з неструганих соснових дощок, і в щілинку, яка залишилася на тому місці, де раніше було віконце, намагалася щось побачити, визначити, куди йде ешелон. Та в малюсіньку щілинку нічого не можна було розгледіти як слід. Мимо пропливали якісь частини будівель, гілля дерев, стрічні поїзди. До того ж і поворухнутися було важко: вагон був набитий жінками, як діжка оселедцями.

Все сталося так несподівано швидко, що Любов Вікторівна навіть отямитися не встигла і справжній сенс подій зрозуміла пізніше, вже в дорозі.

До тюремної камери, де вона сиділа, чекаючи відправки у північні табори, звістка про війну проникла дуже швидко, і всі ув'язнені страшенно хвилювалися, роблячи сотні і тисячі різноманітних припущень — одні з радістю та надією на швидке звільнення, інші з розпачем і безнадією.

Мабуть, через місяць після початку війни, десь наприкінці липня, всіх їх вивели з камер, вишикували на тюремному подвір'ї, потім під посиленою охороною провели на вантажну станцію, посадовили у вагони й міцно замкнули за ними важкі двері.

Тепер засмутилися навіть ті ув'язнені, які вірили у своє дострокове звільнення. Уже ніхто не сумнівався, що всіх їх вивозять з Києва на північ, у Сибір, що думку про волю доведеться надовго залишиш.

Перші дні війни Любов Вікторівна провела в напруженому, несамовитому чеканні чогось несподіваного, надзвичайного, що мало покласти край чорному невезінню, яке почалося з того трагічного провалу на заводі. Відтоді минули вже не місяці, а роки, і кожну минулу годину було страшно згадати: адже Любов Вікторівна весь час чекала смертного вироку. Та засудили її не до розстрілу, а до двадцяти років ув'язнення, і вирок цей видався їй величезною милістю'. В неї було таке почуття, ніби вона знову народилася на світ, ніби не все в житті втрачено, ніби можлива ще зміна на краще.

Отже, початок війни вона сприйняла так, наче фашиста напали на Радянський Союз тільки для того, щоб звільнити з ув'язнення її, Любов Вікторівну Берг. Ця аж ніяк не побожна жінка гарячково, фанатично молилася богові, в якого раніше ніколи не вірила, щоб ніщо не перешкодило гітлерівцям захопити Київ, розбити тюрму, випустити її на волю.

І от усі надії Любові Вікторівни загинули. Все далі й далі відходив од Києва їхній ешелон, все менше і менше було надії на порятунок.

Жінкам здавалося, ніби їдуть вони вже хтозна-скільки і заїхали, мабуть, аж на край Сибіру, а насправді поїзд з ув'язненими був ще зовсім недалеко від Києва: доводилося весь час пропускати вперед ешелони з евакуйованими заводами та установами. Все рушило на схід, усі прагнули швидше опинитися на нових місцях і розпочати роботу на оборону.

Та у міцно замкненому вагоні про все це знали дуже мало, і вигадані, іноді неймовірні чутки сприймали тут як дійсність.

Десь біля станції Гребінка ешелон з ув'язненими зупинився надовго. Повз нього мчали швидкі поїзди, все переплуталося в гарячковій лихоманці відступу, і нікого не цікавив тюремний ешелон, його відвели на запасну колію, в поле, далеко від станції, там і стояв він, нікому не потрібний і забутий. Вночі зовсім близько падали бомби. Нічого страшнішого за цю ніч ще не переживала за все своє життя Любов Вікторівна Берг. Почуття свого повного безсилля, свідомість близької смерті доводили до істерики, до божевілля.

Потім раптом, мов відрубане, скінчилося бомбування. На далекій польовій колії залягла тиша, Тільки на нарах, закривши руками голови, ніби захищаючись від уламків бомб, ще плакали жінки.

А тиша настала дивовижна: ні шереху, ні звуку, нічого не чути. Неначе вимер увесь світ.

Вранці, коли жарке сонце торкнулося своїм першим промінням вагонів, загнаних на далеку колію, над станцією пролунали короткі автоматні черги. Десь уривчасто, ніби зітхаючи, вдарили гармати, і знову все затихло. Потім у замкнені двері вагона хтось постукав міцним прикладом автомата, і Любов Вікторівна, ще не вірячи собі, ще боячись помилитися, почула знадвору німецьку мову.

Це було несподівано і неймовірно. Адже всі ув'язнені вважали, що гітлерівці дуже далеко від них, десь біля Києва, а тут маєш: уривиста, схожа на вороняче крякання німецька мова лунає зовсім близько, біля самісінького вагона.

В тиші почулися лункі кроки кованих чобіт і… знову німецька моїва! Тепер помилки вже не могло бути. Любов Вікторівна добре чула, як двоє німців розмовляли між собою, сперечаючись, що може бути в цих замкнених вагонах.

І тоді, тремтячи від радості, вся охоплена бажанням вирватися із своєї рухомої тюрми, Любов Вікторівна закричала:

— Гільфе! Гільфе!..

Розмова по той бік урвалася, потім почулось кілька ударів по замку вагона, і за мить двері було відчинено. Перед вагоном стояло двоє: німецький лейтенант і солдат. Вони аж подалися назад, таким смородом війнуло з вагона.

— Хто такі? Хто тут говорить німецькою мовою? — спитав лейтенант, на всякни випадок зводячи автомат.

— Ми ув'язнені! Ув'язнені жертви радянської влади, — відповіла за всіх Любов Вікторівна.

— Жертви радянської влади? — не одразу зміг второпати лейтенант. — Певне, засуджені?

— Так, так! — кричала Любов Вікторівна.

— Дуже добре, — мовив лейтенант.

— Нас хотіли вивезти у Сибір, на рудники, працювати там, — вже торохтіла Любов Вікторівна, зіскакуючи на землю. — Але нас врятував блискавичний наступ доблесних військ нашого фюрера…

Берг говорила, ні на мить невгаваючи. Решта ув'язнених мовчали. Зустріч з німцями злякала їх. Вони ненавиділи фашистів, і ненависть ця мимоволі переходила й на Любов Вікторівну. І та відчула це безпомилково. А втім, її це зараз зовсім не цікавило. Їй було абсолютно байдуже, яка доля спіткає її випадкових супутниць, вона мала думати лише про себе.

— Я мушу негайно зв'язатися з представником гестапо, — твердо й упевнено сказала вона, а, мабуть, не так слова, як самий тон її одразу вплинув на лейтенанта.

— Хто ще хоче зв'язатися з представником гестапо? — ламаною російською мовою спитав він.

Ніхто не сказав ні слова.

— Гаразд, — вирішив лейтенант. — Можете собі йти під усі чотири вітри, ви мені не потрібні. А вас, — звернувся він до Берг, — попрошу за мною…

Любов Вікторівна Берг уже через чотири дні опинилася в Києві. Плечі її туго облягала новенька форма військ СС. Щоправда, ніяких відзнак, які вказували б на нове звання Любові Вікторівни, не можна було побачити ні на комірі, ні на погонах, але фрау Берг на те анітрохи не зважала: для такого надійного і перевіреного агента, як вона, фашисти, безперечно, не скупитимуться на звання.

За наказом свого шефа Любов Вікторівна негайно виїхала на завод, де їй раніше довелося працювати і де сталося «те нещастя». Величезні коробки цехів були тепер порожні, безлюдні. Там, де колись тихо шуміли верстати, обробляючи блискучий міцний метал, нині зіяли дірки у бетоні долівки та стирчали болти кріплень. Зелена березка вже встигла пролізти на стіни цехів. Тоскна тиша стояла над корпусами. Любові Вікторівні на мить стало млосно… Так, треба було мати нелюдську силу, щоб за такий короткий строк поставити весь завод на колеса. Саме про цю силу думала зараз Берг, і радості ця думка принести їй не могла.

А проте особливо роздумувати зараз не доводилося. Шлях її вже визначився цілком точно: разом з Гітлером до перемоги чи до могили… Іншого виходу не було.

Повернувшись до Києва, Любов Вікторівна доповіла про все своєму шефові. Той вислухав її і брудно вилаявся, незважаючи на те що перед ним була жінка.

— Отак завжди! — лютував шеф. — Вагони з ув'язненими вони залишають, а підприємства вивозять!.. Ми ще жодного заводу не захопили… Прокляття! Та нічого, нічого, ми ще своє візьмемо… Але що його зараз робити? Адже весь світ мусить знати, що працює не тільки київський інститут стратосфери, а й завод. Так! Працює для нас, для імперії, чорт забери!..

— А хіба інститут працює? — поцікавилася Берг.

— Ви ідіотка! — загорлав шеф. — Він працює так само, як і ваш завод… Але він мусить працювати і буде працювати, інакше нам з вами ціна ламаний гріш. Ясно?

— Ясно, — відповіла Любов Вікторівна, хоч їй було зовсім не ясно, як може починати роботу завод, коли в цехах немає жодного верстата. Але зараз, як вона бачила, всякі запитання були явно недоречні, і Берг завбачливо промовчала.

— Завтра о дванадцятій приходьте до мене, — наказав їй шеф, — я познайомлю вас з людиною, для якої ви працюватимете. Найкраще, звісно, було б знову закинути вас за лінію фронту, але…

Він глянув на Любов Вікторівну, побачив, як зблідло, майже посіріло від жаху її обличчя, і зневажливо всміхнувся.

— Що, не хочеться знову зустрічатись із старими знайомими? Правильно, вас там надто добре знають, хоча в тому безладді, яке панує в тилу наших противників, вас ніколи не спіймали б. А втім, рискувати вами ми зараз не будемо, для вас знайдеться важливіша робота. Отже, приходьте завтра, будемо починати ваші нові знайомства.

— Можу я запитати, з ким?

— Завтра прийдете і дізнаєтеся, — відрубав шеф. — Все! Можете йти… Прокляття! — вилаявся він уже не знати чого.

Любов Вікторівна вийшла з гестапо, почуваючи себе розбитою. Хвилини, коли шеф говорив про її перехід через лінію фронту, були настільки жахливі, що в неї й досі тремтіли коліна. Про таку перспективу навіть подумати було страшно.

Вона повільно йшла Володимирською вулицею, роздивлялася Київ, стрічних і дуже дивувалася змінам, які сталися тут за короткий час. Люди, які траплялися назустріч, були похмурі, зосереджені, намагалися швидше сховатися в під’їздах. За розбитими вітринами багатих магазинів панувала моторошна пустка.

Вулицею Леніна зійшла Любов Вікторівна на Хрещатик і довго стояла, втупивши погляд у суцільні руїни. Навіть дивним здавалося, як можна так швидко перетворити високі будинки на гори рваного бетону й цегли.

Пробираючись між завалами, вона дісталася Бессарабки і на мить зупинилася, побачивши просто перед собою невеличку юрбу людей. На балконі другого поверху стояла повна червонопика жінка, розривала й кидала на землю облігації радянських позик, а внизу кілька фотографів увічнювали цю історичну подію.

Любов Вікторівна глянула на цю інсценівку, знизала плечима й поспішила додому. Їй чомусь стало неприємно від цього видовища. Спіймала себе на тому, що не дуже-то вірить у перемогу фашистів, але, відразу ж злякано озирнувшись, ніби хтось міг підслухати її, відкинула цю думку, ніби втоптала її в землю і розтерла, як недокурок, каблуком, щоб ніколи більше вона не могла повернутися. Життя Любові Вікторівни Берг залежало від перемоги фашистів — значить, ні тіні сумніву вона не мала права допустити в собі…

Їй було дуже незатишно в цьому зруйнованому, голодному, хоч все-таки красивому місті. Вона вийшла на бульвар і довго, ні про що не думаючи, йшла під високими каштанами. Назустріч мчали німецькі військові машини, зустрічні солдати про всяк випадок віддавали їй честь, а вона все йшла і йшла, не впізнаючи Києва. У Ботанічному саду тепер жило багато бездомних людей. Тут появилися хижки, зроблені з розбитих ящиків, що дуже скидалися на собачі конури. Навіщо було розташовуватися тут, коли весь Київ порожній і можна зайняти будь-яке приміщення, Любов Вікторівна не могла зрозуміти.

Нарешті вона пішла до своєї квартири. А втім, назвати своєю її можна було дуже приблизно. Просто комендант великого будинку на вулиці Леніна, де розмістилися тепер співробітники гестапо, вказав їй на порожне приміщення, звідки давно вже евакуювалися на схід справжні господарі, і Любов Вікторівна зайняла його, як щось належне їй по праву.

В трьох великих кімнатах збереглися меблі, дрібні речі, чимала бібліотека. Берг не раз намагалася уявити собі, хто жив тут до неї, які вони були, справжні господарі, але нічого з цього не виходило.

В той день, вересневий, теплий, вона довго сиділа біля відчиненого вікна і дивилася на вулицю. Просто проти її вікон, унизу, якийсь приватник уже встиг відкрити комісійну крамницю. Дивно змінився Київ, тільки каштани виглядали по-старому — стояли вони вздовж вулиці Леніна, міцні, непоборні, певні своєї могутньої мідної краси.

Сутінки вже залягли над містом. Темрява ставала непроглядно густою. Коли-не-коли розірве її світло автомобільних фар, і знову тиша, непорушність. Комендантська година…

Але було щось непевне в цих тиші і спокої. Здавалося, ніби десь під землею, у глибокому запіллі, вже прийшли в рух невидимі, але страшні сили, невблаганні й незламні. Любов Вікторівна знала, що все це тільки гра нервів, але все-таки поспішила зачинити вікно і лягти. Так воно спокійніше.

Другого дня, точно о дванадцятій годині, вона знову з'явилася в кабінеті свого шефа і побачила перед його столом сивого худорлявого чоловіка, з сухим хижим обличчям, тонкими, міцно стиснутими губами й водянистими, безбарвними, глибоко запалими очима. Руки цей чоловік поклав перед собою на стіл, і Любов Вікторівну вразили довгі нервові пальці з припухлими і, мабуть, болючими суглобами.

Фрау Берг, зупинившись на порозі, скинула руку вгору:

— Хайль Гітлер!

— Хайль! — недбало, наче відмахуючись, поворухнув рукою шеф.

— Хайль! — ніби заводна іграшка, скочив з місця і знову сів на стілець незнайомий чоловік.

Любов Вікторівна розглядала його уважно, оцінююче. Щось непевне відчувалося в усій поведінці гостя — немовби хотів він якось вислужитися перед шефом, немовби чимось завинив перед ним.

— Прошу знайомитися, фрау Берг, — сказав шеф.

— Людвіг фон-Дорн, — знову схопився зі свого стільця незнайомий.

— Любов Берг, — відрекомендувалася Любов Вікторівна. — Мені здається, я вже щось чула про вас… Ви знаєте Юрія Крайнєва?

Зовсім того не бажаючи, вона вдарила Дорна по найвразливішому місцю, по болючій, ще незагоєній рані.

— Ха-ха-ха! — весело зареготав шеф. — Оце запитання так запитання! Можна сказати, снайперський постріл!.. Вітаю вас, фрау Берг!..

Нічого не розуміючи, дивилася Любов Вікторівна то на Дорна, то на свого шефа.

— Ха-ха-ха! — сміявся шеф. — Вони таки добрі знайомі, фрау Берг! Адже колись Юрій Крайнєв утік саме від пана фон-Дорна. Крайнєв розповідав вам коли-небудь про це?

— Мені особисто — ні, але цю історію знали всі в інституті стратосфери і на заводі.

— От бачите, Дори, яка ви відома людина! — все ще сміявся шеф. — Та сподіваюсь, що разом з фрау Берг ви не повторите такої дурниці і зумієте спокутувати свій гріх перед райхом.

Збентежений Дорн сердито глянув на шефа.

— Пробачте, але я приїхав сюди не для того, щоб вислухувати ваше недоречне кепкування, — різко сказав він.

Шеф одразу перестав сміятись, з цікавістю глянув на свого гостя. Мабуть, фон-Дорн ще почуває себе досить сильним, коли дозволяє собі розмовляти таким тоном. І тому, не бажаючи наживати собі ще одного ворога, шеф примирливо сказав:

— Ну, гаразд, не гнівайтеся. Перейдемо до справи. Завдання перед вами цілком ясне: зібрати всіх людей, які раніше працювали в інституті стратосфери, і негайно розгорнути наукову роботу. Стратосферна реактивна авіація — це саме те, над чим працюють найвидатніші німецькі вчені, це саме та нова зброя, про яку мріє фюрер… Я кажу про це для вас, щоб увести вас у курс справи, — звернувся він до Любові Вікторівни. — Значить, коли ми можемо знайти хоч якісь залишки робіт Крайнєва, хоч краплину його досвіду, то мусимо їх знайти і поставити на службу нашій державі.. Ви можете не обмежувати себе грішми на підкуп людей та розшуки. За місяць я хочу мати від вас рапорт про успішну роботу інституту або хоч про початок його роботи. Бажаю вам успіху. Хайль!

Цим разом він встав і високо підняв руку. Берг і Дорн підхопилися й собі і теж скинули руки вгору.

— Ну що ж, фрау Берг, — сказав Дорн, сідаючи в машину, — поїдемо до нашого інституту. Оскільки я розумію ситуацію, на нашу долю випало найважче з можливих завдань. Але вдруге мені вже не подарують жодної помилки, тому у нас з вами один тільки шлях — вперед…

Дивні, суперечливі почуття охопили душу Любові Вікторівни, коли вона сходила на гранітні сходи інституту стратосфери. Їй не раз доводилося бувати тут раніше, але як же все змінилося!.. Отут був кабінет Крайнєва, навіть табличка залишилася! Але пустка, страшна пустка всюди — в лабораторіях, кабінетах, у навстіж розчинених сейфах. Усе вивезено, все зникло…

Ні, не може бути, щоб зникло абсолютно все! Напевне, десь залишилися люди, а може, й матеріали. Любов Берг усе знайде, інакше-бо їй не жити.

— Деякі старі матеріали ми добули із затопленого підвалу, — говорив Дорн, — але вони мають десятирічну давність і вже нікому не потрібні. Звісно, на крайній випадок згодяться й вони, але держава потребує даних про останні роботи Крайнєва…

Любов Вікторівна глянула на Дорна і подумала, що завдання, яке стоїть перед нею, буде неймовірно важко виконати.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

По добре накатаному грейдеру машина йшла швидко, і хмаринка сухої степової куряви вилася за нею. Соколова сиділа поруч з шофером, Марина і ще двоє техніків — у кузові на спакованих кресленнях, укладених на мішки і чемодани. Вони їхали вже довгенько, і поруч них все більше і більше машин поспішало на схід.

Потім на широкій дорозі почалося щось незрозуміле. Раніше машини рухалися тільки на схід, а тепер взагалі не можна було зрозуміти, куди вони їдуть. Велика кількість машин, вантажених найрізноманітнішим вантажем, посувалася тепер на захід, і вигляд у шоферів і пасажирів був переляканий.

Шофер перший звернув на це увагу, і Соколова наказала спинитися. Машина стала, і Соколова вийшла, намагаючись спинити зустрічну машину і дізнатися, в чому справа. Це їй вдалося не зразу. Коли ж нарешті одна з машин спинилася, то виявилося, що німці вже перетяли дорогу східніше і тепер на Харків треба шукати іншого шляху.

Соколова наказала повертати. Вона раптом згадала дані зведення Радінформбюро, де повідомлялося про прориви німців біля Гомеля і Кременчука. Треба було вириватися якнайшвидше.

Вихід з мішка, який хотіли затягти німці, ще був, і в цю горловину направилися всі машини.

Фашистські літаки з'явилися над дорогами. Вони літали низько над землею, стріляли з кулеметів, скидали бомби на машини і були дуже хоробрі проти беззахисних.

Один літак кинув бомбу просто перед машиною, де сиділа Соколова. Стовп диму і полум'я звився перед радіатором, автомашину кинуло набік, і на кілька хвилин все заховалося в хмарі пилюги.

Коли Марина отямилася і покликала допомогу, ніхто не прийшов до неї. Вона кілька хвилин лежала, потім обережно вилізла з-під чемоданів і пакунків з кресленнями. Машина лежала в кюветі боком. Віра Михайлівна і шофер сиділи в кабіні, і, глянувши на них, Марина в першу мить навіть подумала, ніби вони отак заснули сидячи.

В ті хвилини у неї не було почуття страху чи жалю. Вона думала тоді тільки про одне — як врятувати креслення, зробити так, щоб велика робота не пропала марно. Кілька хвилин посиділа, розмірковуючи, але придумати нічого не вдалося. Три важкі пакунки з кресленнями важили, мабуть, пудів з п'ять. Нічого було і думати самій винести таку вагу.

Марина ще раз оглянула машину. Полагодити її вона напевне не могла — весь мотор було розбито. Знову присіла на суху пожовклу траву, мить думала, потім підійшла до вбитих, забрала партійні квитки, заховала їх у кишеню і знову спинилася, не знаючи, що робити, куди іти.

За весь неп час на великому шляху не проїхало жодної машини, жодна людина не з'явилася в просторі степів.

Марині раптом стало страшно. Вона мусила знайти когось із радянських людей, мусила врятувати креслення. Звичайно, вихід був. Можна просто запалити всю машину і тоді вже не турбуватися про креслення — в руки ворогові вони не потраплять. Але цей вихід для Марини був непридатним. Вона не могла дозволити собі так легко, не спробувавши всіх засобів, знищити роботу багатьох людей.

Далеко в просторі дороги ворухнулася якась точка, і Марина здригнулася. Шляхом ішли люди. На великій віддалі не можна було розрізнити форми. Це могли бути наші, а могли бути і німці. Марина швидко підійшла до машини, одкрила краника — бензин полився на пилюгу, створюючи велику калюжу. Марина взяла в руки сірники і лягла в кювет. Коли це німці, то досить буде одного руху, щоб одразу загорілася машина, а разом з нею і креслення.

Але палити машину не довелося. Сергій Король, Володимир Орленко і ще кілька танкістів ішли шляхом. В останньому бою біля заводу вони витратили весь бензин, усі снаряди. Німецька артилерія підбила їхні машини. І вони пішли — озброєні, добре знаючи, що прорвуться крізь вороже кільце, і сильні цією певністю.

Сергій Король жахнувся, побачивши Марину.

— Як ви залишилися тут? — закричав він спочатку, потім глянув на машину, на застигле обличчя Віри Михайлівни і не став більше нічого запитувати.

Збиваючись, поспішаючи, розказала йому Марина про бомбу, про креслення.

— Ви правильно зробили, — сказав Король. — Ми винесемо креслення, за це ви можете бути спокійні. А загиблим, на жаль, допомога вже непотрібна.

Він узяв важкого пакунка, Орленко зробив те ж саме. Третій танкіст взяв останнього, і вони пішли по накатаному грейдеру, прямуючи до своїх.

Так ішли вони по куряві, інколи спиняючись для короткого перепочинку. Розбитий літак біля шляху привернув їхню увагу. Великі червоні зорі виднілися на крилах. Це був один з винищувачів останньої конструкції. Літаки цього типу Марина знала дуже добре.

Вона швидко підбігла до уламків і почула тихий стогін. Танкісти допомогли їй витягти пілота. Лейтенант Василь Котик розпростерся на сухій траві перед танкістами. Глибока рана виднілася у нього біля плеча. Видно, розривна куля з кулемета прошила його тіло.

Танкісти стали, не знаючи, що робити. В такому становищі, коли треба з боєм пробиватися до своїх, не можна було сподіватися на допомогу. А без допомоги як винесеш пораненого пілота?

І поки тривали ці хвилини роздуму, раптом задзвенів у повітрі мотор легкого літака, і маленький У-2 з'явився в повітрі над місцем, де спинилися танкісти. Він зробив коло над уламками літака, приглядаючись до людей, які оточували пілота, і тоді сів просто на дорогу. В появі цього літака випадковості не було. Це брати Василя Котика, які разом з ним вели в повітрі бій, повідомили, де впав літак, і командування послало туди У-2, щоб, коли можна, врятувати пілота.

Пілот вистрибнув із кабіни літака і підійшов до Марини.

— Лейтенант Росовський, — відрекомендувався, підходячи, пілот. — Що з льотчиком? Він живий?

— Так, живий, тільки поранений, — відповіла Марина. — Ви по нього прилетіли?

— Так, мене прислали по нього, — відповів Росовський.

— У нас тут дуже складна ситуація, — сказала Марина.

Росовський уважно вислухав. Він глянув з великою повагою на пакунки, коли узнав, що там креслення літаків Крайнєва. Так само глянув він на Марину, коли вона говорила про порятунок креслень.

— Ви інженер Токова? — несподівано запитав він.

— Так, я інженер Токова, — відповіла Марина, дивуючись.

— Не дивуйтеся, — сказав Росовський. — Я все-таки недарма льотчик. Але мене цікавить одне запитання: ви тільки інженер чи вас навчили і літак водити?

Марина зрозуміла думку Росовського.

— Так, — сказала дівчина, — я вмію водити літак, а не це нічого не значить, бо полетите саме ви і повезете вашого напарника і мої креслення.

— От і чудесно, — сказав Росовський і вперше за весь час усміхнувся, ніби своєю відповіддю Марина зняла з його душі величезного тягаря. — Значить, ви зараз сідаєте в машину і летите просто на схід, маючи в кабіні товариша Котика і ваші креслення, А ми вже якось і пішки прийдемо.

— Цього не буде, — гостро відповіла Марина.

— Це буде саме так, — відказав Росовський. — Зараз вам роздумувати нічого. Подумайте яро звичайну річ — іти треба далеко, за кілька десятків кілометрів, які доведеться пройти з боєм, ви станете справжнім тягарем для своїх товаришів. Вони йтимуть все повільніше, бо покинути вас їм не даватиме сумління, і, може, всі через вас загинуть. Отже, сідайте в літак, і говорити тут більше ні про що. Чи правильно я кажу, товариші?

Він оглянув танкістів, і всі вони погодилися.

Саме так трапилося, що Марина сіла в літак, зробила коло над маленькою групкою людей, загублених у неозорому степу, махнула на прощання рукою і рушила просто на схід. Вона підіймалася все вище, потім озирнулася. Маленька групка людей здавалася тепер тільки цяточкою на неозорому степу.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Надвечір до розбитої бомбою машини прибігли діти, їм уже давно кортіло подивитися, що воно там діється, але страшно було виткнутися із схованок, поки поблизу гриміла канонада. До того ж село лежало, мабуть, за кілометр від шляху, і подолати цей кілометр цілковитої пустельності й тиші здавалося просто неможливим.

Та потроху все заспокоїлося, сидіти в льохах набридло, і діти, мов зграйка горобців, випурхнули з села, прагнучи швидше дістатися до дороги, де, безперечно, мало бути для них багато цікавого. Матері покричали їм услід і махнули рукою: не сидіти ж вічно в пітьмі вогких льохів, коли всюди спокій і піде вже по чути пострілів..

Дітлахи мчали до шляху, і уява малювала їм стільки незвичайного, захоплюючого… Для них війна поки що була тільки цікавою грою, вони ще не відчули усієї її страхітливості.

Добігши, спинилися над кюветом, вкрай розчаровані. Нічого не змінилося тут за останні дні. Тільки одинока напіврозбита машина видніла віддалік та кілька воронок від бомбових розривів скалічили грейдерне полотно.

Обережно, немов саме тут крилася найбільша небезпека, рушили діти до машини, та раптом зупинилися, закам'яніли, не наважуючись підійти до неї. Але навколо стояла цілковита тиша, і вони потроху посмілішали, підійшли ближче, навіть спробували торкнутися твердих холодних шин розбитого ваговоза.

Потім вони помітили в кабіні мертвих людей, відсахнулися, кинулися назад і довго дивилися здаля на шофера, що ніби заснув, схилившись над кермом, на відкинуте назад обличчя Соколової, на розбите скло і пробиту в багатьох місцях уламками бомби кабіну.

Але цікавість брала своє, і діти знову підійшли ближче. Вони вже без остраху залізли в кузов, побачили там якийсь чемодан, витягли його і спробували розкрити. Чемодан був замкнутий. Тоді вони кинули його на землю, і блискучі нікельовані замки не витримали, відскочили. З чемодана випали жіночі плаття, білизна. Діти вже хотіли взятися розбирати ці несподівані трофеї, коли раптом одне хлоп'я років семи заверещало розпачливим, майже істеричним голосом:

— Ой, боюся!.. Ма-ам…

Ще не розуміючи, в чому справа, діти відскочили від чемодана так, ніби з нього несподівано виповзла отруйна змія.

— Що таке? — кинулися вони до хлоп'яти.

— Во-она… — ледве ворушачи зблідлими від жаху губенятами, хлопчик показав пальцем на Соколову.

Очі всіх звернулися туди, куди вказував пухкий, не дуже чисто вимитий палець, — до кабіни. Справді, там щось змінилося за той час, поки діти морочилися з чемоданом. Так само нерухомо, спершись грудьми на «бублик», сидів шофер, а от обличчя Віри Михайлівни Соколової тепер не було видно. Раніше голова її була відкинута на спинку сидіння, а тепер Віра Михайлівна, наче в знемозі, схилила обличчя до колін, ніби заплакала, низько опустивши голову.

— Вона жива! — вигукнув один з хлопчаків.

— Не може того бути! Вона мертва, — авторитетно заявив другий.

— Зараз дізнаємося, — вихопилася наперед трохи старшенька за них дівчинка. — Тільки дзеркальце треба знайти. Я читала…

— Де ж ти його знайдеш?

— А осьдечки, на машині…

Справді, невеличке кругле і, що найцікавіше, зовсім ціле люстерко видніло ліворуч застиглого шофера. Якийсь хлопчик швиденько відкрутив його, підбіг з, другого боку кабіни до Соколової і спинився. Дзеркало вже було непотрібне: тихий стогін вирвався з грудей тяжко пораненої жінки.

— Жива!..

Перелякані дітлахи кинулися врозтіч від машини, ніби накоїли хтозна-якого лиха. Вони бігли в село так, наче хтось міг за ними погнатись. І скоро на шляху знову запанували цілковите безлюддя і тиша.

Ваня Коваленко — не найстарший, але, мабуть, найсміливіший з гурту хлопчаків — разом з меншою сестричкою перший прибіг до своєї хати, що стояла край села. Вдома могла бути тільки мама. Батька від самісінького початку війни забрали до армії, а бабуся недавно пішла до родичів у сусіднє село.

— Мамо, — гукнув Ваня, тільки прочинивши двері, — там, на шляху, машина…

— А в ній жінка стогне, — дзвінким голосом збуджено додала восьмирічна Оленка.

Оксана Коваленко, ще молода жінка, глянула на дітей, нічого не розуміючи. Місяці війни вже поклали на її вродливе довгасте обличчя глибокі важкі сліди. Стільки горя й муки було в її ясно-сірих великих очах, що їх, мабуть, вистачило б на десятьох.

— Яка жінка? — здивовано запитала вона.

— В машині, на шляху, — хвилюючись пояснювала Оленка.

— А ви чого туди бігали? Казано ж вам: ні кроку з двору!

— Ми… — знітився Ваня.

— Там так цікаво, — не помічаючи небезпеки, торохтіла Оленка.

— От я вам зараз покажу, як з двору бігати, — вкрай розгнівалася, все зрозумівши, Оксана. — Запам'ятаєте до сьомих віників!

Сама знаючи, що даремно зганяє на дітях власну злість, та вже неспроможна стриматись, вона добре-таки відлупцювала і дочку, і сина. Діти плакали і просилися, обіцяли ніколи більше не ходити на шлях, і гнів Оксани помалу затихав, і вже ставало соромно за себе і до болю жаль малих.

Потім у хаті настала тиша, інколи порушувана тихим схлипуванням Оленки. Оксана нерухомо сиділа біля вікна й думала про свою нещасливу долю та про майбутнє своїх дітей. В село, мабуть, скоро прийдуть німім, цс вже ясно. А що їй треба тепер робити? Ніякої відповіді на це запитання не могла знайти звичайна колгоспниця Оксана Коваленко, і від страшної невідомості майбутнього сльози раз у раз застилали їй очі.

— Вона стогне, — несподівано сказав Ваня. — Вона жива…

— Хто стогне? Де? — знову не зрозуміла Оксана.

— В машині… жінка… Сидить, голова на колінах… Її, певно, тяжко поранено…

— А твоє яке діло? — грізно спитала мати.

— Вона стогне… — повторила й собі Оленка.

— Сидіть тут, щоб ні одне мені і з місця не зрушило! — сердито вигукнула Оксана, вийшла з хати і міцно причинила за собою важкі дубові двері.

Сонце вже заходило над степами, і верхів'я високих тополь край села палало ясним надвечірнім світлом. Мирна тиша стояла над селом, і війна здавалася такою безглуздою і неможливою, що аж хотілося кричати від болю та свідомості власного безсилля. Останній загін піших радянських танкістів давно вже пройшов вулицею, і тепер село лежало відкрите і беззахисне — бери, хто хоче.

Від розуміння цього, від почуття своєї беззахисності і самотності серце Оксани стиснула важка чорна туга. Вона трохи постояла біля своїх міцно причинених дверей, потім рішуче пішла до шляху.

Ще здаля побачила вона розбиту машину. Великий чемодан, роззявивши нікельовану пащу, лежав поруч неї. Оксана оглянулася навколо — нікого. Значить, їй тільки причулося, що хтось покликав її.

Тепер Віра Михайлівна вже не стогнала. Та, приклавши вухо до її грудей, можна було почути, як тихенько, ледь-ледь б'ється серце. Оксана вже пошкодувала, що не гукнула нікого собі на допомогу. Треба ж якось рятувати цю поранену жінку.

Вона оглянула машину, побачила в розбитому кузові великий шмат брезенту, поклала на нього і поранену, і розбитий чемодан, а тоді помалу, часто зупиняючись, поволокла цей незвичайний вантаж польовою стежкою в село. Коли вона дісталася до своєї хати, вже зовсім смеркло і ніхто з сусідів нічого не помітив.

У хаті, загнавши дітей на піч і наказавши їм спати, Оксана роздягла Віру Михайлівну, оглянула і промила їй рану на плечі, як уміла, зупинила кров і дбайливо поклала свою несподівану гостю на ліжко.

Рано-вранці, коли перші промені сонця тільки осяяли високі хмарини, але ще не торкнулися землі, Соколова опритомніла. Розплющила очі, ще нічого не розуміючи, глянула по хаті, спробувала поворухнутися. Від цього короткого руху плече різонув такий гострий біль, що в очах пішли чорні розпливчасті кола і Віра Михайлівна знепритомніла знову. Прийшовши до пам'яті, вона тихо застогнала, і цього було досить, щоб Оксана Коваленко вже опинилася біля неї.

— Де я? Де німці? — ледве чутно запитала Соколова.

— Де німці, не знаю, — сьогодні, мабуть, до нас прийдуть, — стримано відповіла Оксана. — А ви зараз у селі Смасівці. Звуть мене Оксана Коваленко. А вас як?

— Мене звуть Соколова… Віра Михайлівна Соколова… — Вона говорила мов у півсні. Потім якась пекуча думка сполошила її, надала сил говорити: — Де пакети, що були в машині?

— Ніяких пакетів у машині не було. Тільки чемодан… Ваш?

— Там були пакети… Три великі важкі пакети…

— Ні, не було нічого. А в чемодані якісь плаття і папери, і білизни трохи. Ваше це?

— Моє… Значить, є папери?

— Є…

— Тяжко мене поранено?

— Дуже. Все плече розвернуло.

— Так… Аж поворухнутися страшно… Оксано… В мене до вас прохання… Можете сказати німцям, що я тут, — приховати це вам і так не вдасться… Плаття мої візьміть собі або продайте… Але ці папери неодмінно заховайте… Це креслення нашого радянського літака… Я ж колись літаки на заводі будувала… Так от., це креслення літака Крайнєва… Треба, щоб вони… до наших потрапили… Розумієте… до наших…

Обличчя Віри Михайлівни раптом зблідло, очі закрилися. Оксана була певна: це смерть. Але серце ще билося. Ніби віддалене далекими далями від життя, воно ще змагалося зі смертю, воно ще вело бій.

Оксана Коваленко швидко взяла великий пакет з паперів — кілограмів, мабуть, зо два, — глянула на нього і відразу заховала в глибині темних сіней. Вона не знала, хто такий Крайнєв, та коли людина в останню свою мить говорить про креслення, то либонь вони й справді дуже важливі.

Але була в хаті людина, яка добре знала, хто такий Юрій Крайнєв, і яка не пропустила жодного слова з короткої розмови. Причаївшись на печі, Ваня уважно прислухався до всього, що говорилося, і в нього аж серце завмирало від думки, що такий цінний винахід може потрапити до німців. Ах, напевне, мати не зможуть добре заховати креслення!.. Він сам мусить піклуватися про їх долю… І він не віддасть ці креслення німцям, нізащо не віддасть! Адже не раз у своїх мріях він літав на літаках Юрія Крайнєва над просторами батьківщини, він громив на них ворога, він був льотчиком… Ні, ніколи не заволодіти німцям цими паперами!

Години через дві вже все село знало, що Оксана підібрала на шляху поранену жінку і що Віссаріон Іванович — старий, мало не восьмидесятилітній фельдшер — приходив до Коваленчихи, дивився рану і сказав, що та жінка навряд чи оклигає: надто вже сильно її поранено.

Та десь опівдні про цю подію всі вже забули: в село прийшли німці.

Коли Оксана сказала про це Вірі Михайлівні, та у відповідь лише застогнала, неспроможна вимовити ні слова. Страшна гарячка пекла вогнем її тіло, затуманювала мозок, позбавляла здатності міркувати.

Та хоча Віра Михайлівна й була десь на самісінькій грані між життям і смертю, увагу німецького коменданта вона все-таки привернула. Одного ранку він у супроводі лейтенанта медичної служби з'явився у хаті Оксани Коваленко.

На Соколову цей візит не справив ніякого враження. Температура не зменшувалася щовечора вона сягала тридцяти дев'яти, а то п сорока градусів, і весь світ плив перед Вірою Михайлівною затінений густим непрозорим серпанком. На німців вона глянула, навіть не зрозумівши, хто прийшов, і, можливо, саме це врятувало її.

— Як вона до вас потрапила? — спитав комендант Оксану.

— Видно, евакуйована, — відповіла жінка. — Діти в розбитій машині знайшли.

— Як її звуть?

— Не знаю. Вона весь час непритомна.

— Буде жити? — це запитання вже стосувалося лікаря.

— Важко щось передбачити, — відповів той. — Стан дуже серйозний. Одне тільки можу сказати напевне: плече розбите і рукою вона вільно вже ніколи не володітиме. Звичайно, якби зробити операцію…

— Надто багато честі! — перебив його комендант. — От що, — звернувся він до Оксани, — помре вона — доповіси мені і приставиш до комендатури труп; одужає — приставиш її саму. Там розберемося, що з нею далі робити… Ви певні, що це не пошесна хвороба? — знову запитав він лікаря.

— Абсолютно певен. Це звичайний післярановий сепсис…

Німці вийшли з хати, і несподівана Оксанина гостя так і залишилася в неї.

Потяглися один за одним довгі сумні дні, одноманітність яких порушувалася тільки наказами коменданта про вихід на роботу або мобілізаціями до Німеччини. Довгих два місяці трималося на тонесенькій ниточці життя Віри Михайлівни Соколової, та нарешті вона все-таки почала одужувати.

За цей час Ваня Коваленко вже довідався, де заховано пакет з паперами, і це була його найсолодша таємниця. Він ні слова не сказав Соколовій про свою обізнаність — про таке не личить розмовляти солідним людям, — але нетерпляче чекав, коли ж Віра Михайлівна заходиться переправляти пакет топ бік, через лінію фронту, яка вже так віддалилася від Спасівки, що й гарматних пострілів не чути. Та Соколова мовчала. Мовчав і Ваня, тільки час від часу перевіряв, чи лежить пакет на своєму місці.

Якось він все-таки не витерпів і спитав: що думає робити Віра Михайлівна з тими паперами? Соколова дуже здивувалася: вона гадала, що ніхто, крім неї та Оксани, не знає цієї таємниці, але планів своїх не розкрила, тільки попросила Ваню нікому пі про що не говорити. Малий Коваленко поклявся мовчати і обіцянки своєї дотримав. Ніхто так і не дізнався від нього про ці креслення, хоч як кортіло йому похвалитися перед сусідськими хлопчаками.

День минав за днем, вже заосеніло, і біда прийшла неждано-негадано, як вона завжди приходить. До хати Коваленків під'їхала вантажна машина, з неї вискочив комендант і наказав Соколовій негайно збиратися. Оксани не було вдома. Діти злякано забилися на піч, визираючи звідти, мов малі жовтодзьобі пташенята…

Як не старалася Віра Михайлівна хоч на мить залишитися сама, нічого з того не вийшло. Комендантові було наказано негайно зібрати всіх прийшлих у село та відправити їх до районної комендатури. Німець був добрим служакою і звик виконувати накази беззастережно. Соколовій довелося підвестися і, стогнучи віл болю — плече ще не зовсім загоїлося, — взяти свої дрібні речі й піти за комендантом.

— Не забувай мене, Ваню, мамі спасибі скажи, — мовила на прощання Віра Михайлівна і назавжди вийшла з гостинної хати Оксани Коваленко.

Останні слова її прозвучали для Вані як заклик до дії, як прохання врятувати папери, щоб ніколи не дісталися вони фашистам. Якраз перед початком війни він вступив у піонери, і слова урочистої обіцянки ще бриніли йому у вухах. А тепер він мусив виконати цю урочисту обіцянку…

Нетерпляче чекав він у той день повернення мами з роботи. Вона працювала в полі, — комендант примусив усіх працездатних збирати багатий урожай. Повільно тяглися хвилини. Ваня думав про Віру Михайлівну… Напевне, розстріляють її німці. Надто вже багато смертей розсівають вони довкола себе, щоб можна було сумніватися в цьому.

Вже й посутеніло в кімнаті, а мама все не йшла. Ваня вирішив покласти малу Оленку спати. Вона слухняно лягла, але не заснула, тільки причаїлася на печі, немовби чекаючи ще якогось лиха.

Правду каже народне прислів'я, що біда ніколи не ходить одна. Пізно ввечері з грюкотом прочинилися двері і сусіди внесли до хати непритомну Оксану. Десь у полі несподівано вибухнула невідомо ким закопана в землю міна, і бабу Рафію з далекого кутка вбило на смерть, а Оксану тяжко поранило.

Сусіди поклали її на ліжко, туди, де ще сьогодні лежала Віра Михайлівна, і пішли собі — в кожного й свого клопоту було по саму зав'язку, — а Ваня Коваленко, найстарший чоловік на всю господу, залишився на хазяйстві.

Невимовний жах, майже відчай пойняв усе його єство. Адже йому було всього-на-всього десять років; ще зовсім недавно він знаходив найкращий захист за маминою спідницею, а от зараз вже доводилося самому вирішувати, як бути далі. Він плакав, аж поки не вилилися всі сльози й почало різати очі. Тоді витер повіки кулачками і пообіцяв сам собі, що більше ніколи не буде плакати.

Підійшов до мами, прислухався: вона дихала тихо, але рівномірно, ніби спала. І заспокоєний Ваня й собі задрімав біля мами, сидячи на ослінчику та впершись лобом у мамину ковдру.

Коли він ранком розплющив очі і, ще не все збагнувши та згадавши, розглядав кімнату, мама вже була мертва. Він побачив це відразу, але не закричав, не оплакав — в нього на це вже не було сил. Зате почала голосно плакати мала Оленка. Почувши цей плач, до хати збіглися сусідки.

Поховали Оксану без труни, на кладовищі за околицею. Ваня не плакав і тоді, коли маму опускали в землю, тільки все дужче пригортав до себе Оленку, наче боявся, що хтось забере її від нього.

Коли прийшли з кладовища, вже повернулася від родичів бабуся, і почуття самотності стало не таким гострим. Оленка навіть зовсім заспокоїлася: в їхній сім'ї бабуся завжди вважалася найголовнішою, і раз вони вже тут, то боятися і плакати нічого.

Та Вані однаково не було спокою Він почував ні своїх вузьких хлоп'ячих плечах величезну відповідальність і знав, що мусить нести її сам, бо нікому звіряти свою таємницю не мав права.

Другого дня він узяв у сінях папери Віри Михайлівни, добре їх роздивився і, хоч нічого не зрозумів у плетиві химерних ліній, сам собі сказав, що без цього винаходу радянським військам буде важче розбити німців, Значить, він — піонер Ваня Коваленко — мусить за всяку ціну зберегти цей пакунок, перенести його через лінію фронту, далеко-далеко, та віддати радянським людям. Як шкода, що ніхто не може йому допомогти! А що як розповісти про все кому-небудь? Кому ж? Оленці? Бабусі?.. Та ні. Вони перелякаються, нікуди його не пустять і, мабуть, і зовсім знищать дорогоцінні папери, щоб не наражатися на небезпеку… Чи сказати комусь із хлопців? Ні, для того треба було всіх перевірити, а часу вже не було. Ой, як мало часу у Вані Коваленка!. — Та нічого, він піде сам. Ніхто не зверне уваги на такого малого, воно ще краще буде…

Другого дня, пізно ввечері, із села Спасівки вийшов маленький горбатий хлопчик. За плечима в нього висіла торбина з убогими харчами, в руці був виламаний у садку черешневий ціпок. Хлопчик був згоден дати перевірити свою торбу кому завгодно, але нізащо в світі не дозволив би торкнутися свого горба.

Хлопчик глянув на рідне село, що принишкло, причаїлося в осінній тиші, і не поспішаючи, зберігаючи сили для далекої дороги, рушив на схід.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Марина Токова відірвала важко навантажений літак від землі не дуже впевнено, а Росовський, побачивши її в повітрі, зітхнув з полегшенням; сісти в Харкові Марина, мабуть, зуміє, а збитися з шляху тут просто неможливо — тримай курс точно на схід і прилетиш додому. А до того ж і наземних, ясно видимих орієнтирів тут багато. Єдине, чого слід боятися, — це зустрічі з мессершміттами, але тут передбачити нічого не можна, все залежить від випадку.

Росовський дивився вслід літакові, аж поки він не зник з очей, потім коротко зітхнув, підійшов до Короля і сказав:

— Стали ми з вами замість танкістів і пілотів звичайною піхотою. Незвична ситуація, але нічого не вдієш… Будемо рушати:

— Так, будемо рушати, — відповів Орленко, все ще дивлячись туди, де зник літак.

— Будемо рушати, — підтвердив Король. — Мені тепер ніби камінь з душі впав, коли Токова полетіла. Ми прорвемося до своїх, я певен.

Він був старший за званням у цій невеличкій групі, яка складалася з трьох десятків танкістів і одного льотчика, і тому командування само собою лягло на його плечі. Перед тим як вирушати, Король перевірив озброєння загону. Гранат і автоматних патронів було чимало — це добра сила, коли вміло її застосувати.

— Прорвемося, — впевнено сказав він. — Іти будемо тільки вночі: так, напевне, буде легше. Сьогодні можна іти до вечора, у німців тут ще немає сталого фронту.

Від цих упевнених слів, які вимовив командир, усім стало легше. Найстрашніше на війні залишитися без командира, без людини, яка знає більше за тебе, може послати тебе на смерть і водночас відповідає за твоє життя. І то не біда, що командир може послати тебе в саме пекло вогню: він напевне знає, що робить, і вчиняє так, усе зваживши і продумавши. Кожен солдат знає: коли залишаєшся без командира і починаєш діяти наосліп, тикаєшся, ніби сліпе кошеня, то в одне, то в друге місце фронту, тоді вже напевне не перемогти. І бувають хвилини на війні, коли взяти на себе командирські обов'язки стократ важче, ніж піти в бій, в атаку.

Тихе гудіння почулося над степом. Високо в небі на схід пішли важкі бомбардувальники Ю-88.

— Ну, вони для нашої Марини не страшні, — зауважив Росовський.

— Вона вже, мабуть, далеко, — сказав Орленко.

— Пішли її наздоганяти, — скомандував Король, і весь загін, виславши вперед розвідку з трьох танкістів, рушив у свою далеку і страдну путь.

Пустельними дорогами, де не було видно не тільки німців, а й взагалі жодної живої людини, йшли вони цілісіньку ніч і спинилися, коли розвиднілось. У чималому лісі заховалися, замаскувались, ніби потонули у припорошеній пилюгою зелені. Король добре розумів, що німці зараз дуже швидко посуваються вперед, їхні тили відстають і між фронтом і лінією тилів утворюється ніби порожнеча, де немає військ. Саме цієї смуги і треба було триматися, а потім рішуче вдарити, перетяти фронт і вийти до своїх.

Але не так сталося, як гадалося. Вже на другу ніч їм довелося прийняти бій. У великому селі, куди вони зайшли в темряві, нічого не розвідавши, було повнісінько німців. Почалася шалена стрілянина. Піхто не міг зрозуміти, де свої, де чужі. Коли вони вирвалися за село, чотирьох танкістів не стало: може, вбито їх, а може, поранені залишилися лежати десь під хатами.

— Погано воювали, — сказав Король, — полізли без розвідки, от і погубили хлопців…

Але, незважаючи на це, наказав іти вперед до світанку, щоб менше кілометрів залишалося до фронту.

Ще один день пересиділи вони у високому очереті на березі малесенької річечки, десь трохи північніше Полтави, а після цього ні дня, ні ночі для них не стало, почався суцільний бій. Тут, уже недалеко від Харкова, багато груп, які виходили з оточення, пробували прорватися через фронт, і німці стримували їх, намагаючись винищити поодинці або завернути назад в оточення.

Гітлерівцям доводилося тримати ніби два фронти — на схід і на захід.

— Сьогодні будемо прориватися — сказав Король увечері, коли вони перейшли великий простір вільного поля і заховалися у переліску, — сьогодні будемо у своїх.

Він сказав ці слова цілком впевнено, але кожному подумалося, що не всі дійдуть до Харкова. Порідів їхній загін за дальню дорогу. Вже семеро танкістів залишилося на зайнятій німцями землі, ще четверо поранених не могли вести бій, хоч і не відставали. Невелика тепер сила — цей загін танкістів, та вони не зломлені, вони ідуть на схід і мусять дійти.

Король оглянув укритих чорною кіптюгою і важкою курявою бійців. Як несхожі вони на тих танкістів, що у новесеньких комбінезонах хвацько і весело сідали в танки і йшли в першу атаку! Нічого, будуть ще у нас і танки, і переможні атаки, дайте нам тільки до Харкова дістатися, — все буде…

Безмісячний вечір опустився над степом. Темрява, хоч в око стрель. Саме добра пора для прориву.

Вони рушили із свого сховиська до німецьких позицій. Ішли обережно, широким фронтом, прагнучи швидше знайти те слабке місце, де можна буде вдарити найсильніше. Тиша стояла над степом. Танкісти сунулися як тіні, намагаючись не втрачати зв'язку між собою, не розгубитися в цій кромішній пітьмі. Тиша здавалася підозрілою, неймовірною, мабуть, за нею заховані якісь несподіванки, пастки.

Так пересувалися вони вперед у цілковитій темряві годину і другу. Фронт мусив бути ось тут, уже зовсім близько. Не могли ж вони пройти його непомітно…

Так, непомітно тут не міг би пройти ніхто. Злетіла вгору освітлювальна ракета, все осяваючи зеленкуватим світлом, і тоді почався бій. Король потім ніколи не міг пригадати всіх подробиць цієї ночі. Він пам'ятав тільки, як звідтіля, зі сходу, в найбільший розпал бою почала бити артилерія і фашисти поховалися в окопи… Саме оцю паузу, коли затих німецький вогонь, використав Король і рвонувся вперед, чуючи над головою шелест снарядів. Бійці, оглушені, майже нічого вже не розуміючи, прорвалися через останні німецькі окопи і опинилися у своїх.

Ще кількох танкістів не побачив на ранок у своєму загоні Король. Самому йому куля черкнула плече. Росовський і Орленко вийшли неушкоджені. А скількох фашистів знищили вони на своєму шляху! Коли порахувати, то, мабуть, вийде немало. Але найголовніше те, що за ці дні набули вони військового досвіду, добре навчилися воювати. Тепер вони вже по праву могли зватися досвідченими командирами, тепер вони вже знали, як треба вигравати найскладніші бої.

І зразу ж, після страшного напруження прориву, в Харкові опинилися вони в зовсім відмінній, майже мирній обстановці. Дивно було навіть думати, що тут існує, працює давно знайомий готель «Інтернаціонал», у номері якого помістив їх комендант до одержання нових призначень. Це було неймовірно, так ніби потрапили вони в якийсь зовсім інший, невоєнний світ.

Вони вимилися, почистилися, переодяглися в нову форму. Одержання призначень зайняло небагато часу, тепер треба чекати, поки прийдуть танки.

Знайомі льотчики розповіли Росовському, що Котів, лежить у госпіталі, а Марина вже давно вилетіла із своїми кресленнями на завод до Крайнєва. Росовський зітхнув полегшено і водночас сумовито. Тепер, коли він знову повертається у свою частину, ніхто не може сказати, коли ж їм доведеться побачитися. Але вона вже, напевне, в безпечному місці, і це найважливіше.

Так минуло кілька днів спочинку в Харкові. Готуючись до нових наступів, підтягали свої тили гітлерівські війська. Зі сходу до фронту теж ішла нова техніка.

Росовський, Король і Орленко зустрілися, щоб попрощатися у маленькому номері харківської о готелю Для кожного з них було ясно, що ця довга, виснажуюча війна тільки починається, і ніхто з них не міг сказати напевне, чи доведеться знову зустрітися. Вони довго сиділи, розмовляючи про події на фронтах, намагаючись скласти якісь прогнози на майбутнє. Це була одна з тих розмов, які часто відбуваються під час війни і дуже нагадують ворожіння на кофейній гущі. Росовський помітив це перший; вони посміялися самі з себе.

Орленко кілька разів підходив до дзеркала; то тут, то там поправляв форму, домагаючись повної бездоганності.

— Зовсім жених, — засміявся Король.

— Жених? — перепитав Орленко. — Ні, я, здається, ще не жених, але форму в порядку тримати люблю. Я зовсім інакше себе відчув, коли її вдяг. Це, брат, велике діло — наша червоноармійська форма. Коли ми з оточення виходили, я багато разів про цю нашу форму думав. От зніми ми її — і йти нам було б стократ легше. Можна було б вужами проповзти через лінію фронту. А ми не захотіли цього і пройшли з боєм. Скидати форму навіть ніхто і не подумав. Це, брат, для мене не просто матерія, це символ моєї воїнської честі, це моє право зватися радянським командиром… А ти кажеш — жених.

Росовський і Король усміхнулися, слухаючи цю схвильовану мову. От, здається, і слова вимовляє Орленко якісь офіційні, а звучать вони зовсім інакше, ніж могли б прозвучати, скажімо, ще весною.

До кімнати зайшов червоноармієць, спитав дозволу звернутися, простяг Королеві пакета, попросив розписатися. Потім чітко повернувся і зник.

Король розірвав пакета, прочитав написане, і вперше за довгий час обличчя його заясніло усмішкою. Це був звичайний виклик до частини, але не в місце її розташування, а на товарну станцію Основа. Король дуже добре зрозумів, що це означає.

— Ну, друзі, настав час прощатися, — сказав він, встаючи і звертаючись, власне кажучи, тільки до одного Росовського. — Зараз ми з Орленком поїдемо нові машини приймати.

— Ох, і хочеться ж мені в танк знову сісти, — вигукнув Орленко.

— Мені теж не терпиться, — сказав Король, — вийшли ми з вами із самісінького пекла, з боєм вийшли, чесно, а все-таки почуття таке, ніби там, на заході, коли мені танк спалили, я щось не так зробив, чимсь завинив ніби перед всіма… І ти знаєш, це почуття остаточно тільки в бою можна стерти… Ви, мабуть, добре розумієте мене, друзі…

Він несподівано замовк, невміло обняв Росовського, поцілував у щоку і швидко, щоб заховати власне збентеження, підійшов до вікна, став дивитися на широку площу Дзержинського, дивно пустельну і простору у цей осінній вечір.

— Значить, прощатися будемо, — сказав Росовський. — Ви, хлопці, тепер на літаки мусите дивитися з повним знанням справи. Коли побачите над собою аероплан і помітите, що крилами він отак робить, — широко розставленими долонями Росовський точно показав, як робитиме літак, — так знайте, що це я лечу. Можете мені руками помахати…

— Добре, помахаємо, — відповів Орленко, вже думаючи про нову роботу.

Росовський обняв друзів на прощання і вийшов. Хлопці кілька хвилин слухали, як у довгому коридорі зникають його тверді кроки, потім почали збиратися. На їхніх обличчях лежав той зосереджений і спокійний вираз, який завжди з'являється у людей на початку великої і відповідальної справи.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Усіх затриманих в радіусі двохсот кілометрів віл Києва гестапівці звозили у Дарницькі табори. На піщаній, де-не-де прикрашеній високими соснами місцевості колючим дротом було обгороджено величезні квадрати. У кутках зводилися дозорні вишки, де вдень і вночі чатували вартові і стояли кулемети. В ці квадрати, які дуже нагадували загони для худоби, заганяли арештованих і, здавалося, назавжди забували про їхнє існування.

В таборах було зібрано десятки тисяч людей, які чи то опинилися далеко від своїх домівок чи, поранені, відстали від своїх частин, чи просто видалися чомусь підозрілими гестапівцям. У більшості з них ніяких документів не було; дехто втратив їх випадково, інші навмисне приховували своє справжнє ім'я, щоб не дати гестапо додаткового матеріалу. Були тут і полонені з так званого пирятинського оточення. Всі ці люди цілісінький день сиділи чи ходили по брудному жовтавому піску, не маючи покрівлі над головою, обвіювані всіма вітрами, обливані холодними дощами ранньої осені. Вони спали просто на землі, не маючи що підстелити і чим накритися, а вранці табірний комендант завжди віддавав наказ вивезти трупи: щоночі тут вмирали десятки, коли не сотні людей.

Біля таборів, по той бік колючого дроту, ходили жінки, розшукуючи своїх чоловіків чи рідних. Інколи їм щастило, і гестапівці милостиво віддавали на поруки того чи іншого заарештованого. Але таке траплялося рідко, і вмерти тут було значно легше і простіше, ніж вийти на волю.

Саме в цей табір і привезли Віру Михайлівну Соколову. Вона трималася з останніх сил, бо знала: варто їй знепритомніти — і всьому кінець, ніхто не стане піклуватися про неї чи приводити до пам'яті. Плече боліло так сильно, що чорні кола все частіше з'являлися перед очима. Але неймовірним зусиллям волі Соколова примушувала себе терпіти. На що вона надіялася і чи взагалі надіялася на порятунок, не могла б сказати навіть вона сама.

І вона витримала до тієї хвилини, коли гестапівці привели її в табір і кинули за колючий дріт. Саме в цю мить нерви здали. Віра Михайлівна знепритомніла. Був вечір. Навколо неї на брудному піску лежало багато таких самих чи то сонних, чи непритомних, а може, й мертвих людей, і ніхто не звернув на Соколову ніякої уваги.

Вона прийшла до пам'яті вранці від міцного поштовху у поранене плече. Спробувала встати, але не змогла і тільки сіла на піску, дивлячись на двох німецьких солдатів з табірної охорони, які зупинилися біля неї.

— Ні, цю ще рано тягти за ноги, — сказав один з них і відійшов.

Віра Михайлівна зрозуміла: це перевіряють, хто вмер за ніч, щоб викинути з табору трупи.

Почали роздавати снідання — малесенький шматочок якогось дивного, ніби з тирси спеченого хліба і тарілку чорного, невідомо з чого звареного, смердючого супу. Соколова не поворухнулася; тепер їй усе стало байдуже, сил більше не було, скоро смерть. Вона лежала на холодному піску, і життя жевріло тільки в її очах, гарячково блискучих і водночас ніби незрячих.

Так минув день і ще ніч, і ніщо не змінилося в таборі — тільки люди вмирали ще частіше, але до смерті тут усі звикли і не надавали їй ніякого значення; можливо, навіть заздрили: от вмерла людина, скінчилися її муки…

І саме того погожого, але вже холоднуватого дня Любов Вікторівна Берг у супроводі офіцера з команди, яка несла варту заарештованих, з'явилася біля колючого дроту табірних квадратів.

Настрій у неї всі ці дні був препоганий. Здавалося, справи гітлерівців йшли так добре, а військо їх так швидко котилося на схід до кінцевої перемоги, що для поганих думок не було підстав, але Любов Вікторівна ходила темна, як ніч. Від самого початку для неї було ясно, що завдання, поставлене шефом гестапо, значно складніше, ніж можна було подумати. Нічого з робіт Юрія Крайнєва не вдалося знайти ні на заводі, ні у шефа інституту. Кілька пакетів залитих водою старих креслень, правда, виловили з підвалу, але ніякого технічного значення вони мати не могли; все це були підготовчі роботи до матеріалів, давно опублікованих у спеціальних журналах.

Хоч Дорн та його помічниця доповіли про цю нікому не потрібну знахідку як про виявлення матеріалів першорядної ваги, але саме вони, як ніхто, добре знали справжню ціну знайденим кресленням. Треба було відкрити щось по-справжньому важливе, тільки тоді можна було сподіватися на схвалення начальства і нагороду.

— Не може бути, щоб усі креслення вивезли, не може бути, щоб усі люди зникли, — багато разів, повторював Дорн, знову і знову беручись до розшуків.

— Цілком з вами згодна, — відказувала Любов Вікторівна, — але нам від цієї певності не легше. Поки ми чогось цінного не знайдемо або когось живого не спіймаємо, до шефа можна і не потикатися.

Людвіг фон-Дорн знав це не гірше за свою помічницю і тільки зітхав у відповідь.

Одного дня, коли Любов, Вікторівна висловила припущення, що хтось із колишніх співробітників інституту міг потрапити у концентраційні табори, він тільки зневажливо махнув рукою.

А проте більше шукати було ніде. І коли Берг вирішила їхати до Дарниці, Дорн не заперечив, тільки знизав плечима: мовляв, цілком зайва витрата часу.

Любов Вікторівна теж їхала до Дарниці тільки для того, щоб очистити совість і мати тверде переконання, що вона не пропустила жодної можливості, жодного шансу когось виявити чи знайти.

Начальник табору, попереджений заздалегідь, зустрів її у своїй канцелярії, розташованій у будиночку віддалік таборів. Він не знав, як поводитися з цією особою, яка не мала ніяких знаків на погонах, але явко була значною персоною, інакше про її прихід не попереджали б. Тому начальник табору — старий тиловий гестапівський офіцер, у не дуже високому званні штурмфюрера — намагався всіляко прислужитися своїй гості, але допомогти майже нічим не міг. У нього навіть не було точних списків арештованих: багатьох приводили без усякої реєстрації, чимало вмерло, не зареєструвавшись, — начальник дозволив собі навіть жартувати. Очевидно, перед гестапо стоїть ще величезна робота по розбору всього цього людського матеріалу.

Любов Вікторівна, вислухавши начальника табору, незадоволено скривилася. Де ж та славнозвісна німецька точність, про яку вона чувала мало не з пелюшок? Як же вона зможе щось розшукати в цьому людському місиві? Ні, мабуть, Людвіг фон-Дорн таки мав рацію — даремно вона затіяла всю цю експедицію до Дарниці.

— Ваше завдання ускладнюється ще і тим, — невгаваючи торохтів начальник табору, — що всі ці люди неточно вказують свої імена, прізвища і професії, намагаючись приховати правду; адже майже ні в кого з них немає ніяких документів.

Любов Вікторівна відмахнулася від цих міркувань. Вона і сама чудово знає, скільки труднощів стоїть перед нею. Не слід нагадувати їй про це зайвий раз. Уже втративши всяку надію на успіх свого задуму, Любов Вікторівна встала з-за столу.

— Ну що ж, мабуть, ви маєте рацію, — сказала вона, — знайти когось у вашому таборі важче, ніж голку в копі сіна.

Це звучало як вияв невдоволення роботою начальника табору, і штурмфюрер переполошився.

— Але я тут всього-на-всього тиждень, — сказав він. — Я сподіваюся не пізніше як через місяць навести тут справжній порядок.

— Гаразд, наводьте. А зараз ходімо подивимось на ваших вихованців.

— У мене тут є одна людина, — невпевнено вимовив комендант, — яка може бути корисною — це один з полонених… Як виявилося, він і раніше робив нашому командуванню деякі дрібні послуги. В усякому разі людина цілком надійна. Може, покличемо і його?

— Кличте, — байдуже відповіла Берг.

Через хвилину в кімнаті з'явився невисокий на зріст чоловік з великим повним обличчям, глянув на Любов Вікторівну улесливо і водночас насторожено.

— Ви підете з нами, — наказала Берг. — Може, з вашою допомогою вдасться знайти кого мені потрібно.

— Смію взнати, кого саме?

— Колишніх співробітників Київського інституту стратосфери або інженерно-технічних працівників авіаційного заводу.

— На жаль, я таких у наших таборах не знаю.

— Будемо шукати, — різко сказала Берг.

Вони разом вийшли з канцелярії, підійшли до огорожі. Дедалі ця справа здавалася Любові Вікторівні все більш безглуздою і безперспективною. Ноги грузнуть в піску, а до того ж іще нудотний, мало не трупний сморід, який сповнює все навкруги… Навіть вітер не приносить свіжості, все просякло запахом трупа і лізолу.

Берг підійшла до колючого, багато разів переплетеного дроту, глянула і гидливо скривилася. Навіть коли б перед нею стояли всі, кого вона шукає, так і то неможливо пізнати в цих страшних, зарослих бородами, змучених холодом і голодом людях колишніх учених чи інженерів. Марна справа, не варто було і братися за неї.

Берг пройшла далі, до квадрата, де за дротом тримали ув'язнених жінок, постояла, подивилася. Якою наївною вона була, надіючись когось знайти. Швидше назад, до Києва, в інших місцях треба шукати свою здобич, а не в цих таборах смерті.

Несподіваний рух привернув, її увагу. Якась розпростерта на землі жінка глянула на Любов Вікторівну і різко одвернулася.

«Цікаво, — подумала Берг, насторожившись, — це випадок чи…»

— Виведіть мені сюди цю жінку, — наказала вона начальникові табору, — мені хочеться з нею познайомитися.

Через хвилину Соколова вже стояла проти Любові Вікторівни Берг. Місяці важкої хвороби, рана, перебування в таборі змінили Віру Михайлівну майже до невпізнаний. Колись пишне біляве волосся зараз стало сіро-рудим, схожим на мичку, щоки позападали, губи почорніли від пилюги і спраги. От тільки очі не змінилися.

Відчуваючи, як у серці здіймається хвиля гарячкової, майже істеричної радості, дивилася на свою здобич гестапівка Берг. Вона ще не могла повірити в свою удачу. Невже це може бути Соколова? Невже могло випасти такс щастя? Та ні, бути не може! Соколова вже, мабуть, давно на Уралі, командує перевезеним заводом, а це тільки схожість, неймовірна схожість очей!

Берг все ще намагалася переконати себе у помилці, щоб розчарування не виявилося таким пекучим. А пам'ять підказувала все нові і нові риси схожості, і радість у серці розгорялася, і сумніви зникали.

Віра Михайлівна мить дивилася на Берг не впізнаючи, потім перевела погляд на чоловіка, який стояв поруч гестапівки; щось він не схожий на німця… Потім погляд її знову повернувся до Берг, і тут тільки вона впізнала її остаточно. Ця зустріч могла виявитися страшнішою за смерть… Соколова аж похитнулася…

— Як ви потрапили сюди, Віро Михайлівно? — нарешті вигукнула Берг. — Ви поранені? Зараз ми вам допоможемо.

— Облиште мене, — сказала Соколова, і тут уже Берг переконалася остаточної цей голос вона могла впізнати з тисячі.

Вона сподівалася знайти тут когось з інженерів чи науковців інституту, але цей випадок перевершив усі її надії — сама Соколова стояла перед нею. Буде що доповісти шефові гестапо…

В цю мить сили остаточно зрадили Віру Михайлівну. Вона похитнулася і важко впала на землю.

Берг перелякалася до нестями: Соколова могла несподівано вмерти, і все загинуло б. Від однієї такої думки аж мороз поза шкірою пройшов.

— Лікаря! Швидше! — гукнула вона до начальника табору.

— О, нічого з нею не станеться, — спокійно відповів той. — Ви не можете собі уявити, які вони живучі.

— Можу уявити, — гостро відказала Берг. — Негайно лікаря, і поки я не закінчу тут своїх справ, хай він доглядає за цією жінкою. Ви відповідаєте за неї головою.

Штурмфюрер здивовано знизав плечима, але віддав наказ. Два солдати забрали Соколову. Незабаром біля неї з'явився лікар. Любов Вікторівна знову повернулася до дротяних квадратів. Хто знає, які несподіванки заховані у цій масі людей? Може, навіть і Крайнєв… ні, хай не Крайнєв, а хтось із його найближчих співробітників затаївся серед брудних, бородатих арештантів?

— Зараз я зроблю огляд усіх ваших в'язнів, — сказала вона комендантові. — Накажіть всім у кожному квадраті — живим, хворим, мертвим — вишикуватися в одну шеренгу…

— Ви будете їх усіх оглядати? — здивувався комендант. — Майте на увазі, це багато тисяч людей…

— Гра варта того, — впевнено відповіла Берг, — я на це не пошкодую ні часу, ні сили, і коли буде у мене ще хоч одна подібна знахідка, те все окупиться стократ.

Робота пішла повним ходом. Берг підходила до квадрата, солдат підносив їй стільця, вона сідала, закурювала сигарету, і за командою проходили перед нею довжелезним рядом полонені, йшли не поспішаючи, ніби приречені на страту. Вони не розуміли, чого хоче від них ця жінка, і від того ненавиділи її ще більше. Сотні тисяч очей, сповнених люті і ненависті, пропливали перед гестапівкою. І коли б очима можна було спопеляти, і хвилини не прожила б на світі фрау Берг.

Але їй байдуже було до почуттів цих зголоднілих, виснажених людей. Немов шуліка, впивалася вона в кожне обличчя, намагалася пригадати, чи не бачила його раніше.

Ця робота закінчилася тільки надвечір. Нічого важливого більше не відкрила Любов Вікторівна. Трьох чоловіків, обличчя яких видалися знайомими, вона наказала відділити і перевірити.

Тепер хороший настрій ні на мить не покидав гестапівку: адже вона спіймала Соколову, директора заходу Соколову — людину, яка напевне знає все про останні роботи Крайнєва. Правда, характер у Соколової неабиякий, але то пусте. На війні вже змінилося чимало характерів…

Коли Берг нарешті закінчила свій огляд, вечір опустився над Дарницею. Остання сотня ув'язнених пройшла повз жінку, яка непорушно сиділа на своєму стільці. Для ув'язнених усе це було загадкою. Кого шукають? За цей час табірний лікар встиг подати допомогу Соколовій. У нього не було певності, що вона довго житиме, але скорої смерті можна не боятися. А коти її заберуть з табору, то хай живе чи вмирає, лікар за це не відповідає.

Берг повернулася у супроводі штурмфюрера, глянула на Соколову, яка від великої дози морфію спала непробудним сном, і запитала:

— Виживе?

— Дивлячись де, — відповів лікар, — у нашому таборі — навряд; у домашніх умовах, з хорошим лікарським доглядом — напевне.

— Гаразд, — вирішила Берг, — я її забираю.

— Куди дозволите виписати арештовану? — спитав комендант.

— Просто до мене, — засміялася Берг, — до мене додому, адже ви віддаєте арештованих на поруки, от я її і візьму.

— Але це перший випадок, коли ручиться службовець райху.

— Я служу не в райху, а в гестапо, — нагадала Берг, і комендант погодився незаперечно.

Саме так опинилася Віра Михайлівна Соколова в квартирі Берг на вулиці Леніна. Другого ранку вона отямилася на чистій постелі, під крохмальним простирадлом і м'якою теплою ковдрою. Це було так неймовірно і несподівано, що Соколова не повірила собі самій. Це сон, це їй сниться. Вона спробувала поворухнутися, відчула різкий біль у плечі і переконалася: вона не спить.

Тоді вона напружено, гарячково почала згадувати минулий день, появу в таборі Любові Вікторівни Берг… Далі вона вже нічого не пам'ятала. Як опинилася вона в цій квартирі? І квартира на диво знайома. Раніше тут, безперечно, доводилося бувати. Ах, так, це ж раніше тут жив Юрій Крайнєв з Ганною.

В цю мить рипнули двері, і Любов Вікторівна Берг з'явилася на порозі кімнати.

— Прокинулися? — весело сказала вона. — От і добре. Ми вас швидко на ноги поставимо; правда, лікар каже, ніби доведеться зробити невеличку операцію, але це дрібниці. Скоро ви зможете знову приступити до роботи…

Швидко і звично вона наливала каву у склянку, говорила так, ніби ніякої війни взагалі не було на світі.

— Як ви тут опинилися? — різко запитала Соколова.

— Зараз вам найголовніше — одужати, — не відповіла на запитання Берг, — а всі принципові питання ми з вами вирішимо потім, коли ви остаточно очуняєте.

— Я хочу знати, ворог ви мені чи друг?

— Це питання ви будете вирішувати, коли одужаєте, — сміялася Берг. — Пийте, це добра кава, ви дуже виголодалися, і щось істотніше вам можна буде дати тоді, коли ви звикнете до їжі. Прошу.

Ще нічого не в силі збагнути, Віра Михайлівна випила каву, і втома знову поборола її; очі самі заплющилися, переможені глибоким сном.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Генерал сидів за широким письмовим столом і уважно розглядав свого співбесідника. Штори на вікнах було опущено. Настільна лампа, прикрита темним абажуром, освітлювала лише частину столу. Величезний кабінет тонув у темряві, і тільки на просторому полірованому столі лежало ясне коло світла.

Інженер Генрі Кервуд теж дивився на генерала Старка. Він про нього вже чимало чув, але бачив уперше. Він знав, що генерал відає авіаційним озброєнням Америки. Про інші сторони діяльності генерала Старка інженерові нічого не було відомо. З цікавістю він чекав початку ділової розмови. А генерал не поспішав говорити, він тільки дивився на Кервуда уважно, вивчаюче. Світлі очі його, під невиразними, ніби вицвілими бровами, дивилися насторожено. Тонкі губи міцно стиснулися, підкреслюючи суворість кощавого обличчя.

Генерал намагався скласти точну думку про інженера Кервуда. За рекомендаціями цей інженер був дуже спритним хлопцем і доручити йому можна було яку завгодно справу. Генерал також знав, що Кервуд дещо тямить не тільки в авіаційній техніці, а і в розвідці. В усякому разі, спеціальні завдання виконувати йому не вперше.

Генерал ніколи нічого не вирішував необдумано. Він не поспішав говорити навіть тоді, коли вище начальство негайно вимагало відповіді. Ця властивість уберегла генерала від багатьох неприємностей. Справа, заради якої Старк викликав Кервуда, була важливою, і тому генерал довго розмірковував, вирішуючи, чи придатний Кервуд для виконання завдання.

Він встав з-за столу і підійшов до вікна. Відхилив штору, глянув униз на вулицю. Вона пливла перед очима численними вогнями машин. Зверху горіли вогні реклам. Для Нью-Йорка затемнення не було потрібним.

Старк повернувся до столу. Далі розмірковувати нічого. Мабуть, цей хлопець придатний. Перше враження від нього хороше. Приємно вже те, що він зміг витримати таку довгу паузу, не промовивши жодного слова.

Генерал став біля свого крісла. Він був високий на зріст, і світло від лампи, прикритої темним абажуром, сягало йому до пояса.

Кервуд міг побачити пояс і пряжку, та. ще численні орденські стрічечки на грудях генерала. Голова і обличчя Старка здавалися невидимими.

— Як ви поставитеся до поїздки в Радянський Союз? — запитав генерал, і це запитання вразило Кервуд а. Він міг припустити що завгодно, але така пропозиція йому на думку спасти не могла.

А проте виказувати своє здивування не годилося.

— Коли треба поїхати до Радянського Союзу, то я, звичайно, поїду. Проте я не знаю, чи встигну я доїхати саме до Радянського Союзу.

— Встигнете. Так швидко німці його не розіб'ють. Це трапиться пізніше. І саме в зв'язку з тим, що поразка росіян у цій війні неминуча, ви туди і поїдете.

— Що ж я мушу звідти привезти?

Інженер Кервуд був явно догадливим хлопцем. Видно, таки недаремно говорили, ніби він може виконати найделікатніше завдання. Генерал вирішив не гратися в піжмурки, а йти до справи просто.

— Вам щось говорить прізвище — Крайнєв? — запитав він.

Кервуд на мить замислився. Він зразу пригадав це прізвище, але вдав, ніби пригадує.

— Звичайно, говорить, — відповів він не кваплячись, — російський інженер Крайнєв працює над реактивною технікою. Колись його захопили німці, але він зумів їх одурити. Свого часу про це було багато галасу в газетах. Правда, вся ця історія трохи скидається на якусь неймовірну…

— Мене мало цікавить ваша думка щодо минулого Крайнєва, — перебив його генерал. — Мене цікавить тільки майбутнє. Крайнєв нам потрібний.

— Нам? — Вперше за всю розмову Кервуд дозволив собі проявити якесь почуття. Він здивувався одверто і щиро.

— Так, Крайнєв нам потрібний. Він винайшов такі речі, до яких наші інженери ще довго не додумаються. І буде дуже шкода, якщо він опиниться в руках німців, зрозуміли?

— Так, зрозумів. Я мушу його викрасти?

Генералові здалося, ніби він помилявся в Кервуді.

Хлопець мислить безперечно надто примітивно.

— Зараз викрадати його нічого, а крім того, це вам не вдасться. Вам треба приїхати туди і почекати, поки німці настільки наблизяться до перемоги, що всім стане ясною доля Радянського Союзу. От тоді ви виступите на сцену, підготувати до цього самого Крайнєва і його співробітників вам доведеться раніше.

— А коли німці не розіб'ють Радянський Союз?

Генерал сів у крісло, і Кервуд міг побачити його обличчя. Він навіть пошкодував, що поставив це запитання. Мабуть, генерал зараз розчарувався остаточно в здібностях Генрі Кервуда.

— Як це німці не розіб'ють Радянський Союз? — перепитав генерал. — Ви ставите якісь нерозумні і безтактні запитання. Це вже давно вирішено у Вашінгтоні. Там не помиляються. Я хочу знати, чи зрозуміли ви моє завдання.

— Так, — поспішив відповісти Кервуд, щоб якось розвіяти неприємне враження від свого несподіваного запитання. — Я сподіваюся, мені вдасться виконати ваше завдання. Звичайно, коли у моєму розпорядженні будуть відповідні матеріальні й транспортні можливості.

— За це можете не турбуватися, — відмахнувся генерал, і Кервуд зрозумів, що, очевидно, комусь дуже хочеться мати Крайнєва в Америці і грошей на це не шкодуватимуть.

— У мене будуть ще якісь спеціальні завдання?

Генерал Старк знову кілька хвилин подумав.

— Ні, — нарешті рішуче відповів він, хоч йому дуже хотілося сказати «так» і доручити Кервудові ознайомлення з роботою Крайнєва. — Ні, — ще раз повторив він, підкреслюючи своє слово енергійним рухом руки. — Коли ви візьметеся до інших завдань, то можете проґавити основне. Отже, нічого і нікого, крім Крайнєва. Ні, мабуть, не тільки його одного. Підготовчу роботу можна також вести серед його найближчих співробітників. Вони теж можуть бути дуже корисними. Постарайтеся стати його приятелем, другом, чим завгодно. Повторюю, для нас усіх буде великою неприємністю, коли німцям пощастить захопити Крайнєва.

Задзвонив телефон, м'яко, стримано, ніби зашарудів, — генерал не любив надто різких дзвінків. Він узяв трубку, мить послухав, схвально хитнув головою.

— Я думаю, що завдання ваше буде легшим, ніж ми всі гадаємо, — сказав він, — за сьогоднішній день німці просунулися на тридцять кілометрів. А коли перед Крайнєвим стане дилема — американці чи німці, то він безперечно вибере нас. З німцями у нього старі рахунки. А ми ж все-таки, як-не-як, «союзники».

І генерал Старк розсміявся, дуже задоволений із свого дотепу. Повідомлення, передане телефоном, створило йому хороший настрій. От коли б уже швидше складав зброю Радянський Союз, а там і німців можна буде задушити.

З цих приємних думок вивів генерала голос Кервуда.

— Мене пошлють туди спеціально чи я мушу чекати якоїсь нагоди.

— Очевидно, доведеться почекати нагоди, — відповів Старк, — не треба надто рано розкривати всі свої справжні наміри. Це було б з нашого боку недалекоглядно.

Він знову підійшов до вікна. Тепер на вулицях панувала темрява. Генерал глянув на годинника. В Нью-Йорку давали пробну повітряну тривогу, хоч ніяка небезпека не загрожувала і не могла загрожувати місту. Генерал задоволено потер руки. Німці наступають. Все йде на добре.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

А тимчасом маленький горбатий хлопчик день за днем, крок за кроком ішов на схід. Він ні в кого не питав дороги, бо не знав точно, куди йому треба потрапити. Він нікому не міг звірити своєї таємниці, бо знайомі люди не зустрічалися йому, а незнайомим він не вірив. Його інколи підсаджували на воза і трошки підвозили, часто підгодовували жалісливі жінки, розпитували, куди він іде, і співчували, намагаючись допомогти. Маня Коваленко завжди дякував за допомогу, сідав до столу чи лягав спати на лаву, та ніде не залишався більше однієї ночі. Незнайоме досі почуття відповідальності за незвичайний вантаж, захований у пакунку на спині, відразу зробило його дорослішим.

Він дізнався, що лінія фронту проходить десь недалеко Харкова, і тому саме це місто стало метою його прагнень. Він говорив, що йде до родичів, бо мати його загинула, і це ні в кого, навіть у найпильніших дозорців німецьких комендатур не викликало жодних сумнівів: надто маленьким і беззахисним здавався усім Ваня Коваленко, щоб шукати в його особі відважного партизана. Справа полегшувалася тим, що тисячі й десятки тисяч дітей, які втратили своїх рідних, блукали тепер по країні, і розібратися в тому, хто з них справді осиротів і шукає притулку, а хто намагається перебратися через лінію фронту, не зміг би найдосвідченіший гестапівець.

Спочатку Ваня дуже боявся, що його відразу спіймають, викриють та кинуть у тюрму, але з часом страх цей зник. Натомість з'явилися досвід, звичка, і хлопчина став наздоганяти лінію фронту, яка все ще поволі віддалялася.

Одного холодного похмурого ранку Ваня почув ніби розкати далекого грому і не відразу збагнув, що воно таке. Але грім гримів ритмічно, не вщухаючи; він не наближався і не віддалявся. Наче якийсь велетень потрапив у глибоку яму і не може звідти вилізти — аж землю струшує від люті, а все-таки ніяк не може зрушити з місця.

На околиці села, до якого підійшов уже надвечір Ваня Коваленко, зібралися жінки, діти. Так бувало в усіх селах — виглядали, чи не повертаються з полону чоловіки й батьки. На Ваню дивилися жалісливо, співчутливо.

— Що це воно гримить, тьотю? — запитав хлопець у жінки, яка самотньо сиділа край дороги.

— Фронт гримить, — неохоче відповіла вона, глянула на хлопця і знову перевела погляд на далекий курний звивистий шлях.

Почуваючи, як несамовито забилося в грудях серце, Ваня ввійшов у село. Значить, фронт уже недалеко, значить, він уже скоро зможе перейти цю невидиму лінію та віддати якомусь генералові такі потрібні для перемоги над ворогом креслення.

Він попросився переночувати, як робив це вже багато разів, і його пустили до хати, майже ні про що не розпитуючи. Ще молода жінка поралася біля печі, двоє зовсім малих дітей товклися під столом, а стара бабуся сиділа на лаві. Все це раптом нагадало покинуту домівку, і якийсь клубок підкотився до горла. Але піонер Ваня Коваленко стримався: не личило йому плакати, виконуючи таке важливе завдання.

— Куди ж ти йдеш, хлопчику? — витираючи зволожені очі, запитала господиня.

— До Харкова… У нас там родичі, — твердо відповів Ваня.

— А мати твоя де?

— Вмерла. На міні…

— Ох, не пройдеш ти зараз до Харкова. Фронт десь тамечки лежить…

— Нічого, поки хлопець дійде, візьмуть фашисти і Харків, — сердито прошамкотіла стара. — Згуби на них немає!

— А далеко до Харкова? — спитав Ваня.

— Ні, не дуже. Кілометрів з дев'яносто.

— А до фронту?

— Кілометрів, мабуть, з тридцять… Тільки йти тобі туди не слід. Уб'ють, нікому й згадати буде…

— Що ж мені робити?

— Почекати. Якщо візьмуть німці Харків, просто поїдеш; якщо наші проженуть німця, тут пересидиш, а тоді своїх знайдеш, — радила бабуся.

— Залишайся поки що в нас, — сказала господиня, — разом зимувати будемо. Двоє вас чи троє, то байдуже — однаково доведеться зуби на полицю покласти… Залишайся.

Вані страшенно хотілося залишитися тут. Саме тепер, коли фронт був уже близько, його пройняв страх, і перемогти це почуття він одразу не міг. Так добре було б віддати комусь пакунок і залишитися тут, у цієї хорошої жінки, яка так нагадує маму, і не думати більше ні про лінію фронту, ні про довгі кілометри дороги…

Він нічого не відповів господині, мовчки ліг на постелений йому кожух ї довго лежав не засинаючи. Зараз йому вже соромно було за ті полохливі думки. Як це він, піонер, міг подумати щось подібне? Він мусить виконати своє завдання, а інакше й піонером називатися негоден…

Вранці він поснідав і сказав:

— Спасибі, я піду.

— Таки йдеш? — здивувалася господиня.

— Треба йти, — відповів хлопчик, і така не по літах глибока туга забриніла в його голосі, що сльози знову навернулися жінці на очі.

Вона дала Вані на дорогу трохи харчів. Він узяв їх без жодних заперечень — хтозна, де сьогодні доведеться йому ночувати…

— Спасибі вам, бувайте здорові, — мовив він тихенько і вийшов з гостинної хати.

Бабуся подивилася йому вслід, перехрестилася й сказала:

— А йому ж, мабуть, десять літ тільки й минуло… Ох, що ж та клята війна з людьми робить!..

Грім на заході ставав усе чутніший, і Ваня тепер ішов швидше, ніж звичайно, прагнучи перейти лінію фронту. Як він це зробить, він ще не знав, але над цим хлопчик не замислювався. Вночі навряд чи хто помітить такого малого. Аби тільки знати, куди саме слід іти, а він уже пройде…

До фронту хлопчикові довелося добиратись досить довго. Передова, як виявилося, була значно далі, ніж гадала бабуся. Лише на третій день він прийшов у велике село, розташоване на пагорбі. Унизу протікала невеличка річечка, вірніше струмок. Далі видніли широкі, вже пожовклі і витоптані луки, і саме на них і проходив той таємничий і невидимий фронт, який треба було перейти. Тепер гармати бухали вже десь позаду, вони вже не стріляли, а ревли густими басовитими голосами, і звикнути до їх гулу було неможливо.

Німці не звертали на Ваню Коваленка ніякої уваги — мало їх хіба бігає тут, тих шмаркатих сільських хлопчаків!.. Один єфрейтор навіть жалісливо глянув на його горб, щось сказав, але хлопчик нічогісінько не зрозумів і поспішив сховатися за хату.

Звідси добре було видно навколишні луки і стежки на них. Кращого спостережного пункту й не придумати…

Довго дивився Ваня на луки, шукаючи фронт, але так і не міг второпати, де ж саме він є.

Сільські хлопчаки, які вже звикли до війни і не боялися ні пострілів, ні куль, ні уламків снарядів, досить швидко знайшли Ваню в його схованці. Їх було двоє, гострооких, замурзаних, чорнявих, десятилітніх.

— Ти що тут робиш? — кинулися вони до незнайомого хлопця. — Ти хто? Шпійон?

— Горбатий шпійон!..

— Відчепіться, — сказав Ваня. — Який я вам шпійон? Що я, німець хіба?

— А що ти тут робиш?

Ваня якусь мить помовчав. Він добре розумів, що без спільників, без людей, які покажуть йому дорогу, нічого й думати перейти фронт. І він зважився.

— Мені через фронт треба перейти, — сказав Ваня. — У мене в Харкові родичі. Мені дуже треба…

— Через фронт?

— Ага… Ви піонери?

— Я піонер, а він — ні.

— Я теж буду піонером, — ображено сказав другий хлопчик.

Вони говорили про своє піонерство так, начебто в селі не було німців, начебто у високій, напіврозваленій тепер школі піонерські загони й досі проводили свої збори. В їхній свідомості все залишилося по-старому, по-радянському, і інакше уявити собі своє життя вони не могли.

— Мені треба перейти фронт і дістатися до наших, — знову сказав Ваня. — Коли ви піонери, то розкажіть мені, як іти.

Захоплені сміливістю цього непоказного горбаня, хлопчики почали говорити, перебиваючи один одного, поспішаючи, мало не захлинаючись.

— Ми самі з тобою підемо! — нарешті вигукнув один з них. — Я там кожен кущик знаю.

— Ні, ніхто зі мною не піде, — відповів Ваня. — Сам я якось пролізу, а якщо нас багато буде, вони нас спіймають… — Він уже навіть не припускав думки, що його самого може хтось піймати. — Ну, розповідайте, як іти. Які там є стежки?..

Пізно ввечері, в супроводі своїх нових друзів, він спустився з пагорба на луг. Було дуже темно, та над лінією фронту раз у раз злітали в небо зеленкуваті й сині ракети, і ця невидима вдень лінія позначалася досить виразно.

— Далі не йдіть, — наказав Ваня, коли всі троє пройшли лугом метрів з п'ятсот. — Спасибі вам. Вертайтеся.

— А ти не боїшся?

— Ідіть вже, мені пора…

— Щасливо!.. — пролунало вже десь із-за кущів.

Дві хлоп'ячі постаті зникли в темряві, ніби розтанули. І поволі, крок за кроком, намагаючись пройти саме там, де радили його нові друзі, пішов уперед Ваня Коваленко.

А втім, він давно забув про всі кущі та завороти стежки, про які говорилося вдень. Він ішов до ракет, і часом йому здавалося, що він уже проминув їх, а вони знову злітали спереду, і доводилося припадати до землі, бо ж ставало видно, хоч голки збирай.

Так метр за метром просувався він вперед. Тепер ракети злітали збоку, саме тут і проходила передова лінія фронту.

Одного разу він почув німецьку мову зовсім близько від себе і закляк на сухій траві. Довго лежав, перечікуючи, потім знову рушив уперед. Тепер йому здавалося, що найстрашніше вже минуло, що можна вже зірватися на ноги і швидше бігти до своїх, під надійний захист радянських гармат, що глухо бухали десь удалині.

Вже не в силі більше стримуватися, Ваня побіг. І він, мабуть, перебіг би цю страшну, безлюдну смугу землі, якби саме в цю мить не злетіла в небо ракета. Вона освітила витоптаний луг і одиноку маленьку постать, яка від несподіванки застигла на місці, мов кам'яний стовпчик.

Кулемет з передового окопу німців різонув довгою чергою. Ракета погасла. А коли злетіла друга, то на лузі видніла лише маленька нерухома купка сірого одягу.

Ранком німецький розвідник приніс в окоп тіло Вані Коваленка. На мармурово-білому личку лежав здивовано-ображений вираз, ніби хтось дуже сильно зобидив хлопчика.

Кулі пробили маленькі груди і горбик на спині, і з нього вилізли якісь папери.

— Ти диви, — сказав розвідник товаришам. — А я вже пожалкував був, що ми вчора поспішили стріляти.

Вони швидко зірвали з мертвого ватянку, витягли пакунок.

— Це, видно, неабияка пташка, — сказав фельдфебель. — Мабуть, ці креслення таки дуже важливі, коли з ними переходять лінію фронту… Ну, закопуйте його. Сьогодні в нас вдалий день.

І німці закопали в холодну землю маленького піонера Ваню Коваленка, а фельдфебель подався доповідати начальству про затримання та знищення радянського розвідника і про захоплення пакунка з, очевидно, дуже важливими кресленнями.

А подвиг Вані Коваленка так і лишився невідомим на довгі роки, і ще й досі не знають піонери нашої країни, де його могила…

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Марина просто з вокзалу зайшла до кабінету Крайнєва.

Коли вона зайшла, там сиділи Валенс і Ганна. Вони всі схопилися назустріч Марині, бо за час відсутності дівчини не було такої години, щоб про неї хтось не згадав, ї зараз і і привітали щиро, всім серцем. Марина ясно відчула цю щирість і мало по заплакала від зворушення. Тепер вона почувала себе в своїй рідній сім'ї, тепер ніяке випробування для неї вже не було страшним.

Вона почала розповідати. Знову перед очима пройшов спустілий завод, смуга грози на обрії, танки Короля біля високої могили.

— Це наш Король? — поцікавилась Ганна.

— Так, наш. Я ще багатьох знайомих бачила там, — продовжувала Марина.

Вона оповідала про те, як перед машиною упала бомба, і всі уявили собі це так ясно, що навіть пригнутися захотілось. Розрив бомби пролунав, ніби і справді удар у кімнаті. Крайнєв на мить уявив собі, як сидить в кабіні машини мертва Соколова, як порожніє шлях і тільки одна розбита машина залишається в просторі степів.

Потім легкий У-2 з'явився в небі, і всі уявили привітне обличчя Росовського. От уступає він своє місце Марині, ї тільки курява злітає вгору за літаком, і в безкрайому степу люди здаються загубленою цяточкою.

— І він там залишився? — вигукнула Ганна. — Так, він залишився там.

— І вони загинули?

— Цього я не знаю, але думаю, що ні, тобто не думаю, а сподіваюся. Не такі це хлопці — і Король, і Орленко, і Росовський, щоб так просто піддатися ворогові.

— Але ж про них нічого не чути.

— Так, нічого не чути, але я певна, вони живі, і ми їх колись ще побачимо.

Ці слова Марина сказала майже визивно, бажаючи заперечити кожному, хто б посмів висловити сумнів у можливому врятуванні Росовського.

Проте ніхто їй не збирався заперечувати.

— А що ж ми тут зараз робитимемо? — запитала Марина, і знову її запитання прозвучало, як виклик.

— Ми одержали нове завдання, — спокійно відповів Крайнєв.

— На літаки?

— Ні, ми одержали завдання продовжувати нашу експериментальну роботу.

— Що таке? — ахнула Марина. — Зараз продовжувати експериментальну роботу? Зараз, коли кожен літак на полі бою важливіший за сто найкращих літаків у майбутньому? Та ви розумієте, що ви говорите? Зараз треба будувати літаки, ви зрозуміли? Літаки! Бо інакше ми взагалі вже ніколи не зможемо більше експериментувати… Ви мене зрозуміли?..

— Я вже пройшов крізь це, Марино, — тихо відгукнувся Крайнєв.

— Я вас добре розумію, Марино, — втомлено сказав Валенс, — але мушу сказати, ви тут не маєте рації. Ви побували в бою, побачили відхід і трохи знервували. От вам і здається зараз, ніби все вже втрачено і від того, чи ми зробимо ще з десяток літаків, залежить доля цілої війни. І ви в паніці навіть втратили перспективу, а це дуже зле, коли людина втрачає перспективу. А от партія каже нам зараз — беріться на повну силу до експериментальної роботи, бо прийде час, коли доведеться довести всьому світові, що навіть під час війни ми працювали і не відстали, а навпаки, зробили величезний крок вперед. Цілком можливо, що до того часу, поки ми здобудемо перемогу, нам навіть не вдасться закінчити всю експериментальну роботу. Доведеться збудувати десятки нових моделей, випробувати їх, довести до такого стану, коли льотчик міг би бути цілком переконаний у своїй машині, міг би цілком використати нечувану швидкість реактивного літака. Пройде дуже короткий час, ви самі трохи заспокоїтеся і переконаєтесь у справедливості моїх слів. І чим швидше це буде, тим краще.

Він замовк, і кілька хвилин у кімнаті тривала тиша.

— Тут нічого вагатися, Марино, — сказав Крайнєв, — ми всі вже зрозуміли, що зараз треба робити. Перспективу може втратити людина, а Комуністична партія не втрачає перспективи ніколи. І коли вона нам наказує працювати саме тут, то ніяких сумнівів бути не може. Перед нами зараз тільки одне завдання — працювати так, як від нас вимагають, дати все, що від нас хоче мати армія, — може, не зараз, але якнайшвидше.

Двері прочинилися, і в кімнату зайшла Валя. Вона була в льотному комбінезоні, в руці тримала шолом. Надворі вже починала залягати зима, зривався сніжок, дзвінкий уральський морозець скував калюжки. На льотному полі було вітряно і морозно. Доводилося тепло вдягатися.

Обличчя Валі пашіло рум'янцем. Видно, вона швидко йшла чи, може, навіть бігла до Валенса.

— Адаме Олександровичу, — з ходу сказала вона, навіть ні з ким не вітаючись, — аеродром доведеться поширювати. Тут на ньому реактивного літака не посадиш. Ой, Марина, — раптом пізнала вона дівчину, — як же ти змарніла, моя хороша.

І вона кинулася до Марини, схопила її в обійми.

Разом з Валею в кімнату ввійшов дух діловитості і роботи. Марина ясно побачила, що люди тут уже працюють. на повну потужність, і для якихось вагань чи сумнівів місця бути не може. І раптом вся попередня розмова стала здаватися їй недоречною. Зараз треба було братися до роботи, щоб і справді реактивні літаки якнайшвидше з'явилися в небі війни.

— І ще я одне хочу сказати, товариші інженери, — продовжувала Валя, випускаючи Марину з обіймів, — без роботи я тут не маю наміру сидіти. Так ви вже постарайтеся якомога швидше матеріал для досліджень мені приставити. Щоб було на чому літати. Повторюю — краще мені було б, звичайно, німців бити, але раз уже така моя доля, то нічого не зробиш — давайте мені літаки випробовувати.

— От бачите, Марино, до чого нам треба братися, — сказав Валенс. — І для вагань тут місця немає. А Валя має рацію на всі сто процентів — треба працювати, а не сумніватися. І думаю я, що всі ці розмови вже закінчено. Ви, Марино, сьогодні влаштовуйтеся, товариші вам допоможуть, а завтра починайте працювати.

Марина не встигла відповісти, як на порозі з'явився майор Полоз. Його обличчя було спокійним, може, трохи іронічним. Зірочка Героя Радянського Союзу видніла на гімнастьорці. Він був один з перших пілотів, які у війні одержали почесне звання Героя Радянського Союзу.

— Добрий день, товариші, — привітався він, — от і прибув я до вас на роботу. Відвоювався. Видно, і без майора Полоза можна німців побити.

Обличчя його раптом зійшлося в гримаску, і видно було, як боляче йому зараз, в такий гарячий час, опинитися так далеко від фронту.

— Прибув у ваше розпорядження, товаришу Валенс, — продовжував він. — На посаду головного випробовувача літаків. Дуже мені хочеться знати, чи вже хоч є на що подивитися, чи даремне майора Полоза від важливої справи відірвали?

— Сідайте, товаришу Полоз, — запросив Валенс. — Ви спочатку влаштовуйтеся, а робота вам знайдеться.

Полоз обвів очима присутніх, і мимоволі всі опустили очі. Серце кожному свердлила одна і та ж думка — Полоз ще не знає про смерть Віри Михайлівни. Тому він такий гомінкий і веселий, незважаючи на гіркоту від цього несподіваного призначення.

А Полоз сів у крісло і продовжував говорити:

— Викликає мене командувач і каже: поїдеш на почесну роботу, — вік би мені цієї роботи не бачити. Я відмовляюся, а він сміється, каже — дивне діло, до власної дружини на завод відмовляється їхати чоловік…

Марина не витримала. Судорога звела її горло. Розбита машина в далекому українському степу знову з'явилася перед очима. Біле, ніби мармурове обличчя Віри Михайлівни виднілося в кабіні.

— Що з вами, Марино? — кинувся до неї Полоз.

Дівчина не сказала ні слова. Вона схопилася з стільця і вибігла з кімнати. Десь далеко за дверима почулося її ридання.

— Що тут трапилося, товариші? — обличчя Полоза стало раптом зовсім темним, мало не чорним.

Він обвів очима всіх присутніх, і минуло багато часу, раніше ніж Валенс наважився сказати перше слово. Потім почала розповідати Марина.

Полоз все вислухав і вийшов з кімнати Крайнєва. Зачиняючи двері, ледве помітно похитнувся, але поспішив причинити двері, щоб ніхто не помітив цієї слабості. Все трапилося надто швидко і несподівано. Здавалося, ніби Полоз от-от втратить рівновагу і зірветься зі свого спокійного тону, закричить чи заплаче.

Проте нічого подібного не сталося. Надто сильним був майор Полоз, щоб якось виказати страшне горе.

Чи треба йому зараз починати працювати? Сюди він їхав, знаючи важливість роботи Крайнєва, сподіваючись побачити дружину. Тепер він вже ніколи більше не побачить Віру. Вона загинула в далекому українському степу, а він, майор Полоз, залишився живим і може ще літати. Він не мас права тут сидіти жодної хвилини, а мусить негайно повертатися до своєї частини, знову проситися в бій, мститися за кожну крапельку пролитої Віриної крові.

Полоз вийшов з будинку заводської контори, в одному крилі якої розміщався інститут стратосфери, і пішов просто від заводу, зовсім не думаючи, куди йде. Було морозно, але він не відчував холоду. Ясно світило сонце, і сухий пронизливий вітер налітав зі сходу, з далеких степів. Він був колючий і пік шкіру, але Полоз на все те не звертав ніякої уваги.

Зараз йому треба було вирішити все для самого себе. Коли вже щось раз і назавжди вирішено, тоді можна починати діяти і йти напролом, домагаючись свого. Велике горе приголомшило його. На серці не залишилося нічого, крім пекучого бажання помсти.

Так, зараз треба піти до Валенса, розказати йому все, що тісниться в серці, і він напевне зрозуміє і дозволить знову їхати на фронт.

Полоз рішуче повернувся і пішов до заводу. Він ішов швидко, розмахуючи руками, і видно було, що рішення Гюго прийнято твердо. Але дедалі хода його все стишувалася і кроки ставали не такими впевненими. Нові думки і нові почуття почали з'являтися у майора Полоза. З'явилося почуття відповідальності за велику роботу, яку партія доручила йому тут, у цьому глухому уральському місті. Чи має він право, навіть зараз, коли несамовите горе пече його серце, відмовитися від цієї роботи? А помста, помста за Віру? — кричало і квилило поранене серце. Ні, не має права він залишитися в цьому спокійному місті, де навіть затемнення ночами не буває.

У такому настрої Полоз повернувся в кімнату, де сидів Валенс. Той підвівся йому назустріч. Вони сіли в крісла один навпроти одного і кілька хвилин мовчали.

— Я тебе розумію, — нарешті першим заговорив Валенс, коли мовчанка почала ставати нестерпною, — ти зараз прийшов проситися геть з нашого заводу. Зараз у тебе на серці помста клекоче, і кожен це може добре зрозуміти.

Полоз мовчав, вслухаючись у сказані слова.

— Ні, — майже несподівано для самою себе сказав він, — я не тому прийшов. Партія мене сюди не для того посилала, щоб так злегковажити. Крім того, невідомо, де помста буде страшнішою — там, коли я буду бити ворога, чи тут, коли на наших літаках тисячі пілотів будуть мститися за Віру.

Від згадки про дружину горло йому раптом затисло, і він, щоб якось заховати це, похлинувся і закашлявся.

— Це ще не все, Полоз, — тихо сказав Валенс, — я від тебе чекаю більшого, справжньої допомоги. Мені треба, щоб ти поговорив з людьми, бо багатьом здається, ніби робота наша, розрахована на роки, зараз не важлива. Думають про те, щоб братися до випуску звичайних літаків, а не експериментувати. Всякі розмови є. Так от я хочу, щоб ти попрацював з людьми, а тобі зони зараз віритимуть, як ніколи. І коли вже ти своїм прикладом вкажеш, як треба працювати, то всякі такі настрої зникнуть і весь колектив знову захопиться роботою.

Полоз трохи подумав.

— Я до тебе ось чого прийшов, Валенс, — сказав він у відповідь. — Я прийшов роботи просити. Коли мене зараз без роботи залишити, то горе зігне, хоч який хребет не підставляй. Робота тільки й може підтримати. Отже, завантажте мене так, щоб світу божого не видно було, щоб весь час на людях бути, відповідальність на собі почувати. Це тільки одно, що я зараз можу просити.

— Робота буде, Полоз, і почнеться вона не далі, як сьогодні, — сказав Валенс, підводячи Полоза до вікна. — Ти бачиш цей аеродром?

— Бачу. Не годиться він для наших літаків.

— Правильно. І твій заступник Валя думає так само. Отже, чим швидше ви тут усе приведете в порядок, знайдете людей, матеріали, інструменти, тим буде краще.

— Я його ще сьогодні почну перевертати, — пообіцяв Полоз.

— Бажаю успіху, — відповів Валенс.

Вони ще трохи поговорили, і коли Полоз пішов, Валенс довго сидів мовчки, думаючи про силу витримки майора Полоза.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Віра Михайлівна Соколова повільно, обережно, намагаючись не ворухнути плечем, встала з ліжка і підійшла до вікна. Жовтень ішов над Києвом, каштани на вулиці Леніна облетіли видно голе міцне гілля. З сірого похмурого неба зривається дрібний колючий сніжок. Холодно на вулиці, незатишно.

В сусідній кімнаті щось зашаруділо — Віра Михайлівна прислухалася: ні, це тільки здалося, нікого немає у квартирі. Берг від самісінького ранку подалася на роботу, німець — не то охоронник, не то ординарець, — мабуть, сидить на площадці, його можна викликати, натиснувши кнопку.

Соколова знову подивилася вниз. Як мало людей проходить по вулиці Леніна, ніби вимерло все в Києві. Тільки каштани стоять незмінні, незборимі у своїй красі, вони навіть тепер, восени, незабутньо гарні.

Від кількох хвилин стояння плече заболіло знову. Віра Михайлівна лягла. Думки текли повільні, але насторожені. Це почуття настороженості, не зникало весь час від тої хвилини, коли Соколова побачила Любов Вікторівну Берг. У цій квартирі поруч живуть два вороги, хоч правильніше ці відносини визначити як стосунки тюремника і в'язня. Але чого хоче від Соколової Берг, зрозуміти поки що неможливо. Вона завжди дуже привітна, люб'язна, розповідає останні вісті, радіє з успіхів гітлерівських військ, які все ще просуваються вперед, і навмисне не хоче помічати, що її бранка мало не кричить від цих вісток.

Але ж Берг, напевне, має якийсь план, вона чогось вимагатиме, щось хоче зробити з Соколовою. Вона не може бути такою люб'язною і запопадливою, не маючи якоїсь певної мети. Минуло вже більше місяця з того дня, коли вони зустрілися вперше, а й досі не було сказано жодного слова, яке дало б привід думати, ніби Берг має якісь задні думки чи плани. Але в люб'язність цієї гестапівки Соколова не може і на мить повірити, надто добре вона знає Любов Вікторівну, щоб хоч припустити таку можливість.

Чого ж вона хоче? Важко, майже неможливо відповісти на це запитання. Ясно тут тільки одне: якось використати Віру Михайлівну гітлерівцям не вдасться, хай вони про таке і не мріють. А що ж вона сама, Соколова, так і буде сидіти склавши руки? Так, поки не одужає, буде вичікувати. Треба набратися сили, а тоді визначиться план дії. Не може бути, щоб у Києві не залишилося своїх людей, тут, напевне, є і підпільна організація і окремі залишені комуністи. Як зв'язатися з ними — ще невідомо, але вона знайде спосіб і зв'яжеться.

Невеличка проходка по кімнаті, кілька хвилин стояння біля вікна вкінець знесилили Соколову. Вона закрила очі, і раптом усі почуття зникли, ніби розчинилися у дрімоті. Хтось зайшов у двері, це вже, мабуть, Любов Вікторівна повернулася — здається, її хода. Цікаво, яку ще новину вона принесе сьогодні. Звичайно, нічого хорошого від неї не почуєш. Кілька днів тому вона прийшла весела і сказала:

— Ви знаєте, я ніколи не думала, що більшовики так розучилися конспіруватися. Звичайно, це покоління вже забуло революційні традиції. Сьогодні гестапо заарештувало організацію, залишену тут, у Києві, але як заарештувало, ви собі уявити не можете. Ці люди вирішили, що в місті радянська влада, дали якійсь жінці-кур'єрові список цілого комітету, щоб вона всіх оповістила про день засідання. Та жінка пішла, і, звичайно, за нею простежили, і весь комітет уже за ґратами. Я навіть не можу зрозуміти, що це таке: дурість, повне нерозуміння ситуації в Києві, де працюють найкращі сили гестапо, чи просто зрада? Я була кращої думки про ваших підпільників.

Вона говорила це гаряче, хвилюючись, і Соколова не могла зрозуміти головного — інтонації: співчуває чи обурюється Берг? Сама по собі звістка була страшною. Все це, звичайно, могло бути і неправдою, але чомусь думалося, що саме зараз гестапівка не бреше… Проте перевірити це повідомлення Віра Михайлівна не могла ніяк і похмуро промовчала, слухаючи переможну розповідь фрау Берг.

А що вона принесла сьогодні? Мабуть, знов казку про те, що більшовики здали Москву.

Цього разу Любов Вікторівна прийшла неговірка, роздратована. Ненависно глянула на свою полонянку, сіла до столу вечеряти — все це мовчки, гнівно. Соколова розуміла: щось трапилося дуже неприємне, але нічого не запитала; вона взагалі заборонила собі будь про що запитувати у своєї тюремниці.

— Сьогодні вночі злетів у повітря готель, де жили наші офіцери, — несподівано сказала Любов Вікторівна. — Видно, я помилялася — не всі більшовики розучилися конспіруватися.

Серце Соколової забилося несамовито часто. Значить, є-таки наші люди в Києві, значить, можна встановити з ними зв'язки!

Берг ніби прочитала її думки.

— Не дуже радійте з цього приводу. Їх уже спіймано і за два дні буде страчено. Але все-таки я думала, що такого в Києві бути не може.

Віра Михайлівна кілька хвилин помовчала, даючи собі заспокоїтися, потім уперше за весь час перебування в цій квартирі запитала:

— Скажіть мені, для чого я вам потрібна? Берг глянула на неї, вдаючи здивування.

— Ви мені абсолютно непотрібні.

— Для чого ж ви взяли мене з табору?

— Тільки з милосердя. Невже ви залишили б мене, коли б побачили в такому стані?

— Напевне!

— А от я так не зробила. Я все життя плачу добром за вчинене мені зло, але оцінити цього ще не зміг ніхто.

— Мабуть, не оціните і ви. Але тут уже нічого не зробиш, така вже моя доля.

Це лицемірне базікання обурило Соколову до краю, але вона стрималася. Любов Берг не зможе її одурити.

— Коли ви мене рятували з табору, у вас уже, напевне, був точно визначений план. Кого ви шукали?

— Я шукала знайомих. Хіба я не маю права вчинити добре діло, коли маю таку можливість? Мною керували християнські почуття, про які ви забули. Ви і мені не вірите?

— Ні.

— Даремно. Деякі плани щодо вас у мене, правда, є, але зараз про них ще рано говорити, почекаємо вашого одужання.

І вона демонстративно взялася до свого кофе, ясно даючи розуміти: розмову скінчено.

Але для Соколової розмова тільки розпочиналася. Тепер вона знала — Берг хоче її використати. Хай не сподівається, нічого з того не вийде! Віра Михайлівна краще вмре, але нічого не зробить для цієї диверсантки, якій пощастило втекти з радянської тюрми. Хай фрау Берг не радіє, з шибеницею вона все одно кінець-кінцем зустрінеться.

А може, все, що вона зробила для Соколової, ніби місточок для повороту назад, спроба спокутувати свої гріхи? Ні, на це не схоже. В усякому разі треба бути дуже обережною.

Раптом налетіли думки про Михайла Полоза, — завжди, коли радянські літаки пролітають над Києвом, вона всім серцем посилає їм привіт і бажання удачі. Адже на кожному з цих літаків може летіти він, Михайло, може бути так, що саме його рука веде в темряві важкий корабель. Він думає, що вона загинула! Як подати йому звістку?

— Ви сьогодні уставали? — покінчивши з кофе, запитала Любов Вікторівна.

— Так, на кілька хвилин. Охорону біля дверей, очевидно, треба посилити, бо я можу втекти.

Берг не звернула на ці слова ніякої уваги: охорона в будинку, де жили гестапівці, і без того була цілком надійною.

— Значить, ви одужуєте, і це приємно, — сказала вона. — Мабуть, ви маєте рацію, плани мої треба вам розповісти вже тепер, щоб ви мали час до них призвичаїтися.

Віра Михайлівна насторожилася. Ось воно, зараз наступає вирішальна хвилина.

— Мої плани дуже прості, — вела далі Берг, — я сподіваюся в недалекому майбутньому розпочати тимчасово перервану роботу Київського інституту стратосфери і дуже хочу, щоб ви мені допомогли. Нам з вами треба буде зібрати всіх людей, які залишилися на Україні…

— Ага, от кого ви шукали в таборах!

— Саме так. Ми зберемо всіх людей, кінець кінцем тут же таки опиниться і Юрій Крайнєв, і я хочу, щоб до його появи все було добре підготовано.

Берг говорила ці слова спокійно і впевнено, ніби йшлося про якусь уже давно відому і вирішену річ. Ну і нахаба ж! Віра Михайлівна вперше за довгий час дозволила собі посміхнутися.

— І ви хочете, щоб я допомагала вам у цій справі?

— Звичайно.

— Я краще вмру, ніж буду з вами працювати.

— Зараз ми нічого не будемо вирішувати. На все прийде свій час. Може, в мене знайдуться аргументи, які допоможуть вас перекопати.

Про що вона говорить? На що натякає?

— Все одно, ніколи і нізащо радянські люди з вами працювати не будуть. Ви вже одного разу переконалися в цьому, коли тримали в полоні Юрія Крайнєва.

— Тоді було зроблено багато помилок, а до того ж іншою була ситуація. Коли ви взнаєте, що радянську владу знищено остаточно, то, напевне, не станете огинатися.

Ах, от на що вона розраховує! Ну, довго ж доведеться вам чекати, Любов Вікторівно!

— Цікаво, ви ніколи не думаєте про можливість знищення гітлерівської влади? — запально сказала Соколова.

— Ні, у мене немає ніяких підстав про це думати. Адже це наші війська стоять під Харковом і Москвою, а не ваші під Берліном. Різниця зрозуміла? І давайте припинимо цю суперечку. Вам шкодить хвилюватися. Почекаємо. Час працює на Гітлера.

Вона акуратно прибрала зі столу чашки, поставила їх до шафи і зникла у своїй кімнаті.

Було про що подумати Соколовій. Слово за словом перебирала вона всю розмову. Тепер все ясно: за допомогою Соколової їм треба принадити сюди, до Києва, всіх учених, які ще могли залишитися на Україні. Ні, ніколи цього не буде! Віра Михайлівна знаряддям у руках цих катів не стане ніколи, краще смерть.

Так минуло ще кілька днів, і одного вечора Берг повернулася додому весела, як ніколи. Вона навіть якусь пісеньку наспівувала, і Віра Михайлівна подумала, що мабуть, трапилося щось погане на фронті. Може, знову відступили радянські війська? За старим своїм правилом, вона нічого не запитала, чекаючи, поки Любов Вікторівна висловиться сама. В такі хвилини ненавиділа Соколова гестапівку люто, гаряче, несамовито. Коли б трохи більше сили в руках — розірвала б. Нічого, нічого, повернеться ж колись ця сила, не вічно ж зводитиме плече цей страшний біль.

А гестапівка так і лягла спати нічого не сказавши, і від того тривога ще посилилася. І довго не могла заснути в ту ніч Соколова. Чекання нових ударів, нових зловісних подій ставало нестерпним.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

У далекому зауральському місті люди не витрачали жодної хвилини даремно. Робота йшла весь час, кожен день, кожну хвилину. Люди знали, як мало у сваті місць, де можна було б спокійно працювати, не боячись бомбового удару, і використовували цю можливість до кінця.

Почалася зима, люта, жорстока, сніжна. На всіх фронтах точилися бої, і повідомлення про них завжди викликали тривогу. Радісним весняним громом прозвучала звістка про розгром німців під Москвою. Вона відгукнулася в усіх серцях, вона розбудила найсолодші сподіванки на швидку перемогу. І найголовніше, ця звістка вселила певність, що німця можна бити в чистому полі і наша армія здатна це зробити. Від розуміння цього навіть дихати ставало легше, і робота йшла, як ніколи, швидко і злагоджено.

Розуміючи, яку силу роботи треба перевернути у найкоротший час, Крайнєв засадив усіх своїх співробітників за столи. Вони працювали, як несамовиті. Почуття відповідальності ніби подвоювало сили кожного.

І особливо гарячою і напруженою стала робота, коли прийшли перші повідомлення про те, що німці вже починають випробовувати реактивні літаки. Що це за літаки — ще не знав ніхто, але повідомлення були цілком достовірні, і весь колектив інституту працював тепер, охоплений єдиною думкою — випередити ворога.

Ганні Крайнєв поставив завдання — шукати пальне для нових реактивних двигунів. Пальне, яке застосовувалося раніше, для нових двигунів виявилося непридатним. Це мала бути майже вибухова речовина, силу якої можна було б використовувати повільно. Але для досягнення швидкостей, про які мріяв Крайнєв, саме і треба було мати в своєму розпорядженні речовину, яка б мала силу нітрогліцерину і була б слухняною, як звичайний бензин. Ганна працювала дні і ночі, працювала захоплено, невтомно. З останнім відкриттям Ганна просто не знала, що робити. Використати речовину, яка вибухає від сонячного променя, поки що не вдавалося. Надто була вона непевною для вжитку. Але саме з неї поставало майбутнє пальне для літаків Крапкова, і тому Ганна все частіше і частіше зверталася до цього зрадливого сизуватого порошку.

В ці місяці Марина Токова наче і зовсім забула про сон. Вона схудла, почорніла; її не пізнавали навіть товариші. Крайнєву доводилося часом мало не наказувати їй іти спочити.

І була на світі тільки одна річ, яка могла трохи відірвати Марину від роботи. Це бувало тоді, коли листоноша приносив в інститут листи і Марину кликали до секретарки. Траплялося це нечасто, але кілька разів на місяць секретарка обов'язково вручала Марині листа без конверта, просто складеного «вареником». Марина завжди неймовірно червоніла, одержуючи такі листи, і в інституті це скоро помітили.

Потім почало виявлятися, що Марина надзвичайно добре обізнана з усіма подіями на Південно-Західному фронті, і коли в зведеннях з'являється якась звістка саме про цей фронт, аж завмирає, слухаючи.

Ганна несхибним жіночим почуттям помітила це перша і в розмові з Мариною якось мимохідь, жартуючи, сказала про це. З того, як раптово залилася червоною фарбою Марина, Ганна зрозуміла, що вгадала правильно, але ніколи вже більше на такі теми розмови не починала. Зате між нею і Мариною несподівано встановилися дивно приятельські відносини, ніби існувала між ними тайна, відома тільки їм.

І одного разу, коли Марина одержала довгожданого листа і сама сиділа в кімнаті, туди зайшла Ганна. Було це пізно ввечері, і в інституті залишалося зовсім небагато людей. Марина сиділа біля свого столу, замислившись, і навіть не помітила Ганни.

Ганна хвилину постояла, дивлячись на замислене обличчя Марини, потім підійшла ближче, і тільки тоді дівчина отямилася.

— Ну, так що ж нам хорошого пишуть з фронту? — тихо запитала Ганна, опускаючись на стілець біля Марини.

Марина здригнулася.

— Звідки ти знаєш?

— Я нічого не знаю, — м'яко усміхнулася Ганна, — але в тебе такий замріяний вираз обличчя, що можна думати все що завгодно. Можна навіть подумати, ніби ти закохана, — продовжувала вона, лукаво поглядаючи на подругу.

— Не час зараз закохуватися, — спалахнула Марина, тільки зайвий раз підтверджуючи здогади Ганни.

— Ні, чому ж не час? Коли кохання не заважає проектуванню, то поганого тут я нічого не бачу.

Ганна явно кепкувала, і Марина це зрозуміла.

— Коли б ти його знала, — несподівано просто сказала вона, — то напевне говорила б інакше.

— Як його прізвище, коли не секрет?

— Його прізвище Росовський.

— Про Короля і Орленка не пише він нічого?

— В кожному листі, — відповіла Марина, — я і не знала, що вони тепер такі друзі.

— І як же вони там, живі, здорові?

— Король був поранений, — сказала Марина, пригадуючи, — але зараз вони вже знову всі воюють.

Глибока ніч лежала над Уральськими горами, над безкраїми степами, над фронтами війни. В кімнаті захолола пічка і вже стало холодно, бо мороз на вулиці досягав сорока градусів, а подруги все ще сиділи в кімнаті Марини, розмовляючи про далеких знайомих, які раптом стали на диво близькими і рідними.

Несподівано в коридорі пролунали важкі кроки, і в тиші прогримів чийсь грубий голос. Слова були незрозумілими, і Ганна з Мариною зразу насторожилися.

Ще раз пролунав голос, він був явно незнайомий, і тоді вже довелося глянути в коридор. Ганна і Марина вийшли і зразу навіть спинилися на порозі дверей, не розуміючи.

У коридорі, замотаний з ніг до голови у якісь шарфи чи ковдри, стояв високий чоловік. Всі покривала його були густо заліплені снігом, а пілотський шолом нагадував брилу криги. Чоловік цей щось вигукував дивною мовою, яка мало нагадувала російську. Побачивши дівчат, він швидко рушив до них, і тоді в ковдрах раптом з'явилося чоловіче повне обличчя, з відмороженим, побілілим носом.

Марина аж крикнула, побачивши цей ніс. Вона не дала чоловікові зайти в кімнату, а тут же таки в холодному коридорі стала відтирати носа снігом, аж поки він не почервонів. Тільки тоді дівчата дозволили невідомому зайти в кімнату.

Він зайшов, важко відсапуючись, розмотав свої укривала, дістав з глибоченної кишені папери, подав їх Ганні, і тоді дівчата узнали, що інженер Генрі Кервуд приїхав з Америки до них на завод для обміну досвідом.

Першим ділом було повідомлено Валенса, і поки директор прийшов, Генрі Кервуд уже встиг розпитати про все. Поки що інтереси його не виходили за межі суто побутових справ і вдовольнити їх було неважко.

Містер Генрі Кервуд був досить високий на зріст, міцний чоловік. Риси його обличчя були правильними і, мабуть, навіть красивими, коли б їх не псував червоний, відморожений, розпухлий ніс. Він, видно, здорово болів, бо Кервуд щохвилини торкав його пальцем і кривився.

Інженер негайно оголосив, що дуже радий побувати на такому заводі у союзників і взагалі дуже радий працювати в Росії. Росія йому подобається, але порівнювати з Америкою її не можна. Проте і тут можна працювати дуже добре. Саме працювати тут він і має намір. Його сюди для цього послано.

— А коли буде другий фронт? — негайно запитала Марина.

— О, буде, буде, — відповів Кервуд, — про це можна навіть не думати. Раз ми вже сказали, то все буде зроблено. Можете бути певні.

Висловлення Кервуда перервав прихід Валенса. Його викликали по телефону. В цей пізній час він ще не спав і зразу ж прийшов на роботу. Про приїзд Кервуда його попередили заздалегідь, але він не думав, що це трапиться так скоро.

Вони привіталися, і директор зразу повів влаштовувати свого гостя. На обличчі у Валенса весь час була привітна посмішка, але явно відчувалося, як уважно приглядається він до американця. Здавалося, ніби й гість це відчуває, хоч на поведінці його це ніяк не позначалося. Він сміявся з кожного свого слова, сміявся, показуючи великі зуби і повторюючи речення. Він говорив ламаною російською мовою, але зрозуміти його можна було легко.

На прощання він поплескав обох дівчат по плечах і зробив це так милостиво, ніби король. Марина і Ганна ледве стрималися, щоб не розсміятися йому просто в вічі. Він був такий переконаний у своїй правоті і зверхності, що навіть сперечатися з ним не хотілося.

Валенс бачив, що кілька ущипливих речень уже крутиться на язиках у дівчат, і, щоб якось уникнути гострої розмови в першу ж мить побачення з гостем, а може, навіть і співробітником, вивів його з кімнати. Ще кілька хвилин по коридору лунав голос американця, потім все затихло.

Дівчата перезирнулися між собою і знизали плечима.

— У мене трохи дивне перше враження від панюго союзника, — проговорила Марина.

Ганна нічого не відповіла, тільки глянула на Марину, розсміялася і пішла до себе в лабораторію. На сьогоднішню ніч у неї було ще чимало роботи.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Добрий настрій не покидав Любов Вікторівну. Тепер їй уже було ясно, як треба діяти. Доля цілком випадково дала їй до рук такі козирі, що смішно було б не виграти.

Вона цілком точно знала, як перемогти Соколову, примусити її погодитися на всі умови. Та навіть коли вона і не погодиться, то це біда не дуже велика: все буде саме так, як хоче шеф гестапо і як хоче вона сама, Любов Вікторівна Берг.

Одного ранку вона з'явилася перед Соколовою, як завжди, усміхнена і привітна, але трохи ніби насторожена.

— Як ви себе почуваєте? — це стандартне запитання сьогодні прозвучало трохи по-іншому, ніж звичайно.

Соколова промовчала.

— Я хочу з вами сьогодні зробити невеличку прогулянку.

— Далеко?

— Ні, не дуже, в інститут стратосфери, який уже розпочинає свою роботу.

Вона сказала ці слова і уважно подивилася на Соколову, намагаючись прочитати на обличчі перше враження. Але нічого не вдалося дізнатися Берг. Надто багато пережила Віра Михайлівна, щоб таке повідомлення могло змінити її вираз обличчя. Тепер думки почали працювати швидко, напружено.

«Що це все значить? Про який інститут стратосфери говорить гестапівка? Хто у них там працює? Провокація це чи й справді щось вдалися зробити німцям?»

Всі ці запитання промайнули в голові блискавично, і щоб відповісти на них, треба було побувати там, в інституті.

— Добре, я поїду, — сказала Соколова.

— Я не мала в тому ні найменшого сумніву, — відгукнулася Берг. — Пальто для вас я вже наказала приготувати, на вулиці справжнісінька зима.

Пальто, яке незабаром з'явилося у кімнаті, очевидно, було взяте у якійсь із спорожнілих квартир або у комісійному магазині. Вже не нове, колись, видно, навіть розкішне, воно і зараз ще мало пристойний вигляд.

Вони разом вийшли з під'їзду до машини. Свіже повітря було таким несподівано п'янким, що Віра Михайлівна аж поточилася і мало не впала. Чиїсь сильні руки одразу ж підтримали її. Вона озирнулася — здоровенний гестапівський солдат ішов слідом за обома жінками.

Машина рвонулася з місця. Дивно було дивитися на Київ кінця сорок першого року. Віра Михайлівна пізнавала кожну вулицю, кожен будинок, вона знала тут усе до найменшої дрібниці. Все було знайоме і водночас не те; щось тут змінилося, зникло, ніби вийняли веселу гомінку душу з цілого міста. І люди на вулицях змінилися. Тут ішлося не про німців у мишасто-зеленій уніформі, а про звичайних людей, які швидко, поспішаючи пробігали вулицями і намагалися сховатися в холодних будинках, ніби ховрахи, що перебігають з пори в пору.

Вночі пройшов мокрий сніг, і гілля каштанів обважніло, похилилося долу під його вагою. Як хороше було колись у такі дні ходити київськими вулицями, милуючись пухким снігом, на повні легені п'ючи морозне повітря і мріючи про зустріч Нового року. Де тепер доведеться зустріти Новий рік?

Авто спинилося біля інституту стратосфери, біля того самого ґанку, на сходи якого тисячі разів колись доводилося сходити. Раніше тут взагалі не було ніякої вивіски, а тепер з'явилася. «Державний інститут стратосферних проблем» — значилося на дерев'яній дошці, припасованій біля дверей. А над цими словами хижий німецький орел вчепився кігтями в свастику і ніс її, паче бомбу, намагаючись не впустити.

Віра Михайлівна мало не вдарила свою супутницю, коли побачила цю вивіску. Але гестапівець весь час невідступно ішов позаду, про це не слід було забувати, і Соколова стрималася. Вона глянула вгору, на вікна — перший і другий поверхи були засклені.

— Третій поверх нам непотрібний, — пояснила Борг. — Поки що для пас вистачить і кімнат перших поверхів. Прошу.

Вони зайшли в інститут. У Соколової на очі весь час наверталися сльози, так боляче було бачити знайомі сходи, кімнати, вікна.

Йшли саме тим коридором, до якого виходили двері кабінетів Валенса, Крайнєва, Токової… Ох, коли б побачили вони зараз, хто ходить по цих коридорах.

На дверях уже з'явились нові таблички. Соколова побачила прізвище Дорна; вона не могла пригадати, звідкіля його знає, і зрозуміла це тільки тоді, коли сам Людвіг фон-Дорн з'явився перед нею.

Так от він який, цей Людвіг фон-Дорн, тюремник Крайнєва, невдалий вчений і барон. Віра Михайлівна з інтересом дивилася на довге, витягнуте обличчя з вузько поставленими, глибоко запалими безбарвними очима. Колись біляве волосся тепер зовсім посивіло, та й залишилося його дуже мало, але зачесане воно акуратно на косий проділ. Вираз очей якийсь дивний, мертвий; тільки інколи вони, ніби оживаючи, блискають енергійно і хижо.

— Прошу сідати, — запросив він Віру Михайлівну, рукою показуючи на крісло перед столом.

Соколова сіла. У друге крісло напроти неї без запрошення опустилася Берг.

— Я сподіваюся, — досить правильною російською мовою почав говорити Дорн, — ви вже знаєте, для чого ми вас сюди запросили. Мушу сказати, що я глибоко зворушений вашим патріотичним вчинком і хочу принести вам найщирішу подяку. Безперечно, ваш патріотичний вчинок значно полегшить нашу складну роботу в цій країні і допоможе нам зібрати навколо нашого інституту всіх учених, які ще залишилися в цій зруйнованій країні, де ми всі волею фюрера дуже скоро встановимо повний порядок. Я також сподіваюся, що це матиме значення і для всіх учених, які коли-небудь захочуть до вас приєднатися…

Віра Михайлівна слухала, нічого не розуміючи. Про який вчинок говорить цей німець? За що він дякує? Вже передчуваючи якусь провокацію, вона невідступно дивилася на руку Дорна. Він поклав її перед собою на стіл, в такт мови ворушив пальцями, і Соколовій здалося, ніби по столу намагається лізти величезний білоногий павук.

— Про що ви говорите? Я нічого не розумію! — вигукнула Віра Михайлівна, тільки-но Дорн на мить спинився, щоб перевести подих.

— Ваша скромність робить вам тільки честь, але я гадаю, що вона дещо перебільшена. Те, що ви зробили, само по собі настільки патріотично і важливо, що вам не слід соромитися своїх вчинків.

Нічого не розуміючи, Соколова глянула на Любов Вікторівну Берг. Та охоче прийшла на допомогу.

— Пан Людвіг фон-Дорн говорить про креслення літаків винаходу конструктора Крайнєва, які ви так люб'язно передали у розпорядження нашого державного інституту проблем стратосфери.

Вірі Михайлівні на мить здалося, ніби вона збожеволіла. Про які креслення говорить Берг? Невже про ті, які залишилися далеко-далеко в Спасівці? Невже та жінка зрадила? Ні, про таке навіть подумати страшно.

— Я не передавала вам ніяких креслень! — вигукнула вона. — Це звичайнісінька провокація!

— Звичайно, — знову сказав Дорн, — ваша скромність, безперечно, дорівнює вашій красі. Я звик це цінувати. Не часто доводиться бачити, щоб люди відмовлялися від патріотичних вчинків.

— Про які креслення ви говорите? — крикнула, вже не в силі стримуватися, Соколова.

— От про ці, звичайно, — Дорн опустив руку кудись униз і витяг один аркуш.

Віра Михайлівна відразу ж пізнала його: так, саме це креслення залишалося там, у Спасівці. В цю мить вона величезним зусиллям волі примусила себе заспокоїтися.

— Дозвольте подивитися? — попросила вона.

— Прошу.

Чимало, видно, довелося помандрувати цьому шматкові ватманського паперу. Мабуть, не просто взяли його німці в тій затишній хаті. Хтось складав його у багато разів, намагаючись краще заховати, куля пробила його у чотирьох місцях, ніби пропекла. В одному місці жовтуватий папір прикрасила чорнувато-червона пляма: хтось рятував ці креслення ціною крові.

Віра Михайлівна роздивлялася цей аркуш, ніби читала трагічну, але від того не менш героїчну історію.

— А що коли я зараз подеру його на дрібні шматочки? — знову загораючись люттю, запитала вона.

— Пізно, — спокійно відповів Дорн. — Усі креслення вже давно сфотографовані. Я не дав би його вам до рук, коли б цього не було зроблено.

Віра Михайлівна зрозуміла, що це чиста правда. Вона ще раз подивилася на креслення. На неї війнуло спогадами, давніми і милими. Як хороше було тоді працювати, творити, винаходити… А зараз? Що вона мусить зробити зараз?

— Дозвольте, — простяг руку Дорн.

Вона віддала папір, і саме в цю мить сліпуча іскра блиснула в кімнаті. Соколова здригнулася і озирнулась. У кутку стояв фотограф з апаратом.

— Ваш патріотичний вчинок не міг залишитися незафіксованим для майбутніх поколінь, — пояснив Дорн, — а тепер давайте поговоримо про справи. Я маю повноваження запропонувати вам обійняти посаду директора Київського інституту проблем стратосфери. Ми хочемо, щоб навколо вас об'єдналися всі вчені, які мають відношення до цього питання… Війна скоро закінчиться, і ви розумієте, наскільки важливо тут, на місці, мати вже готовий колектив, здатний розв'язувати досить складні завдання.

Віра Михайлівна зрозуміла все. З її допомогою фашисти хочуть зібрати вчених і, може, навіть розпочати роботу. Ну, на це вони можуть не сподіватися!

— Я попросив би вас, — так само люб'язно продовжував Дори, — ознайомитися з текстом цього звернення до всіх учених Радянського Союзу — тих, що ми вже звільнили, а також і тих, що ми незабаром звільнимо.

Віра Михайлівна взяла, прочитала підлу писанину і подерла папірця на дрібні шматочки.

— Оце такою буде моя відповідь, — стримуючи себе, щоб не кинутися на Дорна, сказала вона.

— І все-таки, я гадаю, ви зміните свою думку, — Дорн все ще залишався люб'язним. — Поміркуйте кілька днів. Сподіваюся, завтра ви будете більш прихильні до моїх міркувань.

Що трапиться завтра?

— Мине час, — відповів Дорн, — а час великий майстер змінювати думки і переконання.

— Згадайте Юрія Крайнєва…

— Бажаю вам всього найкращого, — встав зі свого крісла Дорн, — я і не сподівався від сьогоднішньої розмови іншого результату, але цілком певен: скоро все зміниться.

У двері постукали, Дорн дозволив зайти, і на порозі виросла постать гестапівського солдата. Він привітався, підійшов до столу і поклав на стіл чималий аркуш паперу.

Дори кивнув головою. Солдат вийшов. У мовчанні чекали жінки, поки начальник прочитає повідомлення. Здивовано спостерігала Соколова, як під час читання змінювалося обличчя Дорна. Воно поволі ставало не блідим, а землисто-сірим, ще глибше запали очі, ще худішими стали щоки.

Дорн дочитав, пожував губами, ніби обмірковуючи прочитане, потім мовчки передав папір Любові Вікторівні. Та взялася читати і теж зблідла.

Це повідомлення, в якому говорилося про розгром німців під Москвою, не могло порадувати фашистів. Більше того, воно на коротку мить позбавило їх певності, але тільки на мить. Вони ще могли думати про випадковість, про «генерала мороза», який виявився сильнішим, ніж можна було сподіватися, та про подібну нісенітницю.

Тому замішання тривало тільки хвилину, не більше. Дорн перший оволодів собою.

— Нічого не трапилося, — сказав він так, ніби Віра Михайлівна його про щось запитувала, — нічого не трапилося. На чому ми спинилися? Ага… Дуже прошу вас поміркувати… Бажаю всього найкращого. Можете іти.

Це була, мабуть, найважча ніч з усіх, які минули відтоді, коли покинула Віра Михайлівна гостинну хату Оксани Коваленко. Що їй зараз треба робити? Про те, щоб підписувати звернення або іти працювати до німців, не могло бути і мови. Але це значило, що її знову повернуть до концтабору, а може, просто розстріляють. Що ж робити? Тягти, зволікати час? День-два можна, а далі вже не вийде. До речі, чому це сьогодні не прийшла ночувати додому її господиня? Може, боїться, щоб Соколова не вбила її уночі? Справедливе побоювання. Якщо вже умирати, так хоч недаром…

Потім думки знову перескочили до креслень… Як потрапили вони до рук Дорна? Хто намагався їх врятувати? Нічого невідомо!

Вона заснула пізно вночі і прокинулася від веселого голосу Любові Вікторівни. Німкеня безцеремонно зайшла до кімнати, розмахуючи газетою.

— Тепер ви одна з найпопулярніших жінок України, — говорила вона. — Дивіться, як добре все вийшло на фото.

Соколова подивилася. В місцевій київській газеті на першій сторінці стояло звернення, яке вона вчора відмовилася підписати, і її підпис. Трохи збоку на фото видно було, як вона, Віра Михайлівна Соколова, передає Дорнові креслення. Фотограф, мабуть, був високої кваліфікації, фото вийшло дуже добре. Видно навіть, що передається не якась газета, а саме креслення.

— Як ви сміли поставити мій підпис? — крикнула Соколова.

— А хіба ви самі б його не поставили? — знущалася Берг.

— Ніколи!

— А от це вже не має ніякого значення. За вас, шановна Віро Михайлівно, вирішили ми. Я трохи не розумію вашої невдячності: адже не забувайте, саме я врятувала вас. Людвіг фон-Дорн дав вам ще кілька днів на роздум, але я не маю сумніву у вашій згоді.

— Можете не сподіватися! Ніколи цього не буде… я…

— Що ви? Що ви можете зробити? Єдине — стати директором нашого інституту і зібрати круг себе всіх інженерів. Подумайте самі: ця газета і це фото відрізають вам всі можливості повернутися до своїх. Довести, що не ви передали нам креслення, — неможливо. Хлопчик, який ніс їх через фронт, убитий. Жінка, яка вас рятувала, вмерла. Значить, віддали їх нам ви самі. Цікаво, як до вас поставився б той же Крайнєв, зустрінься ви з ним зараз? Тепер я перестану вас охороняти, ніхто не ходитиме за вами — у вас іншого шляху немає, тільки з нами.

— Брехня!

— Ні, це не брехня. І коли ви перестанете обурюватися, а спокійно обміркуєте, то зрозумієте, що я маю рацію. Звичайно, у вас є ще один вихід — покінчити життя самогубством, але це нічого не змінить; ваш підпис уже стоїть в газеті під закликом, а перевіряти, чи він є на оригіналі, ніхто не буде…

Вірі Михайлівні здавалося, ніби ця клята гестапівка зашморгнула їй круг шиї мотузку і затискає повільно, але невмолимо. І найстрашніше тут те, що ніякого виходу не знайдеш! Невже їй і справді доведеться покінчити життя самогубством? Ні, не дочекаються — до останнього подиху життя Віри Соколової належить Комуністичній партії, і так дешево вона його не віддасть!

А от поміркувати над усім цим, видно, треба добре. Бреше ця гестапівка, мусить бути тут ще якийсь вихід, і Соколова цей вихід знайде!

— Ви з сьогоднішнього дня можете вільно виходити з дому. Ваші друзі тепер, напевне, охоче повісять вас, якщо зловлять, — вела далі Берг. — Та нам, очевидно, доведеться розлучитися. В інституті для вас уже приготували кімнату. Я і далі залишила б вас тут, але у вас надто люті очі, ви можете не стриматися і задушити мене, а мені б цього не хотілося.

Вона знущалася одверто і неприховано.

— Дайте мені газету, — попросила Віра Михайлівна.

— Прошу. Можете вивчити свою заяву, адже вам треба знати її, коли хтось запитає.

Соколова ще раз глянула на своє фото, потім розгорнула газету, пробігла очима по рядках. Малесенькими літерами на третій сторінці було надруковано про незначний відхід німецьких військ в районі Москви. Віра Михайлівна зразу все зрозуміла: видно, саме це повідомлення приносили вчора Дорнові. От чому так хвилювалися фашисти. Соколова раптом відчула за собою силу.

— Ви вчора взнали про цей відступ?

— У вашій долі це нічого не змінить, — прошипіла Берг, — не забувайте: я вас можу повісити щохвилини.

— Я це дуже добре знаю, — відповіла Соколова.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Валенс сидів у своєму кабінеті, якщо можна було назвати кабінетом цю малесеньку кімнатку, де стояв письмовий стіл і залізне ліжко, і уважно читав київську газету. З аркуша паперу на нього дивилося добре знайоме обличчя Віри Михайлівни Соколової»; прізвище її стояло під підлим зрадницьким зверненням до радянських учених і інженерів, рука простягала креслення Людвігу фон-Дорну.

Як же так могло трапитися? Адже Марина Токова сама бачила вбиту Соколову? Що ж це, помилка? Так, може бути помилка. У метушні бою, з переляку і в паніці навіть холоднокровніші за Марину люди допускалися тяжких помилок. Соколова могла бути пораненою, знепритомніти, а її вважали мертвою. Все це ймовірно і можливо. А от далі починалося і неймовірне, і неможливе.

Не міг Валенс повірити в зраду Віри Михайлівни Соколової. Або він нітрохи не розуміється на людях, або все це якась брудна провокація, дуже тонко і хитро розрахована. Ясно тільки одно: Соколова жива, а все інше треба ще з'ясувати і перевірити.

Директор згорнув газету, поклав у стіл. Тепер перед ним постало ще важче питання: говорити про цю новину Крайнєву і Полозу чи промовчати? Може, треба почекати, поки з Києва прийдуть ще якісь точніші повідомлення?

Валенс замислився. Складне становище, і не так просто знайти з нього вихід. Ні, мабуть, все-таки треба сказати. Затаювати тут нічого. Коли Соколова справді зрадила, то про це мусять знати всі, а якщо це провокація, то про неї теж нічого мовчати. В усякому разі колектив інституту стратосфери заслуговує на повну довіру, і будь-що від нього приховувати Валенс не має права.

Він витягнув газету, ще раз подивився на фото — ні, помилки тут немає, це Віра Михайлівна, саме вона, а не хтось інший. Ясно видно характерний поворот її голови, упертий, викличний. Знову замислився Валенс: здалося йому, ніби в самому цьому рухові голови затаївся протест, обурення. Директор поклав газету на стіл, усміхнувся.

— Починаю вже вважати бажане за дійсність, — сказав вів сам до себе, почуваючи, як серце його заливає хвиля гарячого прагнення, щоб Соколова виявилася чесною, щоб це все було тільки звичайнісінькою підлою провокацією фашистів.

У двері постукали. Зайшла Марина Токова. Вона принесла на підпис якісь папери, вимоги на дефіцитні матеріали. Всі ці справи Валенс швидко вирішив.

— Дозволите іти? — запитала дівчина.

Валенс мовчав, дивлячись на її хвилясте волосся. Марина глянула на нього здивовано.

— Марино, — несподівано сказав директор, — розкажіть мені ще раз, як було вбито Соколову.

Токова незадоволено скривила губи. Вона вже сто разів розповідала цю історію.

— Для чого вам це потрібно?

— Хочу почути ще раз.

Марина розповіла все точно так, як було, нічого не перебільшуючи і не приховуючи.

— Ви самі забирали її партійний квиток?

— Так, сама.

— Де він лежав?

— У сумочці. Ця сумочка лежала поруч Соколової на сидінні. Вона завжди носила її з собою.

— А до тіла Віри Михайлівни ви доторкалися?

— Ні. Я не розумію вас зараз, чому ви запитуєте? Вона жива? Цього бути не може! У неї все плече розвернуло уламком, і кров уже не йшла. Все застигло.

— Я не маю наміру брати під сумнів ваші слова, — сказав Валенс, — мені тільки хотілося остаточно все з'ясувати.

— Трохи дивна розмова, — розсердилася Марина. — Якщо ви мені не вірите, то є ще люди на світі, я там не одна була. Король, і Орленко, і Росовський — усі це бачили. Можете перевірити.

— Заспокойтеся, Марино, — миролюбно сказав Валенс. — Помилки в житті трапляються часто, а на війні, в метушні і паніці, частіше, ніж звичайно.

— Про яку помилку ви говорите? Соколова жива?

— Які креслення вивозила вона з заводу?

— Ті, що я привезла сюди.

— В машині більше не було нічого?

— Там ще лежав чемодан Соколової. Особистий.

— Так, ви і раніше про це розповідали…

— Значить, вона жива? Ну, говоріть?

— Цього я ще точно вам сказати не можу, — відповів Валенс. — У мене до вас прохання: запросіть сюди Полоза і Крайнєва.

Нічого не розуміючи, Марина вибігла з кабінету і за мить повернулася. Крайнєв і Полоз ішли за нею.

— Що за така екстрена нарада? — загудів Михайло Полоз. — Мені саме на аеродром треба.

— Слухаємо вас, Адаме Олександровичу, — похмуро сказав Крайнєв, якого цей виклик теж відірвав від роботи.

— Є у мене для вас, товариші, тривожна новина, — сказав Валенс, — новина не військова, але для всього нашого колективу дуже важлива. Прочитайте оцю київську газету. Я хочу почути вашу думку.

Він поклав газету на стіл. Усі схилилися над фото. Полоз глянув і тихо застогнав. До краю стриманий, він не дозволив якось вирватися своїм почуттям. У його серці панувала буйна радість.

«Віра жива! Віра жива! Віра жива!» в цю мить кричало все його єство. Він навіть не міг зрозуміти, чого тривожиться Валенс. Потім до його свідомості стало доходити, в якій ситуації опинилася Соколова, і радість потьмарилася. Ні на одну мить не міг повірити Полоз, що його дружина зрадила; для нього це було так само безглуздо, як думка про перемогу німців.

— Це провокація, — різко сказав Крайнєв, дочитавши все до кінця. — Що це писала не Соколова, я можу поручитися. Я добре знаю, як вона пише, це не її слова.

— Але підписати могла вона, — заперечив Валенс.

— Ви що, вірите в зраду? — спалахнув Полоз.

— Я тільки хочу знати правду, — повільно відповів директор.

— Значить, ви припускаєте можливість зради? — здивовано запитала Марина, для якої така думка була просто дикою.

— Я хочу знати правду, — повторив Валенс.

— Це, напевне, провокація, — сказав Крайнєв. — Я думаю, нам не слід хвилюватися і витрачати нерви з цього приводу. Марина бачила Соколову мертвою…

— А коли вона була тільки важко поранена? — заперечив Валенс. — А потім взяли її в полон, тоді якось…

— Замовкніть! — крикнув Полоз. — Чому ви намагаєтесь думати про людину якнайгірше?

— Ні, так я не думаю. Я тільки хочу знати правду, — повторив уже втретє Валенс.

— Зараз ви її не взнаєте, Адаме Олександровичу. Більше, ніж надруковано в цій газеті, не знає ніхто… Якщо у вас є якісь можливості, то попросіть наших розвідників чи партизанів узнати все, що діється у нашому інституті. А до того часу, я гадаю, всякі рішення будуть передчасними і напевне неправильними.

— Це, звичайно, справедливо, — відповів директор. — Зараз усяке рішення буде безпідставним, тільки дуже важко мені чекати, товариші.

Він сказав ці слова, і всім зразу стало ясно, як боляче йому самому, як хочеться, щоб швидше зникла ця невідомість, щоб віра в людину залишилася непохитною. Він узяв газету, згорнув її, хотів покласти у шухляду.

— Можна мені взяти цю газету, Адаме Олександровичу? — попросив Полоз.

— Прошу, тільки поводьтеся з нею обережно, я маю її віддати.

— Добре, я буду поводитися обережно. Дозволите іти?

— Так. Дуже шкодую, що не міг повідомити нічого приємнішого.

— Що правда, то правда, — похитав головою Крайнєв і вийшов. За ним рушили і Марина з Полозом. Новина просто приголомшила обох, і вони не зовсім розуміли, куди йдуть.

— Ходімо до мене, — не то попросив, не то наказав Полоз, і Марина слухняно пішла за ним.

Вони сіли поруч стола у кімнаті Полоза, де в цей час нікого не було — всі пішли на аеродром.

— Ти бачила Віру мертвою? — ніби з ножем до горла пристав до дівчини Полоз.

— Бачила.

— Розповідай.

Марина повільно, намагаючись не пропустити жодної деталі, розповіла про останню годину, проведену в степу біля розбитої машини. Вона говорила не поспішаючи, підшукуючи найточніші слова, і Полоз ясно зрозумів, що ніхто не торкався тіла Соколової, і цілком можливо, що вона була жива, але цього ніхто не помітив.

Вхопившись за голову, сидів він перед Мариною, і великі руки його стискали скроні все міцніше і міцніше. Коли дівчина закінчила, він утопив погляд в газету і довго дивився на велике фото, намагаючись усе відзначити, нічого не пустити, все збагнути.

Енергійний, протестуючий поворот голови Віри Михайлівни вразив і його. Ох, як добре знав він оцей рух. Ні, ніколи він не повірить, що його дружина зрадила. Такого не може бути, і він зуміє це довести.

Тільки як це зробити? Легше сказати, ніж здійснити. Але тепер він, Полоз, не має права залишатися бездіяльним, він мусить обстоювати честь Соколової!

Що робити? Це запитання ніби яскравими вогненними літерами писалося перед його очима і пекло мозок. Він аж застогнав від почуття безсилля і безпорадності.

Марина дивилася на нього співчутливо, на очі її навернулися сльози.

— Ясно тільки одно, — сказала вона, — всі мої розповіді ні до чого. Там було допущено помилку, Віра Михайлівна жива. Це єдине, в що я вірю. А всьому іншому я не вірю ні на крихітку. І коли все це з'ясується, ми всі будемо соромитися своїх сумнівів.

Полоз був їй безмірно вдячний за ці слова. В таку хвилину треба було, щоб хтось став на допомогу, щоб хтось підтримав його, і саме цю допомогу принесла Марина.

— Дякую, Марино, — сказав майор, — я вже якось сам тепер у цих справах розберуся.

— Ні, — сказала дівчина, — не сам. Віра Михайлівна була і моєю подругою. Ми всі будемо думати…

Але скільки вони не думали, ніхто нічого путнього не придумав. Михайло Полоз став похмурий, мабуть, ще чорніший, ніж у ті дні, коли прийшло повідомлення про смерть дружини, бо для кожної чесної людини легше взнати про смерть, ніж припустити хоч найвіддаленішу думку про можливу зраду.

Та скільки не міркував, скільки не мучився у безсонні ночі майор Полоз, нічого придумати не міг, Щодня з надією поглядав він на Валенса, сподіваючись почути якусь новину, але директор мовчав, бо і сам не знав нічого. І кінець кінцем таке життя стало для Полоза нестерпним. Він прийшов до Валенса і сказав:

— Мене, Адаме Олександровичу, треба відпустити. Далі я так жити не можу: або збожеволію, або вкорочу собі віку.

— Куди відпустити? — не зразу зрозумів Валенс.

— Спочатку до Москви, а там я вже розберуся, як мені треба діяти. Пілота-випробувача вам сюди дадуть не гіршого за мене, а я зараз у такому стані, що мені довіряти випробування крайнєвських літаків просто небезпечно.

Валенс уважно глянув на нього, замислився. Мабуть, Полоз мав рацію.

— У тебе вже є якісь плани?

— Ні, зараз немає ніяких, але залишатися в такій невідомості я теж не можу, краще вмерти.

— От ніколи не думав, що ти здатний на істерику.

— Це не істерика. Так треба зробити.

І Валенс теж подумав, що так треба зробити, йому й самому страшенно хотілося знати про Соколову все, він не вірив підлій газеті, але заперечити їй не міг. Валенс ще хвилину подумав і сказав:

— Добре, я тебе відпущу. Так, мабуть, буде правильніше.

І за кілька днів майор Полоз уже стояв біля вікна вагона швидкого поїзда. Крайнєв, Марина і Валенс стояли на пероні, махаючи хустинками. «Щасливої дороги! Чекаємо новин!»

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Тепер Віра Михайлівна Соколова розуміла цілком ясно, що з Києва, з гостинної квартири Любові Вікторівни Берг треба негайно зникнути. Зробити це просто: досить вийти на вулицю, завернути за ріг і відчути себе цілком незалежною від усіх ворогів. Зараз ніхто її не охороняє — Берг і справді переконана у повній недоцільності втечі. Фото в газеті назавжди відрізало Соколовій усі шляхи до повернення. Тепер в очах радянських людей вона виглядає справжньою зрадницею. Куди ж тікати?

Так, на перший погляд усі розрахунки Берг цілком вірні. Але все-таки вона помиляється. Можна і в цьому розпачливому становищі знайти вихід. Невже людина, яка почуває себе невинною, не зможе цього довести? Складна все-таки, дуже складна це справа. Кому зараз, під час війни, захочеться розбиратися — винна чи не винна Соколова, зрадила вона чи залишилася вірною Вітчизні? У кращому випадку розгляд справи відкладуть на багато років до кінця війни. І все-таки треба йти до своїх, тільки до своїх і більше нікуди, що б там не було!

І, звичайно, не можна ні дня залишатися під крилечком Берг. Треба зникнути. Куди? Невідомо. Де можуть бути партизани? Де можуть бути взагалі друзі? Нічого не знає Віра Михайлівна Соколова, а мусить знати, неодмінно мусить знати.

Які у неї є документи? Одна тільки довідка з концтабору, де написано, що вона випущена на поруки Берг. Гестапівка віддала їй цю довідку, щоб можна було показувати на контролі в інституті. На всякий випадок і це може придатися. Грошей у неї немає ні копієчки, — це дуже погано. А до того ж куди вона піде? Куди?

От це останнє мучило і гнітило Віру Михайлівну найбільше. Ще ніколи в житті не опинялася вона в такій самотині, без друзів, без людей, які можуть допомогти… Важко навіть уявити щось гірше…

Та сидячи тут, у кімнаті Берг, друзів не знайдеш. Значить, треба діяти сміливо, рішуче…

Хто залишився в Києві? Нічого невідомо. Але коли в неї десь і є друг, то він мусить знайтися там, на заводі, де вона ще так недавно була директором. Значить, неодмінно треба дістатися у заводський виселок…

Маючи певну мету, Віра Михайлівна вже не могла зволікати. Вона вдяглася в своє нове пальто (надто воно помітне, треба буде замінити), сказала солдатові, який стояв на сходах, що йде в інститут. Солдат байдуже хитнув головою — йому було дано точні вказівки: Соколова може ходити цілком вільно.

Віра Михайлівна вийшла на вулицю, пройшлася трохи, озирнулася — ні, ніхто не стежить за нею. Чи, може, це тільки так здалося? Треба перевірити, ще походити.

Грудень дзвінкими морозами прийшов у Київ. Дув пронизливий холодний, хоча і несильний вітер. Обривки якихось афіш і оголошень теліпалися на стінах., Приватні крамнички на вулицях Леніна і Володимирській уже повиставляли свої» вивіски. Недалеко від опери скоро має відкріпися ресторан.

— Нічого, нічого, — стримувала себе Віра Михайлівна, — будете ви летіти звідсіля зі своїми кафе і ресторанами, аж курітиме.

Вона ходила так з годину і остаточно переконалася: ніякий шпик не йде за нею хвостом — видно, міцно увірувала Любов Вікторівна у непогрішимість власних розрахунків.

Комісійна крамниця трапилася недалеко від Бессарабки, їх у той час у Києві розплодилося дуже багато. Продавалися в них, в основному, речі, стягнені з покинутих квартир.

Господар крамниці — невисокий, повненький, видимо дуже задоволений своїм життям і становищем чоловічок — зустрів Віру Михайлівну привітною посмішкою. Так, він з охотою візьме на комісію таке хороше пальто. Що, пані потребує гроші негайно? Це, звичайно, теж можливо, але тоді ціна буде інша. Звичайно, він не дозволить собі зобидити таку приємну пані. А в чому пані збирається повертатися додому? Потрібний якийсь одяг? Найліпше звичайна фуфайка? Дуже добре, саме є одна така, майже нова і коштує недорого. Але для проведення всієї цієї операції потрібен якийсь документ. Чи не може шановна пані його показати?

Соколова показала свою довідку. Вона справила на комісіонера надзвичайне враження. Написано її було на гестапівському бланку, і ніяких запитань можна було не задавати.

Через кілька хвилин Віра Михайлівна вийшла з крамниці, змінена до невпізнання. Від розкішного пальта залишився тільки спогад. Теплий ватник грів не гірше, але, напевне, був не такий помітний. У внутрішню кишеню ватника вона поклала решту грошей. Що ж, поки що все іде непогано. Зараз її вже важче зловити, вона стала непомітною. Побачимо, як буде далі, заспокоюватися ще рано.

Вона вийшла до Сінного базару, намагаючись не проходити двічі по одній вулиці, і крутим спуском зійшла до Подолу. Щоб дістатися до заводу, треба перейти Дніпро. Мости зірвані, але німці вже встигли поставити понтони. Треба взнати, чи дозволяють переходити цивільним?

Соколова йшла, не викликаючи ні в кого підозри. Іде собі жінка у поношеній фуфайці — сотні, а може, і тисячі таких ходять по Києву. Коли взятися всіх перевіряти, так і цілого життя невистачить. Вона без пригод дійшла до мосту і побачила комендантський посилений патруль. Міст пильно охороняли.

У Соколової невистачило сміливості спробувати перейти Дніпро. Адже це значило лізти просто в пащу гестапо, наражатися на найбільшу небезпеку. Вона відійшла далі, подалася на Поділ, аж до Контрактової площі, заховалася у руїни якогось будинку, сіла на биту цеглу і замислилася.

Що зараз робити? Куди іти і де ночувати? Адже в Києві вона не знає нікого. А кого вона знає на заводі? Хто там залишився? Нічого невідомо. Сотні запитань постали перед Вірою Михайлівною, одне страшніше за одне, всі вимагали відповіді, і знайти цю відповідь вона не могла.

Соколова сиділа довго у своїй схованці, потім встала і рішуче пішла знову до мосту. Коли сидіти отут непорушно — нічого хорошого не буде, а в неї е шанс перейти Дніпро, і шанс цей треба використати саме сьогодні, бо завтра вже буде пізно. Адже зараз Берг ще не знає про її втечу, і ніхто не шукає Віру Соколову. Значить, сьогодні ще може згодитися довідка, яка завтра вже, напевне, стане путівкою у в'язницю. Риск величезний, але рискнути треба. Навіть коли її затримають, то вона ще може повернутися назад і сказати, ніби просто гуляла.

Сама розуміючи неправдоподібність і сміхотворність такого пояснення, але заспокоївши себе ним, Соколова рішуче підійшла до патруля. Солдати глянули на неї без усякого інтересу. Єфрейтор спитав документа.

Ця мить вирішувала все, і рука Соколової ледве помітно тремтіла, витягаючи довідку. Як хотілося їй повернутися і побігти від мосту, сховатися від поглядів німецьких солдатів, які отут на березі Дніпра, під подихами грудневого вітру і міцного грудневого морозцю виглядали просто жалюгідними.

Але відступати вже було неможливо. Повернися вона тільки на одну мить, якось вияви свій острах — і все загине.

Та змерзлий єфрейтор не був схильний вдаватися до поглиблених спостережень чи переживань. Сотні людей проходили перед ним щодня, і ця служба насточортіла йому до нудоти. Він глянув на гестапівську довідку, спитав, куди йде Соколова, і махнув рукою. Штамп гестапо для нього важив значно більше за всі підозри.

Віра Михайлівна тихо сказала «спасибі» і пішла вздовж мосту. Вона йшла повільно, примушуючи себе не поспішати, не бігти, але кожен крок здавався їй останнім. Ось зараз схаменуться солдати, доженуть її, схоплять…

Думка була такою страшною, що кроки стали частішими самі собою, але Соколова знову стримала себе. Вона мусить іти не поспішаючи, спокійно, вона не має права жодним рухом виявити свої почуття.

Унизу прудко бігла чорнувата Дніпрова вода. Біля берегів річка вже замерзла, але на стромі ще вирувала, ще не хотіла покоритися білим кайданам. Хвильки набігали на важкі понтони і з шумом обламували нарослі крижини. Соколова підходила до другого берега, де теж стояла німецька застава, і знову холодок остраху і непевності з'явився в грудях.

Але на цей раз побоювання були цілком марні. Тут її навіть не спитали про документи, адже ясно — на правому березі вона показувала їх, а кому охота ще раз висовувати на вітер обличчя — і без того холодно.

Через кілька хвилин, ще сама не вірячи у своє щастя, Віра Михайлівна енергійно крокувала по шосе, намагаючись швидше віддалитися від мостів, від гестапо, від Києва. Колись цю відстань від дніпровських мостів до заводу вона проїздила менше ніж за годину: хто знає, скільки часу займе це тепер? Якась вантажна машина наздогнала її, Соколова помахала рукою, машина не спинилася. Марна надія, доведеться іти…

Вечір уже став заходити над перелісками, а Соколова все йшла. Перед нею з'явилося село. Вона постукала у двері крайньої хати — ніхто не відчинив. У сусідню хату теж не пустили, більше того — вилаяли. Люди, залякані німцями, поховалися і боялися відчиняти двері. Віра Михайлівна зробила ще кілька спроб, потім переконалася, що цс марна справа, і пішла далі.

Ніч уже опускалася над лісами, а вона все йшла добре знайомим шляхом, ішла, не відчуваючи, як померзли ноги, як втомилося все тіло. Коли ноги зовсім заклякли і перестали слухатися, довелось спинитися. Напівспалений ожеред чорнів недалеко від дороги. Соколова завернула до нього; вже навіть мало розуміючи, що робить, зарилася у мерзлу, пропахлу димом солому і поринула в забуття.

Ранком вона отямилася і якусь мить не могла збагнути, що з нею і як вона тут опинилася. А відчувши страшний біль у ногах і в пораненому плечі, згадала все, вилізла з соломи і знову пішла до свого заводу. Тільки тепер частіше доводилося спинятися, спочивати, бо сили зраджували і ноги стали неслухняними. Так минув ще день і ніч, а надвечір третього дня вона здаля побачила завод.

У цю мить знову думки і сумніви заволоділи нею. Добре було б отак іти, знаючи, що прийдеш додому, де тебе чекає спочинок, і дружнє привітання, і тепле ліжко. А вона чого іде на завод? Що чекає там її? Але все-таки треба йти, бо коли є десь у неї друзі, то саме там.

Вона пройшла повз зруйновані, порвані важкими вибухами корпуси. Ні руху, ні шелесту. Життя пішло звідсіля разом з машинами і робітниками. Чи залишився хто у виселку? Може, і там нікогісінько немає? Може, даремно добиралася сюди Віра Михайлівна?

Вона глянула вздовж вулиці. Високі будинки стояли пустельні, наче мертві. Ніде не видно жодної людини, ні диму, ні руху. Кого ж вона може тут знайти?

Ось у цьому будинку, на третьому поверсі, колись була її квартира. Ось тут щасливо жила вона багато років. А зараз хто там живе? Мабуть, нікого, бо двері на балкон відчинені, а в другій кімнаті повибивані всі вікна.

Соколова ще раз озирнулася. Нікого ніде не видно. Може, крикнути, покликати? Не може бути, щоб зникло ціле місто…

Соколова підійшла до будинку, де колись жила, зійшла на третій поверх. Десь у глибині душі жевріла думка, що, мабуть, небезпечно з'являтися у своїй старій квартирі. Коли її шукатимуть, то насамперед тут. Але втома подолала цю обережну думку. Будь що буде!

Віра Михайлівна штовхнула знайомі двері (вони легко прочинилися) і зайшла у передпокій. Пусткою і холодом війнуло на неї від знайомих стін. Вона пройшла у кімнату і мало не заплакала від обурення. Хоч і знала, що тут ніщо не могло зберегтися, але такого розгрому уявити собі не могла. Від усіх меблів залишилася цілою тільки стара тахта, та й з неї хтось зірвав оббивку, і пружини повилазили з-під мотузків.

Соколова підійшла до дверей на балкон, зачинила їх — у кімнаті стало затишніше. Потім сіла на тахту, уткнулася обличчям в долоні і застигла непорушно, не знаючи, що робити, кого шукати і як жити далі.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Інженер Кервуд прибув на завод просто з Америки. Це був обмін інженерами для передачі досвіду літакобудування. Кервуд робив вигляд, що реактивні літаки його не цікавлять. В усякому разі в ту частину заводської контори, де було розміщено Київський інститут стратосфери, він не заходив.

Зате завод, де вироблялися винищувачі, він вивчив, як свої п'ять пальців. В Америці на авіаційному заводі в Детройті так само опинився наш радянський інженер Матяш, Він теж з перших же днів вивчив весь завод і ясно зрозумів, що тут особливо нічому вчитися. Проте в процесах виробництва американці мали чималі досягнення, і тому Матяш вважав доцільним трохи посидіти в Америці.

Про все це він написав Крайнєву і ще додав, що американці, хоч і зустрічають привітно, практично до справжнього виробництва допускають його не дуже охоче. «Дається взнаки капіталістичний світогляд і конкуренція», писав Матяш.

Крайнєв одержав листа, подумав трохи і вирішив швидше викликати Матяша з Америки. Тут, в Радянському Союзі, він буде потрібніший.

І саме коли Крайнєв розмірковував над цим листом, до нього в кабінет, вперше після знайомства, з відвідинами прийшов містер Кервуд. Вони привіталися, як старі знайомі, і Кервуд невимушено розвалився на стільці перед столом Крайнєва.

— Знайшов багато цікавого на вашому заводі, — почав розмову Кервуд і закурив цигарку. — Мушу признатися, в Америці я не уявляв собі нічого подібного. Це значно краще, ніж я сподівався, але все-таки не робота для такого інженера, як ви.

Крайнєв уважно подивився на Кервуда, намагаючись зразу визначити основну лінію розмови. В американця явно була якась інша думка, ретельно захована за гучними словами. Крайнєву навіть здалося, ніби він вже чув колись такі або схожі слова, але де саме він їх чув, згадати зразу не міг.

А Кервуд продовжував:

— Мені здається, ви зробили помилку, направивши в Америку інженера Матяша. Вам самому треба було б туди поїхати, отам би ви зрозуміли, що таке справжня техніка і справжнє виробництво. В порівнянні з нашими, ваші заводи дуже відстали. Ви розумієте, грошей у нас більше, можливостей більше. Нас недаром називають країною необмежених можливостей. Це цілком відповідає дійсності.

— Це я вже чув, — спокійно сказав Крайнєв, — і не тільки чув, а навіть і бачити всякі країни з усякими можливостями, обмеженими ї необмеженими, довелося. Але от що дивно, товариш Матяш саме з Америки пише, що вчитися там йому нічого. Може, йому там просто нічого не показують, як ви гадаєте?

Запитання було поставлено просто. Проте американець вирішив ухилитися від прямої відповіді.

— Може, він не вміє дивитися, ваш товариш Матяш?

— Цього я не думаю. Він просто пише, що нічого нового, чого б він не бачив у нас, на радянських заводах, там немає.

— А я не бачу тут нічого такого, чого б не бачив на наших заводах.

— З цього можна зробити висновок, що заводи принаймні рівні і Матяш і справді даром витрачає там золотий час.

Кервуд образився. Це вперше в його житті хтось дозволяв собі сумніватися, ніби Америка не є якоюсь Меккою для всіх інженерів, хтось насмілився взяти під сумнів першість Америки в технічних справах. І найбільше тут здавалося образливим те, що Крайнєв говорив, маючи всі підстави, спираючись на незаперечні дані. Сперечатися з ним було важко, а одними бездоказовими словами і зверхнім топом можна поставити себе у незручне становище.

І тому Кервуд вирішив іти зразу до мсти, не утруднюючи себе зайвими розмовами.

— Слухайте, Крайнєв, — сказав він, — невже ви і справді не розумієте всіх переваг, які дає Америка інженерові вашого масштабу?

— Одверто кажучи, не розумію, — усміхнувся Крайнє! вже добре знаючи, до чого йтиме розмова.

— Це дивно, — безапеляційно заявив Кервуд.

— В чому ж полягають ці переваги?

— По-перше, в справжній славі. Ніде в світі так не поважають інженерів, як в Америці.

— І, мабуть, саме тому позбавляють їх взагалі права на ім'я? Я дуже добре знаю, скажімо, трактор фордзон чи машину шевроле, але, мабуть, ніхто в світі не знає імен інженерів, які їх створили. Чи не цю славу ви хочете запропонувати мені?

— Ні, — відповів Кервуд, — така слава не для вас. Ви у нас могли б мати літаки і автомашини з реактивними двигунами, і всі вони іменувалися б вашим ім'ям…

— От це мене не дуже приваблює, — одверто розсміявся Крайнєв. — Колись у нас це було проблемою для товаришки Токової, але зараз, здається, і вона вже давно позбулася подібних думок.

— Товаришки Токової? — перепитав Кервуд.

— Так, це наш найкращий інженер і мій перший заступник.

— Так, я знаю її, вона мені носа від морозу відтирала, — засміявся Кервуд і торкнувся свого носа, з якого все ще облазила шкіра. — Але невже справді ви волієте одержувати тут свою зарплату і, власне кажучи, жити зовсім не так багато? В Америці ви мали б власні експериментальні лабораторії, власну віллу, забезпечене життя…

— А чого мені тут бракує? — одверто засміявся Крайнєв.

— Дуже багато чого. Скажімо, весь цей час я бачу вас в одному і тому ж костюмі.

— От це правда, — зітхнув Крайнєв. — Німці тепер в моїх костюмах ходять. Залишився в Києві весь мій гардероб.

— Він був такий великий?

— В усякому разі, пристойний навіть для вас. А щодо лабораторій, то я їх тут маю, жити мені теж є де, а від того багатства щось мало я бачив радості по чужих краях.

— І все-таки в душі ви розумієте, що вам краще було б працювати в Америці.

— Це слід розуміти як пропозицію? — гостро запитав Крайнєв.

— Я не маю жодних повноважень, — зразу заховався Кервуд, — це може залежати тільки від вашого бажання.

Крайнєв кілька хвилин дивився на свого співбесідника, і в його думках з'являлася холодна усмішка Людвіга фон-Дорна. Де він зараз, цей Дори? Цікаво було б з ним зустрітися.

— Ви зараз працюєте над реактивними літаками? — несподівано змінюючи тему розмови, запитав Кервуд.

— Так, я зараз працюю над деякими проблемами, пов'язаними з реактивними літаками, — спокійно відповів Крайнєв.

— І ви не боїтеся винайти вже давно винайдене? Адже у нас в Америці вже літають на таких літаках.

— І у нас літають, — спокійно відповів Крайнєв.

— Так? — пожвавився Кервуд. — Чому ж мені досі нічого подібного не показали? Мене це дуже цікавить.

— Мабуть, з тих же причин, з яких товаришеві Матяшу не показують реактивних літаків в Америці, — посміхнувся Крайнєв. — Ніякий інженер не стане показувати конструкції, які ще не завершено, не доведено до кінця. Але я сподіваюся колись показати вам на одному з парадів наші літаки. Це буде ще не так скоро, але все залежить від того, як довго ви пробудете в СРСР.

— І все-таки, — уперто повертаючись до старого, знову заговорив Кервуд, — вам було б краще працювати в Америці. Як ви не розумієте цього — інженер не може мати батьківщини.

— Я вже чув це, — спокійно відповів Крайнєв.

— Візьміть, наприклад, мене. Я працюю там, де мені платять гроші. Яка різниця, хто мені їх платитиме? Я інженер. Інженер — це ж не політик, не журналіст, який мусить обстоювати якісь погляди чи ідеологію. Техніка — це ж не політика.

— Годі, — розсердившись, перервав Крайнєв. — Все це я вже чув не тільки від вас. Одного разу я потрапив у дуже складні умови, і там мені навіть сплою намагалися втлумачити всі ці ваші погляди. Так от що я вам мушу сказати — для радянського інженера зовсім не все одно, хто йому платить гроші. В нього є вітчизна. І всі ми для цієї вітчизни працюємо, будемо працювати і навіть віддамо життя, коли це буде потрібно. І коли-небудь, коли вас ваші господарі викинуть на вулицю, бо ви станете старим і вже не зможете працювати або просто в вашій Америці трапиться криза, от тоді, може, ви згадаєте мене і мої слова. А зараз нам ні про що говорити, і всі ці розмови я прошу облишити.

— Я тільки вам добра хотів, — сказав Кервуд. На його обличчі з'явився ображений вираз.

Двері кімнати прочинилися, і на порозі з'явився Валенс. Директор уже давно по-справжньому оцінив свого гостя. Він не мав сумніву, що Кервуд може виявитися шпиком, спеціально підісланим до робіт Крайнєва, і тому тримався обережно. Правда, такого переконання у Валенса не було, але обережність тут завадити не могла.

Після привітання Кервуд сказав:

— А ми тут сперечалися. Я запевняв, що Крайнєву краще працювалося б в Америці, а він і слухати не хоче.

— От дивна річ, — іронічно зітхнув Валенс.

— Дійсно, дивна, — не помітив іронії Кервуд, — але сподіваюся, він ще змінить свою точку зору.

Валенс глянув на Крайнєва і тільки усміхнувся. Кервуд ще трохи поговорив і вийшов.

Крайнєв і Валенс залишилися вдвох.

— Він веде розмови так, ніби це само собою розуміється, що радянський інженер може раптом податися до американців.

— А що ж ти хочеш? Він судить по собі, іншого критерію в нього немає.

— Так, але розмови ці мені не подобаються.

— Мені теж.

Вони помовчали трохи, кожен роблячи свої висновки, потім Валенс сказав:

— Нерозумні вони люди — думають, що все можна купити. Одно слово — американці. На це все-таки слід буде зважити. Що у нас нового сьогодні?

І вони з Крайнєвим поринули в роботу.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

Віра Михайлівна прокинулася серед ночі від лютого холоду. Здавалося, аж кістки промерзли і стали боліти. От ще трохи, і вся вона закам'яніє від морозу. Ніч, темна, безмісячна, стояла над виселком, над зруйнованим заводом, над цілим світом. У цю мить почуття самотності і безпорадності стало таким гострим, що Соколова мало не заплакала.

Але плач не плач, сльозами не зарадиш. Треба якось зігрітися, бо так можна на смерть замерзнути. Соколова встала зі своєї обідраної тахти, пройшла навпомацки до кухні. Вікна були цілі. Значить, тут можна затопити і зігрітися. Але чим топити? Де взяти сірники? Всі ці звичайнісінькі в мирний час питання зараз стали мало не світовими проблемами.

Колись сірники завжди лежали у закутку за плитою. Марно й сподіватися, що вони могли зберегтися. Соколова навпомацки простягла задубілу руку і мало не скрикнула від несподіванки: коробочка сірників лежала на своєму старому місці.

Ця неждана удача зразу додала енергії вже зовсім знесиленій Вірі Михайлівні. Швидко, не вагаючись вона розламала залишки своєї тахти, розтрощила сухі дошки так, ніби вони були її найзапеклішими ворогами, і за кілька хвилин у плитці вже заграло полум'я. Соколова сіла біля вогню, відчула його ласкаве життєдайне тепло і заснула, сидячи біля плити.

Саме так трапилося, що дід Котик, виходячи вранці з двірницької великого будинку, яку він зайняв, тільки-но прийшли німці, побачив над сусіднім комином синюватий легенький димок.

Дід страшенно здивувався, але ще більше насторожився. Хто це міг з'явитися у покинутому селищі? Може, повернувся хтось із старих пожильців? Ні, таке припущення мало ймовірне, давно вже на Уралі будують літаки пожильці цього будинку. Але не взнати, хто це з'явився, дід Котик не мав права.

Обережно, ніби оглядаючи будинки, він підійшов до парадного, де містилася квартира Соколової, постояв, придивляючись, нічого підозрілого не помітив і пішов сходами нагору. В усьому під'їзді стояв неприємний дух пустки, і тільки з третього поверху тягнувся ледве помітний, тонкий живий струмінь — запах диму.

Маючи такого безпомилкового поводиря, дід Котик підійшов до квартири Соколової, постояв, прислухаючись і розмірковуючи, чи не приготувала йому якихось несподіванок ця могильна тиша, тоді обережно прочинив двері.

В кухні, притулившись спиною до теплої плити, сиділа на підлозі якась жінка у брудному ватнику. Голова її була напнута хусткою. Дід Котик відразу не розглядів її. Постояв, придивляючись. Щось знайоме видалося йому в цій безпорадно кинутій на підлогу постаті.

Так минуло кілька хвилин. Дід стояв нерухомо, розмірковуючи. Ця жінка, напевне, не могла бути ворогом, значить, нічого лихого не буде, коли її збудити.

Але будити Віру Михайлівну не довелося. Чи то почула вона дихання діда Котика, чи стурбував надто уважний погляд, раптом тривога огорнула її серце, і жінка схопилася, ніби смертельна небезпека нависла перед нею.

— Товаришко Соколова! — ахнув дід, сплеснувши руками. — Як же ви тут опинилися? Пізнаєте мене? Я Котик. Дід Котик! Пізнали?

Соколова впізнала, і зразу в серці її ніби луснула якась туго натягнута струна. Нарешті знайшла вона хоч одну знайому людину, нарешті стала вона не зовсім самотньою на цьому страшному світі. До рідного батька не кидаються так гаряче і пристрасно, як кинулася до Котика Віра Михайлівна. Вона навіть намагалася виговорити якісь слова, але чулося тільки приглушене ридання. Руки її стискали дідову шию все міцніше, ніби хотіла Соколова переконатися, що це не сон, не маячіння, а дійсно живий Котик стоїть перед нею.

На очі дідові теж набігли сльози, і від зворушення він не міг говорити, але здатності розважливо міркувати не втратив. Нічого не запитавши, він зрозумів, що Соколовій довелося пройти складний шлях, поки опинилася вона в своїй старій квартирі, І, звичайно, залишатися тут не можна ні на мить. Коли дим побачив дід Котик, то можуть побачити і інші люди.

— Ну, Віро Михайлівно, — сказав він, легенько відстороняючись від обіймів Соколової, — давайте ми з вами зараз звідсіля підемо, а то ви такий маяк над будинком засвітили, що весь виселок може переполошитися.

— Про що ви говорите? — стурбувалася Соколова.

— Про дим з печі. Ходімо, у мене вдома говорити будемо, а тут нам залишатися не можна.

Соколова послухалася незаперечно. Було надзвичайно приємно слухатися, виконувати наказ людини, яка знає, куди іти. Може, вже скінчилися поневіряння і вже не буде таких днів, коли ідеш не знати куди, невідомо кого зустрінеш, а попереду і позаду в тебе тільки самотність.

Важко ступаючи померзлими ногами, Віра Михайлівна поспішала за дідом. Пустельна вулиця зустріла її пекучим морозцем, але Соколова цього не відчула — зустріч з дідом сповнила її серце почуттям такої радості, що всі злигодні і труднощі тепер уже здавалися подоланими.

Вони зайшли у двірницьку — маленьку кімнатку, розташовану у підвалі чотириповерхового будинку. Раніше, коли працювала ТЕЦ, в обов'язки двірника входило і регулювання опалення, тому кімнатка ця мала ще іі другий вихід до тунелів, де йшли великі, обшиті азбестом труби теплоцентралі. У такому розташуванні дід вбачав чималі вигоди, і хоча ці другі двері і були завалені якимось мотлохом, вийти через них Котик міг завжди.

У двірницькій було тепло, тут топилося щодня, тут жила людина, і Вірі Михайлівні від цього тепла так захотілося спати, що аж очі заболіли. Дід відразу це зрозумів.

— Спіть годину, — сказав він, — тимчасом я вам щось їсти роздобуду.

І вийшов з кімнати, міцно, на прогонича, замкнувши важкі дубові двері.

Коли всі робітники та інженери виїхали на схід, дід Котик залишився у пустельному селищі, і трапилося це не випадково, йому теж запропонували евакуюватися, але він відповів:

— А хто на хазяйстві залишиться? Хтось же мусить тут за всім доглядати, чи так все і віддати німцям?

— У вас троє синів у армії, вас можуть заарештувати, — говорили йому.

— Кому я потрібний, трухлий пень, — сміявся Котик, — нікому до мене і діла немає, а користь якусь я ще принесу. От подумайте, тоді і побачите, чия правда…

Подумали, подумали і вирішили залишити діда Котика на старому місці. І справді, сивий, як голуб, патріархальний дід, що йому вже не знати скільки й років, ні в кого не міг викликати підозри, а користі міг принести багато. І зразу після приходу німців якісь люди стали ночами з'являтися у дідовій кімнатці. На ранок вони зникали без сліду, а дід усе ходив, ніби повновладний господар, вулицями покинутого заводського селища. Воно тепер тільки здавалося пустельним; у кількох квартирах жили якісь приблудні мешканці, всіх їх дід знав досконало. У гестапівського коменданта дід не викликав жодної підозри, і до осені сорок першого року його перебування в маленькій двірницькій було легалізовано остаточно.

Отже, старий Котик міг нічого не боятися в цьому селищі, але поява Соколової трохи збентежила його. Як вдасться її врятувати, дід ще не знав. У тому, що Віру Михайлівну треба саме рятувати, він був переконаний.

Тепер він вийшов на розвідку, перевірити, чи не помітив ще хто диму над будинком, чи не бачив, чи не впізнав хто колишньої директорші заводу?

Для початку він зайшов саме у стару директорську квартиру і ще раз запалив плиту, щоб усі бачили дим, потім умисне з'явився на балконі, кілька разів заходив у кімнату і зачиняв вікна; потім, переконавшись, що кілька випадкових перехожих уже бачили його за цією роботою, пішов вулицею до комендатури, когось зустрів, з кимсь перекинувся кількома словами, а на запитання: «Чого це ви, діду, в тій порожній квартирі вогонь розвели?» — дуже задоволено відповів: «Жити там збираюся».

Після того він ще з півгодини ходив по селищу, заходячи то в один, то в другий будинок, ніби перевіряв чи шукав кого, а тоді повернувся додому, на перший погляд не зробивши нічого корисного. Але так могло здатися тільки на перший погляд: усе, що треба, діл встиг організувати.

Коли він загримів засувом, прочиняючи двері, Віра Михайлівна схопилася з ліжка, не розуміючи, де вона опинилася. Посмішка діда зразу заспокоїла її. Ох, як це хороше — мати біля себе друга!

— Зараз буду годувати вас, Віро Михайлівно, — вже гудів у бороду дід, роздуваючи вогонь у невеличкій, ним самим складеній плиті.

— А їсти я хочу страшенно, — щасливо засміялася Соколова.

— Ну, я тут поратимусь, а ви тимчасом розповідайте, — не то попросив, не то наказав дід.

Він ворушився по кімнаті плавно і впевнено, сивий, лагідний, із світлими, вже від старості вицвілими очима, які так уважно вдивлялися в кожну дрібницю. На плитці закипала вода. Дід чистив картоплю, щось сипав у каструльку, порався не гірше доброї господині.

Віра Михайлівна почала розповідати. Дід Котик мусив знати усе, до найменшої подробиці.

Чиста запашна кімната Оксани Коваленко знову з'явилася перед нею, і розумні, гострі оченята Вані глянули, ніби живі. Потім Дарницький табір, залитий кров'ю і гноєм, млосно смердючий, огидний. Стара знайома Любов Вікторівна Берг проходить за дротяною огорожею, і Віра Михайлівна несподівано прокидається в чистому теплому ліжку. Потім високий кабінет, де сидить у знайомому кріслі Людвіг фон-Дорн, спалах ясного світла і підле фото в газеті.

Віра Михайлівна розповіла все, намагаючись нічого не забути. Дід Котик слухав мовчки, тільки інколи кивав сивою бородою, ніби притакував беззвучно.

— Оце, здається, і все, — закінчила своє оповідання Соколова. — До війни, коли таке розповісти, і не повірив би ніхто.

— Еге, що до війни було — минулося, — відгукнувся дід, — а після війни життя кожної людини буде таке, хоч книгу пиши. Прошу, сідайте, Віро Михайлівно, до столу, а то я вже, мабуть, вас голодом заморив.

І посунув до Соколової тарілку з супом і поклав перед нею саморобну дерев'яну ложку.

Давно не їла Віра Михайлівна чогось смачнішого. І хоч це був звичайнісінький куліш, у якому пшонина пшонину догнати не може, їсти його хотілося якомога довше.

Одне тільки трохи турбувало Соколову: дід ніяк не виявив свого ставлення до її розповіді. Що він думає? Повірив чи, може, має якісь сумніви? Які ж тут сумніви можуть бути, вона сказала чисту правду, і сумління її чисте.

— Дуже добрий куліш, — Віра Михайлівна доїла все до кінця і поклала ложку. — Ви, діду, вправний куховар.

— А то так, біда навчить коржі з маком їсти, — відгукнувся дід, прибрав посуд у невеличку шафу, витер зі столу, сів проти Соколової і запитав: — Ну, а далі що ж ми будемо робити?

— Далі, — трохи розгубилася Соколова, — ви знаєте, діду, я так зраділа, коли вас побачила, що навіть не подумала, що воно має бути далі…

— Ловитимуть вас гестапівці?

— Напевне.

— Значить, поки що з цієї хижі вам нікуди виходити не слід. З нашого селища не всі евакуювалися, хтось знайомий може зустрітися… а вас же тут усі люди знали… значить, тим часом треба сидіти тут… Через фронт до своїх іти… це, звичайно, спробувати можна, але дуже далеко… тепер фронт уже за Харковом, не дістанетеся ви туди, зловлять… Значить, два шляхи тут є: або засісти, як тарганові, в шпаринку і чекати, поки наші німця поженуть, або…

— Що або? — Соколова аж з місця підвелася.

— Або шукати партизанів, чутки ходять, є вони десь на Сумщині та на Чернігівщині…

— Як же я їх найду? Та після того фото в газеті вони мене, напевне, за гестапівку вважатимуть.

— І так може бути, — розважливо сказав дід, — ну, значить, треба нам з вами подумати добряче. Ви зараз спочиньте, а я трохи походжу — палива мені треба дістати. Спочивайте тим часом і не хвилюйтеся. Все буде добре.

І вийшов з кімнатки, знову замкнувши її на всі прогоничі.

Хоча розмова і схвилювала Віру Михайлівну, внутрішня певність її нітрохи не похитнулася — все буде добре. І хоч вона знала, що її життя поруч з гестапівкою Берг, напевне, викличе багато підозрінь, усе це здавалося дрібницями у порівнянні з щастям мати поруч себе друга.

Вона тільки на мить прилягла на ліжко і зразу ж знову заснула, зігріта теплом постелі. І останньою думкою її, вже майже сном, був образ Михайла Полоза, ніби іде він до неї назустріч, простягає привітно руки і говорить:

— Все буде добре.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

Для Любові Вікторівни Берг втеча її полонянки була ударом несподіваним і болючим. Спочатку вона навіть повірити в це не могла, думала: може, гестапо випадково заарештувало Віру Михайлівну, може, трапилося з нею якесь нещастя. Але дуже скоро довелося переконатися, що Соколова втекла. Повідомити про це начальство Берг наважилася не відразу. В глибині душі вона була переконана, що Вірі Михайлівні доведеться повернутися. — адже дорогу до своїх їй відрізано: фото в газеті — це таке обвинувачення, що спростувати його неможливо. Тепер ніхто вже не віритиме Соколовій, усі радянські люди вважатимуть її зрадницею… Невже і після цього наважиться вона шукати шлях до радянських людей?

Минуло кілька днів. Соколова не з'являлася. Довелося все розповісти, спочатку Дорнові, а потім шефові гестапо. Цієї останньої розмови Любов Вікторівна боялася до нестями. Хто знає, як поставиться до такого повідомлення шеф? Може статися так, що вся кар'єра гестапівки Берг матиме несподіваний і жалюгідний кінець. Тому, доповідаючи, вона аж тремтіла від стриманого хвилювання.

Але шеф не став ні лаятися, ні кричати і взагалі сприйняв це повідомлення зовсім не так, як чекала Берг. Він трохи презирливо поглядав то на неї, то на фон-Дорна, акуратно струшував попіл з сигарети, слухав не дуже уважно, ніби все це він знав давним-давно.

— Значить, доручати якісь важливі справи вам ще рано, — підсумував він, коли Берг закінчила своє досить довге повідомлення. — Одну єдину полонену, і то ви не зуміли вберегти. Запам'ятайте це на всякий випадок…

Слова прозвучали як погроза, і Берг зблідла від хвилювання. Не зважаючи на враження, яке справляє його мова, шеф вів далі:

— Ми оголосимо винагороду за спіймання цієї Соколової», і я певен — нам досить швидко її приставлять…

— Пробачте, — вихопився Дори, — коли ми офіційно визнаємо її втечу, то це означатиме, що надруковане в газеті її звернення і передача документів — усе було вимушене.

Шеф глянув на Дорна, ніби дивуючись, як це міг старий так логічно побудувати заперечення, і сказав:

— З усіма своїми міркуваннями ви можете іти під три чорти. Усе від самісінького початку тут зроблено неправильно. Тобто спочатку план був правильний, але дійсність змінила плани — ніякого інституту стратосфери в Києві ми організовувати не будемо. І взагалі тут, на Україні, залишаться тільки сільськогосподарські заклади, все інше хай іде до чортового батька…

Мова шефа була такою дивною, що Любов Вікторівна не зразу зрозуміла, в чому тут справа, але їй допоміг Дорн.

— Знову якісь невдачі на фронті? — запитав він, і тут уже шеф не витримав свого спокійного тону, зірвався.

— Які можуть бути невдачі на фронті? — закричав він. — Часткові дрібні відступи нашої армії будуть цілком надолужені весною, коли припиняться ці ідіотські непередбачені морози.

— Де ми ще відступили? — запитала Берг.

— Вони прорвалися біля Лозової—Барвінкового, — крикнув шеф, — у них ще до чорта літаків і танків, а ви хочете вже організовувати якісь стратосферні інститути, наче їх у нас вдома невистачає! Зараз усі сили треба кинути на досягнення швидкої і остаточної перемоги! Так наказав фюрер, і наказ його буде виконано, навіть коли б усі сили природи стали проти нас…

Любов Вікторівна розгубилася. Адже стільки часу говорилося, що перемогу вже завойовано, а радянську армію треба тільки штовхнути, і вона остаточно розвалиться, а тут, виявляється, знову говорять про перемогу, як про щось важко досяжне, ще не доведене.

— Пробачте, але Червону Армію в основному вже розбито, нам нічого боятися, — несміливо сказала вона.

— Чортовиння! — вигукнув своє улюблене слово шеф. — Коли ви так будете думати, то вас дуже скоро доведеться нести на кладовище! Перемога ще вимагатиме величезних зусиль! Зараз у нас багато інших, важливіших справ, ніж робота вашого інституту. Роботу вам я знайду, а всю цю комедію із збиранням лояльних до нас радянських учених можете закінчувати. Все одно жоден цінний вчений лояльним до нас не стане, особливо в такий час… Вашу Соколову я спіймаю і повішу, щоб не думала, ніби з гестапо можна гратися, але то вже не ваша печаль. Можете іти! Пане Людвіг фон-Дорн, ви повернетеся в Берлін, до райху, і там дістанете нове призначення, а ви, — він звернувся до Берг, — тим часом залишитеся біля мене для виконання оперативних завдань. Ідіть. Хайль!

Він істерично підкинув угору долоню і потягнув до себе шматок паперу.

Берг і Дорн вийшли з кабінету у пригніченому настрої. Значить, дуже погані перспективи у гітлерівських військ, коли шеф гестапо заговорив таким тоном. Це було страшно, і хотілося озирнутися, переконатися, що ось тут, у куточку, зовсім близько, не причаївся смертельний ворог.

Ну що ж, будемо пакуватися, — сумовито сказав Дорн. — Не везе мені з стратосферною авіацією. Що ж, побачимо, яку роботу знайдуть мені в Берліні.

— О, напевне, теж стратосферну, найвідповідальнішу, — вколола Берг.

— Так, — не схотів зрозуміти натяку Дорн, — наша фамілія завжди залишалася опорою Німеччини.

Через кілька годин після цієї розмови на вулицях Києва з'явилась листівка з фотографією Соколової, її прикметами і обіцянкою чималої винагороди за її викриття. Це вже було не перше оголошення такого змісту, і особливої цікавості воно не викликало.

А біля дверей колишнього інституту стратосфери, міцно замкнутих і забитих, так і залишилися висіти широкомовні вивіски, тільки на них уже ніхто не звертав ніякої уваги.

* * *

Дід Котик зайшов до своєї кімнати, зняв з плечей ношеного-переношеного кожушка, обкусав з вусів крижинки, поправив сиву бороду, щоб пишніше лежала на обидва боки, сів до столу і поклав перед Соколовою оголошення гестапо.

— Добрі гроші за вас обіцяють, Віро Михайлівно, — сказав він, — видно, здорово не до смаку гітлерівцям ваша втеча прийшлася.

Віра Михайлівна уважно прочитала оголошення.

— Де ви його взяли?

— А воно в Києві по багатьох будинках розклеєне. Знайти не важко. Тут пильнувати треба, щоб воно вас не знайшло, — і засміявся своїми добрими очима, хитро підморгуючи водночас.

— Що ж мені тепер робити? — трохи розгублено запитала Соколова. У неї склалося таке враження, ніби доведеться довгі роки ховатися в дідовій кімнаті. Тепер же і на вулицю вийти неможливо — перший зустрічний може пізнати її, схопити і потягти до гестапо.

— Що його робити, про те тільки бог святий знає, — весело відповів дід, — а раз він знає, то про це і дбати мусить. Значить, у нас з вами одне завдання — чекати, поки бог щось надумає.

У діда вже явно був якийсь план, Інакше не став би він так весело розмовляти.

— А попросити того бога якось прискорити свої роздуми не можна? — нетерпляче запитала Соколова.

— Е ні, — лукаво усміхнувся дід, — бог — це така штука, що йому тільки молитися можна, а вказувати дзуськи…

Віра Михайлівна не наполягала. Адже і дід наражається на смертельну небезпеку, переховуючи її. В оголошенні ясно сказано: «Хто допомагатиме вищезгаданій Соколовій переховуватися, буде покараний на горло». Значить, він не буде зволікати у своїх стосунках з невідомим «богом». Але Віра Михайлівна все-таки не втрималася.

— От піймають мене тут, — сказала вона, — повісять поруч з вами, тоді знатимете, як богу молитися.

— І таке може бути, — погодився дід, — тільки бога все одно турбувати раніше часу не можна. Давайте, Віро Михайлівно, подумаємо, чим нам повечеряти.

Витяг з якогось закапелка картоплю, банку старого маргарину. Скоро кімната сповнилася смачним духом смаженини.

Так минуло ще два дні — час, проведений у нестерпному чеканні. Тисячі планів з'являлися в голові Віри Михайлівни і розбивалися вщент, ударившись об непорушну впертість діда.

— Почекайте, Віро Михайлівно, — відповідав він, — бог про наше з вами існування знає, хай собі і думає, раз він всемогущий. А витикатися з кімнати вам ні в якому разі не можна. Якісь чужі люди на висілку з'явилися, можуть вас виказати.

Соколова дуже добре розуміла справедливість дідових слів, але терпіти з кожною годиною ставало все важче. Їй хотілося руху, дії, боротьби, а тут сиди замкнений в чотирьох стінах. І хоч в кімнаті тепло і неголодно, можна збожеволіти від чекання.

На третій вечір хтось тихенько постукав, і дід відчинив зразу ж, навіть не запитуючи, хто прийшов: видно, про це ще раніше доповів йому умовний знак. У кімнату зайшла селянська молодиця з чималим клунком на плечі.

— Здрастуйте, діду, — протяжно, по-поліському проспівала вона. — А хто це у вас в гостях, чи не оженилися бува, поки я по людях ходила?

— Сідай, Килино, знімай свою кожушину, — привітно засміявся дід. — Ні, я ще не оженився, тебе чекаю.

— А мене тобі, дідові, чекати нічого, — весело відповіла молодиця, — я собі молодого знайду, а ти мені не в моду…

Соколова слухала цю розмову здивовано. Було схоже, ніби у глибоко мирний час десь біля криниці зустрілося двоє і базікають, не маючи якоїсь важливішої теми для розмови.

— Знайомся, Килино, — нарешті сказав дід, — ось Віра Михайлівна Соколова, це ти по неї прийшла.

Тітка Килина уважно глянула на Віру Михайлівну, усміхнулася, простягнула руку, повернула свою нову знайому обличчям до благенького каганчика, який освітлював кімнату.

— Нічого, не дуже схоже, — професійним тоном сказала вона, — видно, та карточка наспіх робилася. Ну, та ми вас ще трохи підмажемо, так не те що на саму себе — на чорта скидатися будете.

Тільки тепер зрозуміла Соколова, що оце і є той посланець, на появу якого так терпляче і спокійно чекав дід Котик.

— А куди ми з вами підемо? — вихопилося у неї.

— Неблизький світ, — зітхнула Килина.

— Куди ви підете, це навіть тітка Килина за сто верстов від Києва взнає. А до того часу не знатиме жодна жива душа, — урочисто сказав дід. — Навіть я не знаю. Одне тільки можу сказати, Віро Михайлівно: підете до друзів, а вони вже там вирішать, як вас рятувати від гестапо.

— Я готова іти, — схопилася Соколова.

— А поспішати нічого, — спинив дід Котик. — Килині ще завтра на базар сходити треба; все мусить бути правильно: раз вона на базар приїхала, значить, мусять там її люди бачити, а кого не слід, того бачити не мусять, — повчав він лагідно, але твердо. — Значить, поспішати вам нікуди, а треба чекати.

Але саме оці останні хвилини чекання були особливо нестерпними для Віри Михайлівни. Ще до світанку десь пішла і зникла тітка Килина. Вона не приходила так довго, що здавалося, взагалі ніколи не повернеться.

— Повернеться, їй уже не вперше, — лагідно заспокоював дід Котик.

І дійсно, незадовго до полудня тітка Килина повернулася. На базарі, який був у сусідньому районовому містечку, виміняла вона якийсь одяг і чоботи для Віри Михайлівни.

— Нам далекий шлях, у черевиках ноги поморозите, Вона нічого не забула, і через кілька хвилин після її повернення Віра Михайлівна виглядала вже як літня селянська молодиця, у теплій хустці і важких кирзових чоботях.

Дід обдивився її з усіх боків, строго, критично, і не знайшов до чого прискіпатися.

— Тепер вам трохи фотографію підмалювати, — підморгнув він, — і просто хоч перед гестапо гуляй, і ніхто не впізнає.

Підмалювати «фотографію» було найпростішою справою. Глянувши в маленький уламочок дзеркала, який дід не забув принести, Соколова сама себе не впізнала.

— Ну, тепер трохи підкріпимося, і в дорогу, — оголосив дід.

Хоч як хотілося Вірі Михайлівні швидше іти, але довелося підкоритися. Вони сіли до столу.

— Там, на тому базарі, вже стільки об'яв висить, що люди і не знають, кого пускати, кого ловити, — розповідала тітка Килина. — Щось, видно, не дуже німці на своє гестапо покладаються.

І хоча вона кепкувала над фашистами і жартувала, за словами її все-таки вчувалося хвилювання.

— Нічого, — заспокоїла вона саму себе, — пройдемо.

На прощання Віра Михайлівна міцно поцілувала діда Котика. Дід збентежено усміхнувся і сказав:

— Ну, Віро Михайлівно, спасибі за компанію, бажаю вам усякої удачі і усякого щастя.

Обняв Соколову, хотів перехрестити, потім передумав.

Вони вийшли з гостинної теплої хати у мороз, у снігові бурани, у віхолу. Де пішки, де на попутних машинах пробиралися на Чернігівщину, у ліси.

Так, як і казав дід, кілометрів за сто, у хатині край села якась старезна баба сказала тітці Килині, куди йти далі.

— Тепер уже недалеко.

Але весь цей довгий і важкий шлях зовсім не здавався Вірі Михайлівні важким. Вона мала мету, знала, куди йде, і це було найголовніше.

Дедалі заглиблювалися вони у ліси. Тут іти ставало все небезпечніше — німці стріляли без попередження, але зустрічалися вже не так часто. Ліс ніби охоплював, обіймав обох жінок, захищав їх від ворожого зору, приховував від пострілу.

— От ми вже і прийшли, — одного разу сказала тітка Килина, коли чимале лісове село розкинулося перед ними.

Відчуваючи, як швидко і напружено б'ється серце, зайшла Віра Михайлівна у велику хату. Зайшла і спинилася на порозі, зустрівши чийсь дуже уважний, вивчаючий, розумний погляд. На лаві біля столу, перегортаючи товстими пожовклими від тютюну пальцями якісь папери, сидів Сидір Ковпак.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

Карпо Лойченко, червоноармієць однієї з оточених німцями під Києвом дивізій, опинився в загоні Ковпака пізньої осені, майже на початку бойових партизанських дій. Невисокий сорокарічний дядько, з великим круглим обличчям, він до війни був продавцем у київському «Гастрономі»; на війну потрапив, тільки-но було оголошено мобілізацію, в оточенні зумів уникнути концентраційного табору, якийсь час посидів удома, потім зрозумів, що тут переховатися не вдасться, і подався до партизанів.

Людей з такими біографіями у ковпаківському загоні було багато, і нічого підозрілого вони не викликали. Воював Лойченко відважно, чесно, і ніхто не здивувався, побачивши його на чолі партизанського підрозділу. Ковпак не раз бачив його в бою і відзначив особливе вміння стріляти з кулемета.

— Будеш партизанів цій справі вчити, — наказав Ковпак.

І Лойченко сумлінно виконував наказ. Весь свій вільний час він проводив біля кулемета, навчаючи партизанів володіти цією нехитрою зброєю. Через кілька днів після приходу в партизанський загін і Віра Михайлівна Соколова з'явилася в хаті, де провадив навчання Карпо. Вона глянула на Лойченка, і їй здалося знайомим обросле негустою бородою обличчя партизана. Карпо теж уважно глянув на Соколову, на мить навіть замислився, потім повільно запитав:

— Ви до мене, товаришко?

— Так, прийшла вчитися, — весело відповіла Соколова, все ще шукаючи в думках відповіді на своє запитання: де ж вона бачила цього кулеметного вчителя?

— Коли-небудь зброю в руках тримали?

— Ні.

— Освіту якусь маєте?

— Київський політехнічний інститут.

— О, куди ж тут мені перед вами викладати, — насмішкувато сказав Лойчеико, — тут, напевне, професора треба.

— Нічого, обійдемося і без професора, — не звертаючи уваги на глузливий тон, відказала Соколова. Вона все ще намагалася пригадати, де саме їй довелося бачити Лойченка.

— А прізвище як ваше? — запитав партизан.

— Мене звуть Віра Михайлівна Соколова.

— Та сама?

— Тобто яка?

— Що оголошення про неї розліплено?

— Так, та сама.

— Ну, гаразд, — різко змінив тему розмови Лойченко. — Колись щось про кулемета вам чувати доводилося?

— Саме так — колись і щось, але нічого конкретно.

— Ну, значить, зараз почуєте конкретно. Оця зброя, яка перед вами на столі стоїть, називається станковий кулемет Максима…

Лойченко, вже не припускаючи жодних відхилень від теми, почав розповідь. Віра Михайлівна слухала дуже уважно, добре розуміючи взаємодію усіх частин і принцип роботи кулемета. Для неї така відносно проста машина не могла бути загадкою. Тут усе розраховано на повну ясність і безвідказиість, і кулеметникові зовсім не обов'язково мати вищу освіту. Лойченко розповідав точно, ясно, і Віра Михайлівна знову замислилася над тим, де вона його бачила, і нічого знову пригадати не змогла.

— Все! Тепер обідати будемо, — сказав Лойченко. — Наступне навчання завтра після сніданку. Хто захоче зайвий раз самостійно зібрати чи розібрати кулемета, може по обіді приходити сюди — машина тут стоятиме. Розійдись.

І, сам виконуючи свою команду, вийшов з хати. За ним до партизанської кухні потягнулися інші бійці. Віра Михайлівна пішла пообідала і, не знаючи, куди подіїп свій вільний час, знову повернулася до кулемета. Подобалася їй ця надійна, переконлива машина. Вона розуміла кулемет як складну машину, а не зброю. Вона мусила знати тут усе, до найменшого капризу механізму, вона мусила оволодіти ним так, як володіють виделкою або гребінцем.

У хаті, де стояв учбовий кулемет, після обіду нікого, крім хазяйки, не було. Дуже з того задоволена, Віра Михайлівна вся заглибилася в розбирання затвора.

А в цей час Карпо Лойченко підходив до хати, де розташувався зі своїм штабом Ковпак. Він запитав дозволу зайти, демонструючи зовсім не партизанську, а військову дисципліну, чітко доповів пре свою появу, на запрошення Ковпака сів на лаву, мить помовчав, ніби не знаючи, з чого почати, потім сказав:

— У нас в загоні, товаришу Ковпак, з'явилася одна жінка… Віра Михайлівна Соколова…

— Ну, з'явилася.

— Я хочу вам скачати… думаю, то поява її у нас не випадкова.

— І я так думаю. Тітку Килину по неї посилали.

— Тим більше. Я, як партизан, мушу вам сказати, що не вірю їй ні на ламаний грошик. А ви самі добре знаєте, як вона сюди потрапила.

— Знаю.

— Була в концтаборі, тоді гестапівка її врятувала, тоді передала документи, підписала звернення до вчених чи інженерів… Ви все це знаєте?

— Все це знаю.

— Ну і що?

— Нічого.

— Як-то нічого?

— От так — нічого.

— А я цілком переконаний, що гестапо навмисне послало її сюди і навмисне про нагороду оголосило і все, що про неї в газетах написано, — чистісінька правда.

— А от я не думаю, що все це правда, — відповів Ковпак. — Ти сам що робив би на її місці?

— Я? Застрелився б, а до гестапівки жити не пішов би.

Ковпак замислився. Було щось неприємне в словах Лойченка.

— А чого ти сам не застрелився, коли тебе в полон брали?

— Я — інша справа, я звичайний боєць… А вона не мала права з німцями працювати…

— Вона і не працювала…

— В усякому разі, товаришу Ковпак, я вас попередив, — рішуче сказав Лойченко, — я вас попередив і думаю, що ви самі скоро в справедливості моїх слів переконаєтеся.

Ковпак мовчав.

— А що гестапівці її нам підсунули, в тому я певен.

— І що ж ти пропонуєш?

— Вигнати її із загону к чортовій матері.

Ковпак знову помовчав.

— Ні, не вижену, — нарешті сказав він, — і ще одне тобі, Лойченко, хочу сказати. Дуже мені не подобається, коли хтось із партизанів, не маючи ніяких фактів, а тільки підозру, про свого товариша таке говорити наважується…

— Вона мені не товариш. Я ворога нутром чую.

— Нутром? Ну що ж, інструмент точний. Поживемо — побачимо.

— Поки ви поживете, вона нас усіх німцям видасть.

— А от цього не буде. Коли у тебе все, можеш іти.

— У мене все.

Лойченко так само чітко повернувся через ліве плече і вийшов. У хаті стало тихо. Тепер надовго замислився Ковпак. Що йому не подобалося з словах партизанського кулеметника? Складалося враження, ніби знає він про Віру Михайлівну більше, ніж говорить. Може, ця настирливість, з якою хотів він віддалити Соколову від партизанів, здавалася неприємною?

А з другого боку у нього є всі підстави не вірити. Таку історію навіть у партизанів не завжди почуєш. Ну так що ж? Тільки тому, що комусь розповідь здається неправдивою, виганяти на смерть людину? Ні, так швидко старий Ковпак рішення приймати не звик. А може, вони знали раніше одне одного? Тоді Лойченко, мабуть, про це сказав би. Нічого не скажеш, складна штука — людські взаємини.

— Ну, гаразд, поживемо — побачимо, — сказав сам собі Ковпак, ніби виринаючи з глибокої задуми, — а обережним треба бути завжди.

І знову взявся до тисячі справ, які треба було йому, партизанському генералові, розв'язувати щохвилини. Але розмова про Віру Михайлівну не йшла з голови.

А успіхи Соколової у вивченні кулемета в той день посувалися дуже швидко. Не було вже для неї таємниць у цій досить складній і водночас ясній машині. Коли Лойченко зайшов у хату, Віра Михайлівна вже могла розібрати замок мало не з заплющеними очима.

— Оце ви сьогодні вперше кулемета побачили? — не приховуючи недовіри, запитав Лойченко.

— Побачила не вперше, але розбирати навчилася тільки сьогодні, — весело відповіла Віра Михайлівна.

Карпо Лойченко недовірливо похитав головою.

— Коли стріляти спробуємо? — запитала Соколова.

— Коли Ковпак дозволить і патронів дасть, — непривітно відповів кулеметник, дивлячись, як швидко ворушаться пальці Віри Михайлівни, збираючи затвор.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

У Москві майор Михайло Петрович Полоз затримався недовго. Правда, у відділі кадрів, де його дуже добре знали, прохання майора викликало здивування, але не знайшло заперечень. Не в тил же проситься людина, а на небезпечну роботу, чого ж не задовольнити її бажання? От дивно тільки, що Валенс відпустив його від себе… А проте хай іде в транспортну авіацію, яка обслуговує партизанські загони.

Так майор Михайло Полоз став командиром загону літаків спеціального призначення і сам сів на важку, але надійну машину ЛІ-2. Давно вже йому не доводилося працювати у таких незвичайних умовах. У вітер і сніг, майже завжди уночі, по нелітаних трасах вів він свого літака, приземлявся на таких аеродромах, де, здавалося, і звичайний У-2 не міг сісти. Привозив партизанам патрони, вибухівку і газети, забирав поранених і десь недалеко перед світанком злітав з примітивних аеродромів, намагаючись будь-що перетнути лінію фронту до сходу сонця.

І всюди, в якому б партизанському загоні він не опинився, одним з перших слів його було запитання про Соколову. Він запитував обережно, ніби намагаючись самому собі не признаватися, як боляче вимовляти ці слова. Він і на мить не повірив, що його дружина могла зрадити. Тут все могло бути, від добре зробленої інсценівки до широкої провокації. В усякому разі він, Полоз, усе мусив знати, все перевірити.

— Здається, скоро щось узнаємо про твою дружину, — сказав йому Ковпак, коли вже в середині зими Полоз з'явився в загоні.

Від несподіванки Полоз аж здригнувся.

— Де вона?

— От де вона — ще не знаю, — сховав у вусах посмішку партизанський генерал. — Щось із нею, напевне, твориться, а що саме — я не розібрався.

— Що ви знаєте? — наполягав Полоз.

— Точного ще нічого, — відказав старий партизан. — Вона живе в Києві, а далі нічого невідомо. Наступного разу, як прилетиш, може, я тобі щось новеньке приготую, а до того часу доведеться потерпіти.

Наступного разу, коли Полоз посадив свою важку машину на лісовому аеродромі і з'явився у штабі Ковпака, Сидір Артемович мовчки показав йому шматок паперу, де було надруковано об'яву про нагороду за голову Соколової.

— Знаменитою твоя дружина стала, — засміявся генерал.

— Де вона?

— Зараз цього не знаю, але, мабуть, скоро знатиму. Коли Гітлеру до лап не потрапить, то вже, напевне, з кимось із наших зв'яжеться. А де вона зараз, один тільки бог святий знає.

Як несамовитий ждав Полоз нового польоту до Ковпака. А тут, ніби навмисне, білоруси розвинули діяльність по гітлерівських тилах, повели бої; з'явилися у них поранені, довелося возити їм багато патронів; здавалося, ніколи вже не пошлють до Ковпака його надійний ЛІ-2.

Але наступила така ніч, коли Полоз із своїм літаком знову опинився на партизанському аеродромі. Тільки-но виключили мотори, майор уже опинився на землі і швидко пішов, майже побіг до Ковпака.

— Поспішаєш? — засміявся старий партизан. — Є для тебе новини. От тільки почекай, дай трохи звільнитися, тоді з тобою поговоримо. Справа серйозна.

— Вона жива? — вирвалося у Полоза.

— Жива. Не підстрибуй на одному місці. Поговорити треба. Почекай, поки з людьми діла закінчу…

Полозові тепер здавалося, ніби Ковпак веде силу-силенну непотрібних розмов, навмисне відтягає час, робить якісь незначні справи, які, напевне, можна було б відкласти. Тепер хвилини тяглися одна за одною повільно, мляво. Велика секундна стрілка на точному годиннику ніби по мерзлому циферблату біжить, глянеш на неї, а вона все на старому місці, секунди дві-три пройде, а потім ніби стане…

— Ходімо до мене в хижу, — нарешті запросив Ковпак, коли найневідкладніші справи було зроблено, — будемо вечеряти і говорити.

В сусідній кімнаті на столі стояла скромна вечеря. Ковпак сів на лаву, своїми гострими і водночас дуже добрими очима глянув на Полоза і сказав:

— Ну так от, бачу я, як тобі не терпиться все знати. Жива і здорова твоя дружина. Більше того, у нас вона.

— Де? — аж підскочив Полоз.

— Почекай, прийде час — побачитеся. Поговорити нам з тобою і добре подумати треба.

— Про що думати?

— Зараз скажу, — Ковпак поклав у рота шматок хліба, довго жував, проковтнув. — Чорти б їх забрали, обіцяли дантиста прислати, щоб зуби мені зробив, так і досі не шлють, а без зубів знаєш, як погано партизанові…

— Ви мені зуби не заговорюйте, товаришу Ковпак.

— А я і не заговорюю. Давай про твою дружину поміркуємо. Недавно з'явилася вона в нашому загоні; посилав я туди одну молодицю, і вона привела її. Розповідала мені Віра Михайлівна всю свою історію. Дуже вона неймовірна, хоча ми тут до всякого вже звикли.

Ковпак помовчав, знову пожував, ніби кожне слово обсмоктував.

— Так, — продовжував він. — Значить, потрапила вона до концтабору в Дарницю, і на поруки її взяв не хто інший, як гестапівка Берг. І не тільки пригріла, але і вилікувала і, можна сказати, врятувала життя. Тоді запропонувала почати працювати на німців. Зробили вони те фото провокаційно — креслення ті залишалися далеко від Києва, а як у руки гестапо потрапили — невідомо. Коли трапилася нагода, Соколова втекла, і гестапо не гаючись нагороду за її голову призначило. Так розповідає Соколова, і я їй вірю.

— Так в чому ж справа? Що вас бентежить?

— А бентежить мене трохи ваша зустріч, — відповів Ковпак. — Це ж ти тепер за всяку ціну намагатимешся її на Велику землю вивезти, а я хочу тебе попросити нього не робити.

— Чому? Людина поранена була, по концтаборах поневірялася…

— Все правильно. А тепер подумай, що буде, коли вона з таким хвостом додому повернеться. Те, що для нас тут здається цілком природним, там може викликати багато підозрінь. І сама вона нічого не зможе довести… От і можемо ми втратити дуже хорошу людину. Звичайно, після перемоги все ясним стане, але до того часу багато горя у неї може бути…

— Це чиста правда, — сказав Полоз.

Зараз він думав про Ковпака з величезною повагою. От сидить у цій звичайній сільській хаті вже літній і дуже мудрий чоловік, і життя кожної людини, її честь і добре ім'я для нього дороге; заплямувати даремно він нікого не дозволить. Полоз раптом відчув, яке це щастя, що Віра Михайлівна потрапила саме сюди, до партизанів.

— Мабуть, ви праві, — сказав він, встаючи з-за столу. — Хай повоює з вами; зараз це для неї найпочесніше місце…

— От я теж так думаю, — примружив очі Ковпак. — Про розмову нашу ти їй зараз нічого не говори… Нащо людині, та ще в партизанському загоні, зайвий раз настрій псувати? Досить нам уже його німці зіпсували.

— Звичайно, — сказав Полоз, — я їй нічого говорити не буду. Де мені її зараз побачити?

— Через дві хати ліворуч.

— Мені можна іти?

— Іди, тільки не затримуйся довго. Через дві години поранених привезуть, через три летіти можна.

— Добре, я не затримаюсь.

Полоз вибіг з хати, різко завернув ліворуч. На мить спинився. От зараз вона буде, ця хвилина, якої так чекав він довгі місяці.

У другій хаті ліворуч ще світився благенький вогник. Полоз підійшов до вікна, глянув. Забрехала собака, потім замовкла. Біля столу в хаті сиділа якась дуже знайома і водночас чужа жінка. Ох, як же вона змінилася і постаріла за ці місяці! — Полоз зайшов у сіни, постукав.

— Заходьте, — почувся знайомий голос.

Тут уже майор Полоз не витримав. Він кинувся в хату, схопив Віру Михайлівну в обійми і, незважаючи на зацікавлені гострі очі, які несподівано з'явилися і на печі, і на лаві, став цілувати дороге обличчя.

Йому не треба було слухати якісь розповіді і вишукувати докази. Досить тільки глянути в ці рідні, любі очі, щоб назавжди переконатися: брехати вони не можуть.

— Я знала, що ти прийдеш, — нервово гладячи його по голові огрубілою рукою, говорила Віра Михайлівна, — я знала, що ти будеш тут, інакше бути не могло…

А з печі вже злазила господиня, якісь дівчата-партизанки теж повставали від сну з категоричною вимогою: розповідайте, що твориться на Великій землі. І Полозові довелося розповідати, і, може, тільки через годину вдалося йому залишитися з Вірою Михайлівною вдвох. Він слухав її розповідь, ні про що не запитував і розумів усе до останнього слова, до найлегшого подиху. І водночас справедливість слів старого Ковпака зараз ставала все яснішою, і почуття поваги до нього зростало з кожною миттю.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Орієнтовні дані майбутнього турбореактивного двигуна до Крайнєва принесли несподівано. Він знав, що одно з Центральних конструкторських бюро працює над цим завданням, але навіть припустити не міг, щоб результати могли з'явитися так швидко. Правда, двигун ще не був побудований, а лише спроектований, але все-таки величезну частину роботи вже зроблено.

Юрій уважно переглянув усі дані ї зрозумів, що тепер перед будівниками нових моторів стоїть проблема матеріалів. Тепер треба створити для них нові сорти сталі, набагато міцніші за відомі досі, які б не боялись ні високої температури, ні іржі, ні кислот.

Юрій взяв до рук чималий аркуш паперу, на якому майбутній мотор було накреслено складеним. Неймовірну силу вкладалося тут у зовсім незначні розміри двигуна. І Крайнєв аж очі заплющив від задоволення, уявивши собі, яка це буде машина в польоті: стрімка, сильна, неймовірно швидка. Цей двигун підхопить її ніби пір'їнку, і понесе з нечуваною швидкістю. Може, навіть і в міжзоряні простори вдасться з такими двигунами вирватися?

Він все ще тримав у руці креслення, і перед його очима, у ясній блакиті, летів омріяний літак. І до болю хотілося швидше побачити його втіленим у сталь і алюміній, відчути, як тремтять короткі, трохи скошені назад крила від десятків тисяч хвилинних оборотів потужної турбіни двигуна.

Так, він напевне збудує такого літака, але станеться це ще не завтра. Перед ним роки напруженої праці. А проте, якою б важкою вона не була, думати про неї треба вже зараз… Ех, коли б не війна! Всі потрібні матеріали для цього двигуна опинилися б у винахідників значно швидше, а так доведеться ставити досліди на завантажених до краю металургійних заводах, усе робити у складних умовах, і кожен втрачений день віддалятиме мить зльоту машини Юрія Крайнєва…

А проте дуже переживати тут нічого. Цей літак уже не мрія, а цілком конкретне завдання, значить — за роботу…

У двері постукали.

— Заходьте, Адаме Олександровичу, — безпомилково взнав стук свого директора Крайнєв.

Валенс зайшов, глянув на вже знайомі креслення, пройшовся по невеличкій кімнатці, яка звалася кабінетом Крайнєва, — три кроки вперед, три назад, тоді сів на стільця перед столом. Захоплення новим мотором, яке панувало в думках Юрія, йому, видимо, не передавалося.

— Одержав я листа від Михайла Петровича Полоза, — сказав Валенс, дивлячись на креслення, розгорнуті перед Крайнєвим. — У нього багато новин. Ти тільки не падай непритомний від несподіванки: Віра Михайлівна Соколова у партизанському загоні Ковпака. Як це тобі подобається?

Крайнєв зразу збагнути цих слів не міг, настільки вони були нежданими.

— Хто? — перепитав він.

— Віра Михайлівна Соколова.

— Після того, що сталося? Після того фото? Значить, це все була тільки провокація?

— Не знаю, що це таке було, — відповів Валенс, — але перед нами зараз стоїть завдання — написати їй характеристику.

— Що ж ми напишемо?

— От і я сам думаю — що ж ми напишемо?

— Від цієї характеристики, може, залежатиме все її життя.

— Може, і так.

— Що ж ми будемо писати? Ми ж нічогісінько про всю ту історію не знаємо.

— А нас про неї і не запитують. Треба написати про те, що знаємо.

— Можна, я зараз сяду і напишу чернетку?

— Ти? — трохи здивувався Валенс.

— Так, я.

— Пиши.

Крайнєв сів до столу. Він почав писати швидко і впевнено, ні над чим не замислюючись. Два аркуші паперу вкрилися рівними рядками твердо виписаних, крайнєвських літер. Написав, перечитав написане і підписався.

— От, прошу, — сказав він до Валенса, який з інтересом стежив за цією роботою. — Підпис мій можна закреслити, а можна і не закреслювати, це вже залежить від ситуації.

— Побачимо, — відповів директор і взявся читати.

Прочитав, опустив на стіл аркуші і замислився на мить.

— Таку характеристику для вступу у партію давати можна, — нарешті сказав він. — Смілива ти і необережна людина. Адже тут все ніби в тумані, нічого зрозуміти не можна. І ці старі креслення до фашистів потрапили, і відозву вона підписала, а ти так пишеш, ніби вона найчесніша людина в світі.

— Я в цьому переконаний.

— Це я бачу.

— А що ти їй напишеш?

— Те ж, що і ти написав. Я теж не вірю, що могла зрадити така людина, як Соколова. А інакше кому ж тоді можна вірити? Тільки собі самому чи і собі вірити не можна? Для чого ж ми тоді людей в комуністичному дусі виховуємо?

— Ти говориш так, ніби не мене, а себе самого переконати хочеш, — засміявся Крайнєв.

— Так, якоюсь мірою ти маєш рацію. І мені зараз трохи соромно. Що це таке? Що я, не вірю їй чи відповідальності боюся?

— Бо ти директор інституту, а я людина безвідповідальна, — знову весело засміявся Крайнєв. — І годі про Соколову, тут все ясно, скоро вона знову буде з нами. Як там вона, жива, здорова? Що Полоз пише?

— Він часто до Ковпака в партизанський загін літає. Пише, що дуже була поранена Віра Михайлівна. Хотів її з партизанського загону на Велику землю вивезти — не погодилася, каже, тепер партизанити буде.

— Правильно зробила, — вирішив Крайнєв. — Дивись, який мотор для нас готують, на Марс летіти можна.

І обидва схилилися над широкими полотнами креслень.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Здорово в'ївся гітлерівцям у печінки Сидір Ковпак. Майже вся поліська північ України тепер була окупована гітлерівцями тільки формально, а насправді ніхто з них у поліські села і носа не наважувався показати. З'явилися цілі райони, де взагалі жодного німця не бувало. У багатьох селах фашиста теж давненько не бачили — страшно було гітлерівцям потикатися у партизанський край.

Але таке становище ні сам Гітлер, ні його генерали довго терпіти не могли. Як же можна розпочинати великий наступ весною, коли за спиною партизанські загони орудують, коли точно не скажеш, який поїзд вчасно до фронту прийде, а який під насип у болото звалиться.

Ні, з партизанами треба кінчати, бо доки вони існують, у тилу гітлерівців спокою не буде.

Отже, забезпечуючи собі свободу дії, німці ранньої весни почали великий наступ на партизанські ще розпорошені, незміцнілі загони. Проти партизанів було пущено кілька кадрових дивізій і весь фольксштурм, який тільки був у розпорядженні фашистського командування на Україні. А проте цей наступ не застав зненацька Сидора Ковпака. Сила його загону була саме у вмінні маневрувати, вийти з-під удару, де ти слабший за ворога, самому вдарити з усієї сили, де ти відчуваєш себе сильнішим.

Гітлерівці кинули на ковпаківський загін багато війська, і партизанам довелося залишити освоєні за зиму місця і рушити далі в ліси. Але зробити це було не так просто. Гітлерівці вдарили зненацька. Вони намагалися оточити весь загін і знищити його, розрізавши на частини, і саме цього не міг допустити Сидір Ковпак.

Як тільки розвідка доповіла про початок гітлерівської операції, на всіх лісових дорогах стали добре озброєні партизанські застави. Вони були нечисленними — два-три бійці і кулемет та ще кілька десятків гранат на всякий випадок. Але в лісі ці замасковані точки перетворювалися на грізну силу, перед якою стояло одне завдання: затримані німців, поки не відійдуть основні партизанські сили, а тоді, вже лісами, приєднатися до загону.

Ковпак розподіляв людей швидко і впевнено. Він добре знав своїх партизанів, знав, на кого можна покластися у скрутну хвилину. Подумавши мить, він послав на один з бічних шляхів Лойченка, Віру Михайлівну Соколову і Синицю — молодого партизана, якому ще не доводилося бувати в бою.

— Вам треба протриматися до вечора, — наказував Ковпак. — Коли споночіє — відривайтеся від противника і наздоганяйте нас. Все ясно?

— Ясно, — відповів Лойченко, призначений за старшого.

Застава заглибилася в ліс і скоро зникла між невисокими поліськими соснами.

У весняному, ще тільки пробудженому від зимового сну лісі було тихо і вогко. Торішнє, зіпріле листя ворушилося, ніби оживаючи. Це з-під землі пробивалися до світла перші блідо-зелені стебельця сну і зсовували потемнілі листочки. Крізь оголені, прикрашені тільки налитими бруньками віти беріз проривалися косі промені сонця… До вечора ще чимало часу, години, мабуть, зо три.

В тих місцях, де тонкі берези змінювалися густими заростями струнких високих сосен, було темніше. Сонце сюди майже не доходило, світло його осявало тільки шпичасті верхівки.

— Отут і будемо Гітлера зустрічати, — вирішив Лойченко.

Віра Михайлівна погодилася. Справді, дуже зручне для засідки місце. Вузька дорога завертала майже під прямим кутом, обходячи невисокий бугор, і коли біля цієї висотки поставити кулемета, то вогнем його надійно можна було перекрити і відрізати будь-який рух по дорозі.

За наказом Лойченка Іван Синиця маленькою лопаточкою швидко викопав для кулемета окоп. Розташований між корінням величезної сосни, він був зовсім невидимий з дороги. Товстенний стовбур прикривав його збоку, кращої вогневої позиції і не придумаєш.

Лойченко ліг біля кулемета, примірився і сказав:

— Дуже добре. Тепер кожен індивідуально окопатися мусить.

І вони зробили кожен собі невеличкі окопи, не зариваючись дуже глибоко в пісок, знаючи, що довго тут затриматися не доведеться.

— Ну от, тепер можна хоч цілу гітлерівську дивізію зустрічати, — пожартував Синиця, оглядаючи свою роботу.

— Як зустрінеш, тоді і скажеш, — незадоволено буркнув Лойченко.

Вони полягали до своїх окопів і надовго замовкли. Тиша стояла над лісом, і сонце вже почало схилятися до обрію.

Десь далеко почулися постріли. Вони все частішали, злилися в суцільну тріскотняву. Почулося кілька гарматних розривів.

— Протитанкові гармати притяг, — сказав Лойченко.

— А може, вони і не підуть по нашій дорозі? — висловив несміливе припущення Іван Синиця.

— Підуть, — похмуро відповів Лойченко, — вони по всіх дорогах просочитися спробують.

Віра Михайлівна лежала біля кулемета, слухала розмову двох партизанів, добре розуміла почуття, які пакують зараз у серці Івана Синиці, ї на душі їй було спокійно. Вона знала, що це завдання дуже небезпечне, але все-таки є надія повернутися до загону. Це не з тих завдань, коли знаєш, що ідеш на вірну загибель, хоч зустріти смерть і позмагатися з нею доведеться напевне.

Десь далеко — здавалося, ніби за багато кілометрів, — почулося тихе, приглушене гудіння. Приходило воно ніби просто з лісу, і партизани насторожилися, зовсім заклякли у своїх неглибоких окопах.

— Якась машина іде, — нервово сказав Синиця, окоп якого був розташований найближче до дороги.

— Протитанкову гранату приготуй, — наказав Лойченко.

— Вона вже давно готова, — відповів Синиця, кладучи тепер перед собою в'язку з кількох звичайних гранат.

Вони замовкли, і в лісі знову запанувала тиша. Навіть гудіння затихло — нічого не чути з темної лісової далини.

«Може, вони і не підуть нашою дорогою?» весь час билася в голові Івана Синиці настирлива думка. Але незабаром щось важке, квадратне, темно-зелене з'явилося у просвіті дороги, ніби важкий бегемот чи буйвол намагався продертися між густими соснами.

— Бронемашина, — тихо сказала Соколова.

— З кулемета по машині не бити, — наказав Лойченко, — за нею мусять іти солдати, тих з кулемета. А машину гранатою.

— Єсть, гранатою, — бліднучи, відповів Іван Синиця.

Це були найстрашніші хвилини чекання, коли ворог уже йде на тебе, а ти мусиш непорушно лежати, доки він наблизиться, щоб вдарити напевне. Соколова бачила, як важко Іванові даються ці хвилини, як хочеться йому вже стріляти, розпочати бій. Але він знав, що кожен постріл, зроблений раніше часу, означав певну смерть і зірване завдання.

— Спокійніше, спокійніше, — сказала Соколова тихо, але досить чутно, — спокійніше, товаришу Синиця.

— Я спокійний, — озвався партизан, блискаючи на Віру Михайлівну ясно-синіми схвильованими очима.

— Тихо, ви, — прошепотів Лойченко.

Він лежав поруч Віри Михайлівни у окопі і весь був зайнятий спостереженням, вибором хвилини, коли треба вдарити. Здавалося, навіть тінь хвилювання не може торкнутися його серця. Віра Михайлівна, яка зараз правила за другий номер кулеметного розрахунку, глянула на його зосереджене обличчя і замовкла. Їй знову подумалося, що так і не вдалося згадати, звідкіля вона знає це обличчя, але для роздумів уже не залишалося ні хвилини: важко похитуючись на піскуватих вибоях лісової дороги, німецька бронемашина підійшла зовсім близько. З десяток солдатів у сіро-зеленій мишастій уніформі обережно ішли за нею, намагаючись знайти захист за бронею від усяких несподіванок.

— Спокійно, спокійно, — вже не для Івана Синиці, а для себе самої повторювала Соколова, — спокійно.

Вона глянула на обличчя своїх товаришів. Вони були бліді, аж зеленкуваті від напруження. Соколова спробувала усміхнутися, губи не послухалися.

«Мабуть, я страшенно хвилююся», подумала вона, але в ту ж мить відчула, як хвилювання зникло.

Іван Синиця кинув свою в'язку гранат. Він зробив це раніше ніж треба, бо не витримали нерви. Високий стовп жовтого піску виріс перед тупим рилом бронемашини. Вона похитнулася, на мить спинилася.

Лойченко натиснув спуск, і зразу ожив ліс частими ударами і свистом куль. Кілька струменів вогню вирвалися з бронемашини. Всі її кулемети били по лісовій зелені. Німці ще не знали, де саме заховався ворог, били навмання, але одна куля все-таки знайшла груди Івана Синиці. Доки йшов бій, цього не помітила Віра Михайлівна. І тільки тоді, коли не витримали німці і відступили за зелену стіну лісу, глянула і охнула від несподіванки.

Синиця лежав обличчям до землі, і тонка цівка крові пливла з-під його грудей.

— Убили?

— Ні, важко поранили, — сказав Лойченко, перевертаючи обважніле тіло Івана.

— Що ж робити?

— Нічого. До вечора триматися тут.

— Він умре.

— Можливо.

Віра Михайлівна підповзла до непритомного Синиці, скинула ватника, перев'язала рану.

— Крові багато витекло, може зле скінчитися.

— Може бути, — спокійно повторив Лойченко. — Треба позицію змінити. Цю німці вже знають.

Вони перейшли на друге місце, може менш зручне, але, безперечно, краще замасковане. Тиша стояла над лісом. Може, німці вирішили прориватися по інших стежках?

Віра Михайлівна глянула на Синицю. Обличчя його стало восково-блідим, майже прозорим.

— Умер, — тихо сказав Лойченко.

— Так, — повторила Віра Михайлівна і закрила хусткою обличчя молодого хлопця.

— І ми з вами тут умремо, — сказав Лойченко. — Ніяка нас чортяка не порятує, умремо.

— Ні, — відповіла Віра Михайлівна, — ми не умрем.

— Ні, умреш! — раптом крикнув Лойченко. І не встигла Віра Михайлівна зрозуміти, що трапилося, як страшний удар впав на її голову і світ похитнувся в очах.

Лойченко встав, озирнувся. Нікого немає в лісі. Тихо навкруги. Знову нахилився до непритомної Віри Михайлівни, послухав серце — б'ється. Тоді витяг з кишені невеликого мотузка, зв'язав непритомній руки, — от шкода, короткий мотуз. Зняв ще й ремінь, на всякий випадок зв'язав і ноги, озирнувся поквапливо і, відчуваючи десять тисяч марок у кишені, швидко, прихиляючись, пішов між деревами в бік німців.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Увесь загін Ковпака тепер заховався у такій лісовій гущавині, що можна було не боятися ніякого нападу німців. У густий ліс, та ще й уночі, вони ніколи б не наважилися поткнутися. Вже не раз ліси Чернігівщини давали надійний притулок партизанам, і вони добре знали, який це певний захист.

Але в той вечір тиша так і не спустилася над білими березами й червонуватими соснами. Вже зовсім посутеніло, вже стали на місця партизанські патрулі, а десь далеко ще гриміли постріли. Незрозуміло, хто і де вів бій, — адже всім заставам наказано триматися тільки до темноти, а відступити в ліс, коли споночіло, зовсім неважко.

Хто ще не повернувся? — запитав Ковпак, почувши ці тихі, віддалені лісовими просторами постріли.

— Лойченко з Синицею та Соколовою.

— А інші?

— Всі вже тут.

— Пошли там трьох-чотирьох розвідників, хай глянуть, хто це нам спати не дає, — наказав Ковпак.

Четверо розвідників, які всі ці ліси знали як свої п'ять пальців, вирушили у напрямку Лойченкової застави. В нічній темряві вони пересувалися безшумно і швидко, як тіні.

А там, біля завороту лісової дороги, все ще точився бій. Через кілька хвилин після того, як зник Лойченко, Віра Михайлівна отямилася. Від страшного удару гранатою боліла голова, але зараз думати про біль не доводилося. Вона спробувала поворухнути руками, тоді ногами — не можна, зв'язані. І саме в ту мить згадала вона все, пригадала, як бачила Лойченка у концтаборі поруч з Любов'ю Вікторівною Берг… Так, це був саме він, тільки звичайний одяг і борода так невпізнанно змінили зрадника. На очах двох партизанів він вів себе як партизан, маскувався, а коли вмер Синиця, вирішив, що його час настав. Віра Михайлівна добре розуміла план Лойченка: тепер він пішов по допомогу до німців, приведе їх сюди, віддасть їм Віру Михайлівну, а сам повернеться до Ковпака і ще, може, не одного партизана зрадить, а може, і весь загін приведе до загибелі. Як вона зразу не впізнала це обличчя? Аж розпач охопив від однієї такої думки.

А проте каятися і робити висновки не було часу. Треба насамперед вирішити, як звільнитися від цього мотуза.

Віра Михайлівна напружилася і сіла. Руки було зв'язано за спиною, і мотуз міцно врізався у тіло. Тут, мабуть, буде важко звільнитися, а от ременя на ногах збутися легше — вузол на ньому тримається зовсім ненадійно. Ану, спробуємо його за корінь зачепити…

Через кілька хвилин ремінь лежав на землі. Віра Михайлівна встала, відійшла в ліс і взялася перетирати мотуза. Гострий сучок старої берези був їй у цій спраг І за доброго помічника. І тільки-но вона звільнила руки, на дорозі знову з'явилися люди.

Перед Соколовою було два шляхи: зразу втекти в ліс і добиратися до своїх або знову лягти до кулемета і зустріти непроханих гостей вогнем. Вона глянула на західне сонце. Ще, мабуть, з півгодини до темряви. Значить, наказ Ковпака ще не виконано і фашисти можуть прорватися цією дорогою і вдарити партизанам в тил.

Вагань більше не було. Віра Михайлівна рішуче лягла до кулемета. Вона ясно бачила німців, які обережно підходили до неї, тримаючись дороги, бачила серед них Лойченка, і серце її наливалося люттю. Ще раз перевірила кулеметну стрічку — все на місці.

Кулемет ударив точно і різко, як кинджал. Всі німці, а Лойченко найперший, попадали на землю. Троє фашистів уже більше не встали після цього удару.

І тоді розпочався нерівний бій. Як проклинав себе Лойченко, згадуючи, що на свою голову навчив Віру Михайлівну стріляти з кулемета; як лаяв він себе у думках за те, що вибрав таку хорошу позицію… Але лай себе чи не лай, можливий шлях був тільки один: Віру Соколову треба вбити, бо інакше до партизанів не повернешся…

Бій тривав довго. Німці боялися заглиблюватися в ліс, але підходили щораз ближче, і все важче ставало відбивати їхні атаки.

А сонце вже заходило Воно черкнулося далеких пагорбів, освітило востаннє верхівки сосен, і в лісі зразу посутеніло. От ще трохи, і наказ Ковпака буде викопано, і можна відступати.

Німці полізли в останню атаку. Тепер вони вже не боялися лісу — сутінки мали їх приховати. Це була єдина правильна для них тактика, і Віра Михайлівна добре це розуміла. Вона била зі свого кулемета, але знала, що на неї щохвилини можуть кинутися ззаду, і не могла збагнути, чого чекають німці.

Саме ці постріли, відгомін цієї боротьби чув Ковпак.

Віра Михайлівна дала коротку чергу по двох німцях, які висунулися з-за повороту дороги, як раптом хтось просто впав у її окоп, схопив за руки і вилаявся страшно і люто. Віра Михайлівна пізнала голос Лойченка.

За мить, уже добре зв'язана, вона лежала на своєму старому місці і дивилася на німців, які перемовлялися між собою. До Лойченка вони зверталися як до свого, і Соколова тихо застогнала від люті.

Недалеко почулося гудіння машини. Хтось підійшов до групи німців, почулися слова привітання, і Любов Вікторівна Берг наблизилася до розбитого окопу.

— Засвітіть ліхтар, нічого не видно, — наказала вона. Зразу спалахнуло кілька електричних ліхтариків.

— Здрастуйте, Віро Михайлівно, давненько ми з вами не бачилися, — насмішкувато сказала Берг, світячи просто в обличчя Соколовій. — Так-то ви відплатили мені за гостинність!

Віра Михайлівна мовчала. Їй тепер ні про що було говорити з гестапівкою, все ясно.

— Це я заманив її у пастку і зловив, — почувся голос Лойченка. — Коли б не я, ніколи б нам її не впіймати.

— Знаю, — відповіла Берг. — Нагороду одержите, коли виконаєте всі покладені на вас завдання. Кладіть її в машину.

Вона глянула на темний ліс. Дерева нахилили свої віти, наче намагаючись підслухати розмову. Берг відчула себе дуже незатишно.

— Швидше, — скомандувала вона, — у нас ще багато діла. Завтра партизани мусять бути знищені.

Все останнє трапилося так швидко, що Соколова зразу не все зрозуміла, а потім ніколи не могла згадати в деталях.

З лісу блиснули дрібні, ясно видимі вогняні цяточки, і німці стали падати на землю. Хтось закричав, почулися швидкі кроки, біг, викрики; коротка сутичка в цілковитій темряві. Хтось тікав, когось намагалися наздогнати — нічого не розбереш у такій кромішній темряві, та ще лежачи зв'язаною на землі.

Нарешті знову з'явилося світло маленького ліхтарика.

— Ріж мотузка, — наказав знайомий голос, і Соколова відчула дотик холодного сталевого леза.

— А цих тут прикінчимо чи до Ковпака поведемо? — запитав теж знайомий голос.

— До діда поведем, — весело відповів перший. — Все. Вставайте, Віро Михайлівно, ви, мабуть, у сорочці родилися.

На світанку Любов Вікторівна Берг і Карпо Лойченко зв'язані стояли перед командиром партизанського загону Ковпаком.

«От дійсно, на війні як на війні, — думала Віра Михайлівна, — змінюється все блискавично. Адже вчора я сама зв'язана лежала на землі, а сьогодні… Ні, тільки більше таких змін ролей допускати не можна…»

А Ковпак сидів на пеньку, дивився на своїх полонених і думав складну і нелегку думу. Щодо Любові Вікторівни йому було все ясно, а от Лойченко завдавав старому справжнього болю. Отже, знайшовся і серед радянських людей зрадник: підло, як іуда, продав товаришів, та ще й гроші на тому хотів заробити.

— Що з ними будемо робити, товариші? — запитав Ковпак.

— Розстріляти і все, — почулося з гурту партизанів.

— Розстріляти? — перепитав Ковпак.

— Собаці собача і смерть.

— А може, хто інакше думає? — підвищив голос Ковпак. — Я хочу почути.

Партизани мовчали. Ковпак ще мить подумав і сказав:

— Увечері судитимемо зрадників.

— Нічого чекати, — загули партизани. — Хіба не ясно, що падлюки?

— Це ясно, а от як вони падлюками стали, це всім показати треба, — відповів Ковпак. Все, ведіть їх, хлопці.

В цей день німці насідали як осатанілі, але не вдалося їм оточити партизанського загону. Ліси приховували його краще від найближчого друга. Лойченка і Берг розстріляли через кілька годин після партизанського суду.

Ковпак підписав присуд і сказав:

— Перепишіть оце, хлопці, і зробіть так, щоб воно німцям, та й не тільки німцям відомим стало. Хай знають, що зрадникам немає місця на нашій святій землі.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Восени, коли за невисокими Уральськими горами вже залягла дзвінка морозна зима, на завод прибув перший турбореактивний мотор. Почувши цю новину, Крайнєв навіть не повірив: просто дивно було, що моторобудівники змогли так швидко його закінчити.

— Ну, тепер берімося до роботи, вже до конкретної роботи, — весело говорив він, оглянувши новий мотор. — Гаятися нам ніяк не можна. Треба, щоб наша армія якнайшвидше одержала нові, реактивні літаки.

Справді, гаятися не можна було ні хвилини. Під Сталінградом фашисти вже вийшли до Волги. Там розпочиналася найбільша битва другої світової війни, і Крайнєв був переконаний, що якби там у цей час були «його» літаки, перемога прийшла б швидше.

Але зараз про участь таких літаків у боях він міг лише мріяти. Проект нової машини тільки ще починав утілюватись у метал. Та це була вже справжня робота, здійснення ідеї, яка довгий час хвилювала уми багатьох конструкторів у цілому світі.

Інженери почали працювати напружено, майже гарячково. Навіть ночувати вдома тепер нікому не хотілося, всіх тягнуло до колективу, тим більше що з фронту надходили весь час невтішні вісті. На Сталінграді і на майбутньому першому реактивному винищувачі зосереджувалися нині помисли всіх працівників інституту.

Та коли не рахувати нового завдання та особливого піднесення в роботі, все йшло по-старому в інституті, і інженер Кервуд щодня приходив до Крайнєва і до Марини, розпитував про новини та демонстрував свої успіхи в оволодінні російської мови. Здавалося, ніби події на фронті взагалі ніяк не впливали на його настрій.

Одного разу він, як завжди, з'явився в кабінеті Марини. Того дня німцям вдалося захопити в Сталінграді кілька вулиць. Це був справді чорний день для радянських людей, і містер Кервуд вибрав явно невдалий час для своїх відвідин.

Марина сиділа біля стола, навіть не посміхнувшись прибулому. Зараз її найменше цікавив містер Кервуд. Але раз він уже прийшов, доводилося бути чемною.

— У вас сьогодні поганий настрій, — сказав Кервуд, сідаючи. — Чули, яке прикре зведення сьогодні?

— А в мене таке враження, ніби це зведення навіть обрадувало вас…

— Ні, ви помиляєтеся, — спокійно заперечив Кервуд. — Воно мене не обрадувало, а тільки викликало деякі міркування…

Він з хвилину помовчав, дивлячись на Марину, потім сказав:

— Я хочу запропонувати, вам їхати працювати до Америки, Не дивіться на мене так сердито. Я ж не пропоную вам зради. Я хочу, щоб ви поїхали до нас цілком офіціально. Я можу гарантувати вам все: славу, багатство, право бути творцем найновіших літаків у світі. І якщо вже буде десь знаменита людина, то це буде саме Марина Токова, видатний, ні, більше — славетний інженер…

Слухаючи Кервуда, Марина прислухалася до себе. Його слова будили в ній давно згасле почуття честолюбства, будили, але не розбудили. Марина ясно відчувала, що все це минулося давним-давно і вся красномовність американця не залишає ні найменшого сліду ні в її думках, ні в її душі. І вона щиро зраділа від того, що справді стала міцнішою й сильнішою за час роботи у великому колективі інституту, і радість ця надала твердості її словам.

— Можете облишити всі свої пропозиції, — сказала вона. — Ваша фірма ніколи не бачитиме мене своїм співробітником. Мені не треба ні ваших грошей, ні вашої слави. І взагалі годі про це.

Кервуд дуже здивувався. Довгі місяці, які провів він на заводі, ще не перевчили його. І тому він сказав:

— Але ви мусите мені твердо пообіцяти: коли німці розіб'ють Росію і вам доведеться тікати, ви поїдете саме до Америки і працюватимете саме в нашій фірмі…

Спочатку Марина не все зрозуміла, та коли вдумалась у зміст сказаного, їй від люті аж дух перехопило. Поволі, не зводячи очей з американця, підвелася вона зі свого стільця.

— Слухайте, ви, — сказала вона на диво спокійно. — Вийдіть звідси і більше ніколи до мене не приходьте. Ви не знаєте нас! Коли б навіть я залишилася зовсім сама у цілому світі, я і тоді билася б проти німця, проти ворога доти, поки руки мої змогли б тримати зброю. Ясно це вам? Отак і перекажіть усім вашим фірмам. А зараз геть звідси! Геть! — вигукнула вона.

Марина була така розлючена, що Кервуд поспішив піти з її кабінету. Він вийшов у коридор і, вважаючи себе даремно ображеним, подався просто до Валенса скаржитись. Адже він не почував за собою жодної провини. З його точки зору було навіть дуже люб'язно запропонувати Марині роботу на всякий нещасливий випадок.

Зайшовши до Валенса, він розповів йому все, що відбулося в кабінеті Марини. Стриманий Валенс не сказав нічого, тільки обличчя його потемніло. І тоді Кервуд повторив зроблену Марині пропозицію, цим разом уже поширену на всіх працівників інституту, включаючи і його директора.

Коли він закінчив говорити, Валенс сказав:

— Мені нічого додати до слів товаришки Токової. В усякому разі ми будемо битися до кінця. І говорити тут нема про що. До того ж я певен, що німців під Сталінградом буде розбито.

Кервуд лише знизав плечима і попрощався з Валенсом як ніколи сухо. А Валенс узяв аркушик паперу і написав у Москву листа, прохаючи забрати з заводу та відправити до Америки інженера Кервуда.

За кілька днів надійшла телеграма і Кервуд дістав наказ виїжджати. Він вирішив зайти до Марини. Здавалося незручним виїхати отак, не попрощавшись.

— Ви читали газети? — навіть не привітавшись, запитала його Марина.

Кервуд похитав головою. Тоді дівчина підбігла до нього і сунула йому газету просто під ніс.

— Оце і перекажіть вашій фірмі! — вигукнула вона.

«Розгром німців під Сталінградом», прочитав Кервуд на першій сторінці.

— Виходить, пропозиції мої були передчасні, — сказав він, вклонився і вийшов від Марини в дуже поганому настрої.

Ця сцена повторилася ще в кількох кабінетах, куди заходив Кервуд. І в той же день він поїхав з заводу, так і не виконавши основного свого завдання.

* * *

У партизанському з'єднанні, яким командував генерал Ковпак, як і всюди, де тільки були радянські люди, сталінградський розгром німців зустріли як величезне свято. Значить, скоро кінець, значить, скоро настане день, коли радянська земля звільниться від фашистської погані.

Багато що змінилося тут за останній час. Тепер уже не доводилося партизанам тікати в ліси при наближенні німецьких дивізій. Вони сміливо зустрічали ворога вогнем і приймали бій, знаючи, як треба добиватися перемоги. Минули часи, коли німці могли безкарно наступати на погано озброєних партизанів. Усе, аж до артилерії включно, мав на своєму озброєнні генерал Ковпак. Недаремно ж стільки рейсів зробила в далекий партизанський тил авіаційна частина підполковника Полоза…

І от одного разу вірний ЛІ-2, якого вів сам Полоз, приземлився на польовому партизанському аеродромі. З широкого тулуба літака партизани почали вивантажувати зброю, пошту, медикаменти, а командир попрямував до Ковпака, маючи в руці якийсь пакет.

Партизанського генерала, слава про якого встигла за цей час облетіти всю країну, він знайшов у хаті за вечерею. Тепер Сидір Артемович уже не жалівся на зуби: Полоз таки привіз йому з Великої землі досвідченого зубного техніка, і той, страшенно боячись німців і стрілянини, постарався швидше вставити генералові чудові стальні зуби.

— Сідай, — весело зустрів Полоза Ковпак. — Що хорошого привіз нам?.. Чарку вип'єш?

— Вип'ю, — відповів Полоз. — А де Віра?

— Тут вона, нікуди не ділася, — засміявся, наливаючи йому чималу чарчину, Сидір Ковпак.

Поки Полоз закушував, Ковпак розірвав пакет, прочитав якогось папірця і вигукнув:

— Ось тобі маєш! Дожилися!..

— Що трапилося?

— Та воно, звичайно, нічого особливого, — відповів Ковпак, — хоч все-таки висмикувати в нас людей не годилося б.

— Кого це висмикують?

— Соколову, власну твою дружину, вимагають негайно вирядити до Москви. Не може вже там хтось без неї існувати!..

Ковпак сердився і мав для того всі підстави, але Полозові настрій генерала, природно, не передався.

— От і добре, — сказав він. — Годі їй тут…

— Певна річ, що добре, — погодився Ковпак. — Я і сам це розумію. Тільки звикли ми всі до неї, розлучатися жаль… Ану, — гукнув він свого ад'ютанта, — Соколову до мене!

За мить трохи здивована несподіваним викликом Віра Михайлівна була вже тут, радісно посміхнулася до Полоза, запитливо глянула на свого генерала.

— Сідайте, Віро, Михайлівно, — сказав Ковпак. — Прощальну чарку з вами пити будемо.

— Як це — прощальну?

— А дуже просто — до Москви вас викликають. Видно, відповідальнішу роботу для вас знайшли…

— Коли маю вирушати?

— Передано: негайно. Сьогодні й полетите під перевіреним керівництвом власного чоловіка… Ну, за ваше здоров'я і я трохи вип'ю. Славно ми з вами воювали, завжди згадуватиму добром…

У хвилини прощання він завжди ставав трохи сентиментальним, не любив у собі цієї риси і тому сам на себе сердився.

— Ага, — несподівано щось згадавши, сказав Ковпак. — Хочу я вам віддати один документ…

Він пошукав у своїй здоровенній сумці, витяг якогось папірця і передав його Вірі Михайлівні. Це була характеристика з інституту стратосфери, яку так давно підписав Валенс.

— Читайте.

Віра Михайлівна прочитала і мало не заплакала. Було до сліз радісно розуміти, що навіть у найважчі дні, коли підозри облягали тебе з усіх боків, друзі не могли навіть припустити думки про твою зраду.

— Мені цю характеристику прислали тоді, коли вже нічого було перевіряти, — сказав Ковпак. — Але, треба сказати, приємно було мені це прочитати… Хороші в тебе, Віро Михайлівно, друзі! Тепер у тебе все гаразд і всі тебе знають, а тоді воно набагато складніше було…

І замислився на мить генерал, думаючи про дружбу і війну, про ті випробування, які може витримати лише справжня дружба.

А за годину Сидір Ковпак ішов до літака, проводжаючи свою партизанку в далеку дорогу. Мела хурделиця — лютий був сніжний і холодний, — та партизани якось не помічали цього. Все для них ще було зігріте свідомістю сталінградської перемоги.

— До побачення, Сидоре Артемовичу, — обняла генерала Соколова. — Коли б ви тільки знали, як я вас люблю!..

— Отуди к чорту! — прогудів збентежений Ковпак. — Отже, вчасно тебе до Москви викликають…

А сам чогось потер око — сніжинка залетіла чи що…

— Завтра вночі чекайте, — сказав Полоз, заходячи до літака.

— Щасливо! — помахав рукою Ковпак.

— Щасливо! — вигукнули на прощання партизани.

Літак злетів угору, розтанули в темряві кольорові вогники на його крилах, а партизани все ще стояли на аеродромі, проводжаючи поглядом свою подругу.

— Пішли, хлопці! — скомандував Ковпак. — Нічого тут довго переживати, воювати треба…

А під літаком пропливали степи й ліси, і через деякий час затемнена Москва вже була під його крилами.

— Ох, який я зараз щасливий, — тихо сказав Полоз, допомагаючи дружині вийти з літака. — І як страшенно тебе люблю…

Віра Михайлівна нічого не відповіла, тільки глянула на Михайла Полоза, і погляд цей сказав більше, ніж могли б передати десятки слів.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Просто від Сталінграда Сергій Король рушив зі своїми танками на Курську дугу. Там, після страшного по напруженню і тривалості бою, йому вдалося прорватися крізь німецьку оборону і вийти німцям у тил. На інших ділянках фронту теж прорвалися вже танкісти, і вся оборона німців попливла. Тепер було цілком ясно, що німці, вимотані власним наступом, який розбився об вогонь радянської артилерії, будуть відступати далеко — може, до Дніпра, а може, і далі.

В цих боях Сергій Король став підполковником і одержав від командування полк. Майор Орленко по-старому був у тому полку його помічником по технічній частині. Міцна дружба в боях ще більше усталилася, з одного погляду навчилися друзі розуміти один одного. Вони обидва змужніли, постарішали. Рання сивина вже стала появлятися у волоссі. Війна не проходила безслідно.

І в ці осінні місяці 1943 року полк Сергія Короля вів v безперервний наступ, прориваючись все далі і далі на захід, до Дніпра, до Києва. Це був важкий наступ, коли танки часто відривалися на багато десятків кілометрів від піхоти. Тільки тепер уже ніхто не боявся опинитися в оточенні. Вся лавина радянських військ котилася на захід, і годі вже німцям її спинити.

Танки Короля вийшли до Дніпра не першими. На правому березі вже окопалася на плацдармах піхота. Вночі сапери наводили понтонні мости й переправляли танки на той берег. Ішла велика підготовка до вирішального наступу на Київ.

Коли всі танки було переправлено і добре замасковано недалеко від Вишгорода, Король одержав невеличку передишку. Всі ці дні — це вже починався листопад — він провів у гарячковій напруженій роботі, бо війна для танкіста — це, в основному, не гаряча сутичка в бою, яка триває хвилини, а саме повсякденна напружена робота біля машини.

І зараз, коли трапився невеличкий перепочинок, він скористався з нього дуже радо. Тепер він годинами міг сидіти на своєму спостережному пункті, дивлячись на Київ. Здавалося, ніби Сергій Король вивчає можливі шляхи наступу, і в цьому була якась доля істини. Але найбільше Король просто дивився на місто, на високі стовпи диму від пожеж і уявляв собі — де і що це може горіти.

Орленко часто приходив до Короля на спостережний пункт. У ті дні чекання вони часто говорили про Київ, згадували роки, проведені в цьому місті, театри, святкові демонстрації — одним словом, все життя. Тільки про Яринку ніколи не було сказано між ними жодного слова. Роки минули вже з того нещасливого дня, а рана все ще була свіжою, все ще було боляче до неї доторкнутися.

Інколи в гостях у друзів з'являвся Росовський. Він по-старому літав на У-2, зв'язковому літаку штабу армії. В полк Короля він завертав, коли тільки траплялася нагода, і робив це дуже охоче.

Коли Король заводив розмову про інститут стратосфери, про своїх знайомих, Росовський завжди трохи бентежився, починав відповідати нехотя, і Король це дуже скоро помітив. Тоді він уже нарочито став зводити розмову про інститут і скоро побачив, що Росовський кожного разу червоніє, коли при ньому називали ім'я Марини.

Король встановив це цілком точно і після того перестав зважати на збентеження Росовського. Для нього все стало ясно.

А Росовський і сам не міг зрозуміти, як це трапилося, що Марина стала посідати таке велике місце в його житті. З того самого дня, коли він сам залишився в оточенні, відправивши її на літаку, він зрозумів, що на цій зустрічі знайомство їх не закінчиться. Обережно, намагаючись не привертати нічиєї уваги, узнав він адресу інституту стратосфери і написав Марині листа, навіть не сподіваючись одержати відповідь. Але відповідь прийшла дуже скоро, і була вона дуже привітною і радісною. У Росовського аж голова обертом пішла від хвилювання.

З того часу почалося їхнє листування. Всі товариші дуже добре навчилися розрізняти дні, коли Росовський одержував листа. В такі дні він ставав дуже мовчазним, тільки обличчя його світилося дивним внутрішнім світлом. Льотчики з ескадрильї зв'язку, де служив Росовський, навіть говорили, жартуючи, що в такі дні навколо голови їхнього друга, ніби у святого, з'являється сяйво, але Росовський нітрохи не ображався на такі жарти.

І раптом на початку листопада, перед самими Жовтневими свитами, Росопсвкої о викликали до штабу армії. Командир полку наказав летіти до начальника штабу, там на Росовського вже чекають. У цьому виклику не було нічого незвичайного — по кілька разів на день доводилося кожному льотчикові літати в штаб. Але цілком несподівано командир спитав:

— Ви одружені, товаришу Росовський?

Обличчя льотчика залилося густою краскою.

— Ні.

Командир глянув на нього здивовано. Росовський мить постояв, чекаючи запитань і не розуміючи, в чому справа, але командир відпустив його, нічого більше не запитавши.

Росовський прилетів, як звичайно, до відповідального чергового по штабу.

— Вас тут уже давно запитували, — привітав його знайомий майор, — тут одна товаришка прибула до кас, щоб разом Київ брати, і про вас розпитувала. Навіть більше: просила вас викликати. Ну, начальство, ясно, не могло відмовити. Зараз я її покличу.

Майор вийшов, залишаючи в кімнаті вкрай збентеженого Росовського, і за мить повернувся з Мариною, Росовський тільки тихо ахнув, але зразу ж прийшов до норми. Марина теж була схвильована, але трималася на диво спокійно. Вони привіталися настільки офіціально, що ніхто і подумати б не міг про якісь зв'язки між ними.

Марину послали сюди для того, щоб разом з військами ввійти в Київ і негайно довідатися про те, що сталося з Київським інститутом стратосфери. Ходили чутки, ніби німці там пробували налагодити якесь виробництво чи дослідну роботу, пов'язану з реактивним літакобудуванням. Все вимагало перевірки, і присутність спеціаліста була необхідною. Саме так опинилася Марина в штабі армії, яка брала Київ.

Усе це вона розповіла Росовському за кілька хвилин і зразу ж згадала в розмові Короля і Орленка.

— Я їх обох часто бачу, — сказав Росовський.

— Я їм привезла вітання і листа, — відповіла Марина. — Як мені їх побачити?

— А от зараз спробуємо, — несподівано наважився Росовський і звернувся до чергового за дозволом злітати в танковий полк підполковника Короля. Марина підтримала прохання, і відмовити було вже неможливо.

За кілька хвилин вони опинилися в повітрі. Обидва почували себе збентеженими. Правильного тону розмови між ними ще не було знайдено. Проте, коли вони разом зайшли до бліндажа, де жив Король, відразу ж налагодилася цілком невимушена розмова.

Росовський трохи побоювався цієї зустрічі, але Король жодним натяком не дав зрозуміти, що він знає його таємницю.

Вони говорили про всіх знайомих, читали листи від Ганни і Крайнєва, і в бліндажі раптом стало гарно і весело — так, як буває тільки тоді, коли в житті зустрічаються найкращі друзі.

Потім Короля несподівано викликали до командира корпусу.

— Мабуть, наказ наступати буде, — пожартував він, виходячи. — Я зараз повернуся.

Але так швидко повернутися йому не вдалося. Це і справді прийшов наказ починати наступ на Київ. Король подзвонив до себе у бліндаж, щоб його не чекали.

Росовський зразу зрозумів, у чому справа, і, нічого не говорячи, став збиратися назад. Разом з Мариною вийшли вони з бліндажа і тільки тоді, коли опинилися вдвох, Росовський трохи осмілів і сказав:

— Ви не можете собі уявити, який я радий вас побачити. Це для мене великий сюрприз.

Марина глянула на нього здивовано, радісно, але не сказала нічого.

— Я б дуже хотів зустріти вас після перемоги, — продовжував Росовський.

— Я теж цього дуже хотіла б, — тихо озвалася Марина.

І вони раптом замовкли обоє, ніби боячись надто багато сказати про свої справжні почуття, але і сказаного було досить. Маленький літак знову злетів у повітря.

В той день почався великий бій за Київ.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Минуло багато місяців, а в кабінеті генерала Старка не змінилося нічогісінько. Ті ж самі важкі штори на вікнах, коло світла на полірованому столі, півтемрява у просторі кабінету, і так само інженер Генрі Кервуд сидить перед столом у глибокому кріслі, очікувально дивлячись на генерала.

За цей час змінився тільки сам генерал Старк. Обличчя його стало ще сухішим, ще кощавішим. Генерал Старк тепер не міг вже так, як раніше, спокійно обдумувати свої запитання й відповіді. Здали нерви, генерал нервується, часто змахує руками, рвучко встає, знову сідає без усякої видимої причини чи потреби.

І виною всьому тому більшовики. Так було добре все розраховано! Так точно, так винахідливо! І от тобі маєш, Червона Армія вже майже всю Україну звільнила! Значить, вона і до Німеччини може дійти. І геть все тепер доводиться планувати наново, повертати всю організацію, всіх людей на інші завдання. А так було б спокійно, коли б Радянський Союз дав себе розбити. Кінець кінцем з німцями, з Круппом, з Гітлером завжди можна було б договоритися.

А зараз доводиться думати, як рятувати німців або коли не врятувати, це вже зараз навряд чи можливо, то хоч забрати у них найцінніші винаходи.

На цей раз Старк почав говорити, як тільки Кервуд опустився у крісло. Здавалося, ніби від того, одержить інженер завдання на секунду раніше чи пізніше, залежить доля усього світу.

— Для вас є нове завдання, — зопалу почав генерал, — і сподіваюся, ви виконаєте його краще, ніж попереднє.

Очевидно, за цей час і сам інженер Кервуд теж дуже змінився. В усякому разі улесливість його зникла. Він навіть дозволив собі сказати слова, які напевне не могли сподобатися генералові.

— Попереднє завдання було не виконане тому, що не було дотримано основної умови, — упевнено, відчуваючи свою повну правоту, відповів він.

Генерал навіть закам'янів від такого зухвальства. Це ж Кервуд явно натякав на те, що генерал Старк помилявся, коли говорив про неминучу поразку Радянського Союзу. Старк згадав, як під час попередньої розмови йому передали про просування німців на тридцять кілометрів. Боягузи й нездари ті німці! І Гітлер у них боягуз і неділова людина! Смішно було навіть сподіватися, що він зуміє подолати Радянський Союз. І як це він, Старк, не зрозумів цього раніше?

Ці думки не принесли генералові ніякого задоволення, і він подивився на Кервуда неприязно.

— Ну, на цей раз ви можете бути цілком упевнені, що всіх основних умов буде дотримано, — злісно сказав він, — Червона Армія вже перейшла через Дніпро.

— І все-таки я не певний, що основних умов буде дотримано, — підкреслено повторюючи слова генерала, відповів Кервуд. — Може трапитися так, що більшовики прийдуть у Берлін раніше, ніж ми.

Генерал просто остовпів від такого нахабства. Він міг чекати чого завгодно від цього інженера, але такого…

Та зразу ж Старк подумав, що Кервуд має рацію. Адже саме тому хоче він послати інженера в Німеччину негайно, до того, поки Радянський Союз остаточно не знищив гітлерівську армію. Адже зараз доводиться рахуватися з тим, що радянські війська прийдуть в Німеччину, доводиться рятувати найдорогоцінніше… Ні, все пішло шкереберть у планах генерала Старка…

— Що я маю робити у Німеччині? — вже запитував Кервуд.

Генерал вирішив не звертати уваги на попередні зухвалі слова і відповідати тільки по суті.

— У Німеччині теж багато працювали над реактивною технікою, — сказав вік. — Літаючі снаряди завдали англійцям немало клопоту. Ми вважаємо, що буде дуже корисно мати всю документацію, креслення і людей, які працювали в цій галузі, у нас, в Америці. Вони чимало зможуть допомогти нашим ученим.

Завдання було нелегке. Кервуд довгенько вагався, перед тим як дати остаточну згоду. Розмірковуючи, він подумав про те, що, мабуть, все-таки у Німеччині буде куди легше, ніж у Радянському Союзі. Там все можна купити, невже ж він у таку хвилину не зможе купити дешево всі ці креслення? Невже німецькі інженери, які просто моляться на Америку, не погодяться переплисти океан? Та бути цього не може! Це тільки радянські люди, тільки такі, як той Крайнєв, можуть проґавити таку чудову нагоду, може найблискучіший випадок у своєму житті.

Кервуд згадав Крайнєва, Марину Токову і поморщився. От вже дійсно ці згадки не принесли йому ніякого задоволений Він волів би ніколи не переживати тих пін.

— У Німеччину ви потрапите із Швеції, — інструктував далі Старк, — у вас будуть повноцінні документи, а на мову, чи вірніше на вимову там зараз ніхто уваги не звертає, мабуть навіть навпаки, наці може й хотіли б, щоб у них в гостях бувало побільше американців. Там ви знайдете такого діяча — барона Людвіга фон-Дорна…

— Чекайте, — перебив генералову мову Кервуд, — здається, саме від цього Дорна втік колись Крайнєв?

— Це не має ніякого значення, від кого втік Крайнєв, мушу зазначити, що він і вам у руки не дався. Я рекомендую згадувати про це частіше. Фон-Дорн відає величезними науково-дослідними закладами. Це саме там було винайдено ФАУ-1 та ФАУ-2, літаючі снаряди. Значить, ми маємо всі підстави цими закладами зацікавитися. Я сподіваюсь, на цей раз ви впораєтеся краще.

Проте ущипливі натяки й шпильки не впливали на Кервуда. Він прекрасно знав, що генерал розуміє, чому не вдалося перетягти на свій бік Крайнєва, і злоститься зараз зовсім не на Генрі Кервуда, а на цих незрозумілих більшовиків, які зуміли перетасувати карти не тільки генералові Старку, а й куди більш досвідченим політикам.

— Коли мені треба починати виконання завдання, — запитав Кервуд, — негайно чи тоді, коли більшовики підійдуть ближче до Берліна?

— А ви переконані, що вони там будуть?

Голос Старка прозвучав так незвичайно, може навіть налякано, що Кервуд здивувався.

— Так, переконаний.

— Дивне переконання. В усякому разі не дуже патріотичне. Невже ви так увірували в силу більшовиків?

— Так, це велика сила, і недооцінювати її нам не можна, — розважно відповів інженер. — І не намагайтеся якось заперечити мені, містер Старк, ви самі прекрасно знаєте, як нам важко буде з ними боротися. Отоді ми, мабуть, не раз пожалкуємо, що з нами немає німців. Пробачте, я відхилився вбік від теми нашої розмови. Я сподіваюся виконати ваше завдання й приступлю до нього негайно. Мені можна бути вільним?

Вони попрощалися. Кервуд пішов, а генерал Старк ще довго ходив і ходив по своєму кабінету, намагаючись відновити втрачену рівновагу. Він і сам довго не міг зрозуміти, що саме принесло йому такий неспокій.

Довго згадував усю розмову з Кервудом і нарешті пригадав, так, це саме ті слова «ви самі прекрасно знаєте, яка це сила».

Так, саме це і створило такий поганий настрій. І найгірше те, що цей клятий Кервуд сказав незаперечну правду.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Цей бій прогримів швидко, як весняна гроза. Танки обійшли Київ і рушили далі на захід. Німці тікали, залишаючи величезні трофеї, боячись опинитися в оточенні. Могутнім потоком ринули через місто частини Червоної Армії.

Ранком сьомого листопада, коли ще всі вулиці були затягнуті густою пеленою диму від пожеж, пробиралася Марина в центр міста, до інституту стратосфери.

В штабі армії їй дали в супровідники офіцера з розвідвідділу, і це виявилося дуже до речі, бо сама Марина пі коли не розібралася б у тому хаосі, який панував у Києві в ці перші години його визволення.

Першим враженням дівчини було, ніби вона взагалі потрапила в якесь незнайоме місто. Низько над будинками висіли хмари диму. На багатьох вулицях палали пожежі. Пахло димом, горілим, руїною.

Марина звикла до того, що Хрещатик у першу чергу визначає й вирисовує весь образ міста, і була просто приголомшена картиною, яка відкрилася її очам. Хрещатик являв собою тепер суцільну руїну, таку страшну і безнадійну, що навіть сльози навернулися на очі.

Токова намагалася пригадати, що саме було колись на місці тієї чи іншої руїни, і нічого не могла зрозуміти. Мабуть, і від інституту стратосфери залишилася тільки бита цегла… Марина мимоволі прискорила кроки. Тепер її супутник ледве встигав за нею, дівчина мало не бігла.

Вона зупинилася і трохи віддихалася тільки тоді, коли перед ними постала велична будівля інституту. Жадібно, немов не вірячи власним очам, дивилася на неї Марина. Так тривало кілька хвилин, і капітан, який супроводив її, теж стояв мовчки, добре розуміючи почуття дівчини.

Потім вони майже бігом кинулися до інституту. Гранітні сходи лишилися непошкодженими, тільки блиску на них вже не стало, ніби потемніли й зістарилися вони за ці два роки горя. Великі двері були розчинені навстіж. У вестибюлі валялися якісь розбиті скрині, подерті папери, купи креслень.

Напружена, як струна, боячись щось пропустити чи не помітити, ходила Марина по довгих коридорах. На тому місці, де раніше висіла на дверях табличка «Юрій Крайнєв», вона зовсім несподівано для себе побачила напис: «Керівник Людвіг фон-Дорн». Марина зупинилася і кілька хвилин намагалася пригадати, де вона чула це прізвище, але так і не згадала. Тоді легенько прочинила двері кабінету, здригнулася і застигла на місці, не розуміючи, що то за жінка сидить біля стола і розглядає якісь пожовклі папери. На столі перед нею лежав автомат — люфа його дивилася просто на Марину. Обличчя жінки було дивно знайомим, хоч Токова спочатку ніяк не могла згадати, хто ж вона така.

— О, Марино! — раптом вигукнула незнайома. — От не сподівалася вас побачити! Як добре, що ви вже приїхали!..

Вона вибігла з-за стола, кинулася до Марини, і тільки тепер дівчина впізнала цю жінку. Це ж Соколова, Віра Михайлівна Соколова хазяйнує тут, у покинутому німцями інституті!..

— Віро Михайлівно, ви? — все ще не вірячи своїм очам, вигукнула Токова.

— Я, власною персоною, — засміялася Соколова. — Хіба Полоз нічого вам не писав?

— Ні, він про все написав, тільки я ніяк не могла уявити собі, що зможу вас так скоро зустріти… Мушу вас насамперед поздоровити.

— З чим це?

— З нагородами. У вас же тепер стільки орденів!..

— А це не має великого значення. Найбільша нагорода була для мене, коли мені передали наказ негайно вирушати до Києва та братися за відбудову нашого авіаційного заводу.

— Ви вже були там, на заводі?

— Була там не раз і не два. Все доведеться майже наново будувати й перебудовувати…

— О, він, напевне, буде ще кращим, ніж раніше, наш завод!

— Я певна цього… Ну, як там Валенс, Крайнєв, Матяш?

Кілька хвилин між ними точилася розмова, подібна до тих, що завжди відбуваються між людьми, які довго не бачилися. Потім до кабінету ввійшов приставлений до Марини капітан і несподівано сказав:

— Ану, товариші спеціалісти, пішли дивитися, що я знайшов. Там унизу все-таки дещо залишилося…

Капітан встиг досить детально ознайомитися з приміщенням і з усім, що залишилося в столах і сейфах. Усі важкі вогнетривкі шафи розкриті навстіж — видно, з них встигли вивезти все, — але в столах позалишалося багато паперів і старих креслень.

Вони обшукали весь будинок і в підвалі, де колись стояли компресори Ганни Ланко, знайшли кілька моделей літаків, що їх привіз сюди Людвіг фон-Дорн, сподіваючись розгорнути роботу інституту. Ці моделі не можна було назвати літаками в повному розумінні цього слова. Це, мабуть, були ракети, розраховані на далекий політ, і, очевидно, мали нести в собі великий заряд.

Невідомо було, чи вже вдалося німцям винайти щось справді придатне до бойового вжитку, чи то були тільки моделі, які так і не втілилися в метал. В усякому разі Марина старанно зібрала всі матеріали, щоб доповісти про все Крайнєву. Багато що тут могло дати уявлення й про напрямок дослідної роботи німців.

Марина навіть і не помітила, як минув цей день.

Весь вечір вона провела з Вірою Михайлівною. Вони сиділи поруч на дивані в невеличкій кімнатці на Подолі. В цьому районі було розташовано кілька частин Червоної Армії.

Капітан, який опікував Токову, подбав, щоб у кімнаті було тепло, прислав з ординарцем вечерю…

— Ви знаєте, в мене зараз таке враження, — говорила Соколова, — ніби війна вже закінчилася. Попереду ще так багато боїв, а я мрію про завод, про роботу… Коли б ви знали, як мені не хочеться воювати…

— Цілком вас розумію, — відгукнулася Марина. — Особливо після всього, що вам довелося пережити.

— Ну, багатьом довелося пережити значно більше. Ага… я й забула, мушу подякувати вам за ту характеристику. Знаєте, це велике щастя — мати таких друзів, які не бояться сказати про тебе добре слово навіть тоді, коли з тобою біда…

— А ми спочатку повірили, — простодушно сказала Марина. — Надто вже переконливо виглядало те фото.

— Так, це був точний розрахунок… точний для людей з капіталістичною свідомістю. Але вони не врахували, що радянські люди звикли вірити своїм друзям… В усякому разі мені було дуже приємно прочитати ту характеристику… Ковпак віддав мені її в останній день… Який він чудовий, дід Ковпак!..

Вони трохи помовчали, повільно п'ючи чай і думаючи про все те дивовижне і надзвичайне, що трапилося з ними за цей порівняно короткий час.

— Дуже мені на завод хочеться, — сказала Соколова. — Працювати, винаходити… Ви правильно сказали, він буде стократ кращий, ніж колись, наш завод!.. Між іншим, там зараз «директорствує» дід Котик… Він і не покидав заводу…

Вони прощалися вранці другого дня.

— Я чекаю вас і Крайнєва на заводі ще до весни, — говорила Соколова. — І взагалі туди має повернутися багато наших людей. Бувайте здорові, бажаю вам найбільших успіхів.

Вони стояли вже на вулиці, дивлячись, як над Києвом сходило неяскраве листопадове сонце.

— Я теж від щирого серця бажаю вам успіхів, — відповіла Марина і несподівано обняла Соколову. — Ах, Віро Михайлівно, як це хороше, що ви тут, поруч зі мною, що вас можна поцілувати…

Соколова зрозуміла всі думки й почуття дівчини, засміялася, потисла їй на прощання руку, повернулася й швидко пішла до мостів — добиратися до свого заводу.

Марина провела її поглядом, витерла очі, на які набігла несподівана радісна сльозинка, і рушила до штабу.

За годину вона вже не прийшла, а приїхала в інститут і з допомогою прикомандированих червоноармійців навантажила всі свої трофеї на машину. Літак мав прибути другого ранку, і тому весь залишок дня Марина витратила на те, щоб краще роздивитися Київ. Вона знала, скільки запитань буде поставлено їй, коли вона повернеться до своїх товаришів, і тому жадібно придивлялася до всього, боячись чогось не запам'ятати, щось пропустити.

Вона побувала у себе дома, в своїй кімнаті, де було проведено стільки безсонних ночей, де було винайдено і продумано так багато. Кімната була зовсім порожня, і в Марини мимоволі стиснулося серце.

Виходячи, написала на дверях: «Тут живе інженер Марина Токова. Скоро повернуся».

Після того вона довго ходила вулицями, зайшла навіть на стадіон, що тепер більше скидався на хлів. Від усього баченого на серці залишилося болісне відчуття непоправного горя. І щоразу приходила думка, що доведеться витратити багато-багато років, поки вдасться знову відродити це чудове місто.

Нікого із знайомих у Києві не було, і Марина поспішила до штабу армії, який другого ранку мав уже пересуватися на захід, і відразу відчула себе надійніше і безпечніше.

Вже сутеніло, і лишатися на вулицях, освітлюваних тільки відблисками пожеж, було страшно.

Коли Марина другого ранку вирушала з Києва, канонада на заході віддалилася й затихла. В місті починався рух, відновлювався лад. На вулицях з'явилися люди. Вони намагалися хоч Трохи розчистити руїни, налагодити постачання водою — примушували знову жити величезне місто. І дівчина полетіла у далеке Зауралля, несучи в серці образ зруйнованого Києва і той настрій відбудови, організаційної роботи, який охопив її тут в останні години.

Як тільки вона після двох днів польоту з'явилася в інституті, її мало не розірвали на шматки. Кожен запитував про своє, кожному хотілося знати, який вигляд має Київ, що збереглося в інституті, як іде наступ. Валенс просто зібрав усіх в одну велику кімнату, і Марина мусила зробити найдокладнішу доповідь про свою подорож.

Її розповідь про зустріч з Соколовою викликала загальні оплески. А потім, коли перша цікавість уляглася, Крайнєв узявся до матеріалів, привезених Мариною.

Він довго розглядав моделі і креслення, а тоді сказав:

— Це застарілі матеріали. Це моделі не літака, а літаючого снаряда, тобто просто ракети далекої дії. Таку штуку ми могли сконструювати дуже давно, тільки нам вона ні до чого. Німцям проти пас вона теж не потрібна — на фронті, в полі її не застосуєш. Значить, для неї треба шукати іншої адреси…

— Ви гадаєте, що така ракета може долетіти до Лондона?

— Ага… Саме так я і думаю… Цікаво, чи встигнуть німці розпочати серійне виробництво цих снарядів?

— А хто такий Людвіг фон-Дорн? — несподівано спитала Марина, і Крайнєв навіть здригнувся, почувши це ім'я.

— Ви бачили його?

— Не його, а тільки це ім'я. Воно написане на дверях вашого кабінету.

Крайнєв помовчав, збираючись з думками.

— Це мій знайомий, — нарешті сказав він, — і я сподіваюсь, що його не розстріляють раніше, ніж я його побачу.

Марина помітила, як щільно зійшлися губи Крайнєва, і зрозуміла всю силу його ненависті.

Вони знову схилилися над привезеними кресленнями, і за кілька годин роботи Крайнєв сказав:

— Нічого нового тут немає. Якщо навіть припустити, що вони дещо посунулися вперед, то й тоді ми набагато випередили їх.

Після цих слів він покинув креслення і більше вже ніколи про них не згадував.

Того ж вечора до кабінету Крайнєва зайшла трохи збентежена Ганна. Юрій умів дуже точно визначати найменші зміни настрою дружини, але тут став перед загадкою: що за настрій у Ганни — відразу збагнути було неможливо.

— Що з тобою? — навіть спитав Крайнєв.

Ганна, не кажучи ні слова, поставила перед ним на стіл невеличку колбочку, на дні якої переливалося кілька краплин густої, світлої, схожої на олію рідини.

— Що це таке?

— Знаєш, — сказала Ганна, — воно якось трохи незручно хвалитись, але тепер доведеться ставити широкий експеримент. Мені здається, що я вже чогось домоглася в своїй роботі… Ти колись говорив про таку вибухівку, яка була б слухняна, мов учений собака, а сильна, ніби розлючений слон. Це, звісно, образне перебільшення, але щось подібне мені пощастило знайти. Більше того, я певна, що тепер уже можна думати про двигуни для міжпланетних польотів…

Вона взяла в руки колбочку, подивилася на неї проти світла. Масна прозора рідина повільно пливла по склу.

— Вона може вибухнути? — спитав Юрій.

— Тільки за моїм наказом, — усміхнулася Ганна. — Треба починати роботу! Ти навіть не можеш собі уявити, яка це сила…

Юрій нічого не сказав, але серце його залила така висока хвиля радості і кохання до дружини, що він просто обійняв її і міцно поцілував у прохолодні губи.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

У небі над аеродромом пливло морозне, затінене холодним туманом сонце. Зима на Заураллі була в повному розпалі, але тепер на неї вже ніхто не зважав — усі знали, що незабаром після випробувань першого ре активного літака і в усякому разі не пізніше весни інститут стратосфери повертається до Києва.

Валя ходила навколо нової машини, розглядала її так, ніби вперше бачила. Невеличкий, з трохи опущеними донизу і скошеними назад крилами, реактивний винищувач був і справді дуже гарний. У ньому втілився досвід Юрія Крайнєва і всього колективу інституту. Це мала бути досконала бойова машина, надійна і безвідказна, як гвинтівка.

Крайнєв теж стояв недалеко від літака, спостерігаючи, як його товариші востаннє перевіряють усе в машині, як Валя, одягнена у спеціальний комбінезон, сідає в кабіну і закривається в ній, як вивозять літак на старт…

Хвиля спогадів несподівано налетіла на нього, і були ці спогади приємні й теплі.

… Ось він виходить з дверей свого будинку на вулиці Леніна, а в машині сидить новий шофер. Це ж він колись пообіцяв, що Валя літатиме…

… Важка машина з гвинтом і ракетами злітає з аеродрому. ЮК-9 здається зараз таким незграбним… Але так воно і мусить бути: не побудували б вони того незграбного літака, і цей не з'явився б на аеродромі…

…Ганна Ланко з квітами з руках стоїть, на пероні київського вокзалу. Це він, Юрій, їде на конгрес у Париж… Худорляве обличчя Людвіга фон-Дорна глянуло на нього ніби з туману…

… Широкий бетонований аеродром… З нього він мусить злетіти на літаку без гвинта. На самих тільки ракетах… Це незвично і страшно… А от зараз перед ним стоїть машина, і ніхто навіть не подумає, що їй може бути потрібний гвинт…

… Крейсер «Красный Кавказ» пливе, розрізаючи хвилю, в штормовому морі, і до академіка Барсова приходить Марина Токова… Давня і незабутня зустріч…

До Крайнєва підійшов Валенс, і хвильна течія спогадів урвалася. Юрій здивовано глянув на директора, потім усміхнувся.

— Ну що ж, усе готове. Зараз почнемо, — сказав Валенс.

— В добрий час! — відгукнувся Крайнєв.

Валя вже давно добре вивчила цей літак. Вона цілі години просиджувала в кабіні, приміряючись і звикаючи до найменшої дрібниці. Вона вже на землі навчилася відчувати кожну частину літака, кожну його деталь. Але зараз їй треба було злетіти в повітря, де всі уявлення змістяться, де все виглядатиме зовсім інакше, ніж на землі, і божевільна швидкість примусить жити швидше, приймати рішення за якісь соті частки секунди. Адже за кожну секунду літак пролітає майже півкілометра, і роздумувати тут ніколи — кожен рух має бути абсолютно точним, а головне — доцільним.

От уже дали дозвіл на зліт. Валя додала обертів турбіні. Тепер десь отут, зовсім поруч, ротор турбіни крутився з незнаною досі швидкістю — десятки тисяч обертів на хвилину. Так, усе добре, нехай трохи попрацює… Ну, тепер можна злітати.

Усі потрібні рухи Валя проробила цілком автоматично і навіть сама не дуже добре зрозуміла, як злетів літак. Це було дивне, зовсім відмінне від звичайних польотів враження. Ніби ти сів, як барон Мюнхгаузен із старої казки, верхи на гарматний снаряд і летиш, сам не знаючи, що трапиться з тобою за хвилину.

Але таке почуття скоро зникло. Ні, Валя точно знала, куди летить і яку програму випробувань має виконати. Для простих польотів у неї нема часу — зараз усе треба випробувати, перевірити, визначити всі недоліки. Машину слід швидше запускати в серійне виробництво — фронт вимагає досконалого озброєння.

Миттю майнула думка, що війна, мабуть, закінчиться раніше, ніж цю машину передадуть на завод, та жалю ця думка, звісно, не викликала. От і добре, хай собі закінчується якнайшвидше…

Тепер Валя цілком захопилася випробуванням літака. Дивовижна це була машина. Абсолютно неможливе на звичайних гвинтових літаках ставало тут не тільки природним, а навіть обов'язковим. Одним ривком злетіти на кілька кілометрів угору, раптом спуститися до землі і знову злетіти ще вище — усі ці еволюції літак робив так, ніби для нього взагалі не було меж висоти і швидкості. Але Валя добре знала, що такі межі все-таки існують. Саме їх вона мала точно визначити, І вона взялася до цієї роботи і працювала, поки стрілка на лічильнику не показала, що пального залишилося на п'ять хвилин.

Валя знайшла очима аеродром, спустилася нижче, націлилася на двокілометровий посадочний майданчик і, сповнена страху, бо сідати на такій божевільній швидкості їй ще ніколи не доводилося, приземлилась. Одну мить їй здалося, що літак має перекинутися, але все обійшлося добре.

— Чудова машина, Юрію Борисовичу, — сказала вона, коли вантажний автомобіль приволік літак на місце старту і можна було стати на тверду землю, — але над зменшенням посадочної швидкості треба ще працювати. Я мало не вмерла від страху.

— Ну, в це я щось мало вірю, — засміявся Крайнєв. — Проте над цією клятою швидкістю, безперечно, доведеться попрацювати, і здорово-таки попрацювати, А загальне враження?

— Що там говорити про загальне враження!.. Якби зараз у нас на фронті була сотня таких літаків, уся гітлерівська авіація й носа в повітря не наважилася б показати.

— Дякую за комплімент, — вклонився Юрій. Хвилювання, яке охопило його під час посадки літака, ще не зникло. — Але як ми цю саму швидкість будемо зменшувати, я ще сам не знаю…

— Деякі міркування щодо цього в мене вже є, — озвалася Марина Токова.

— Дуже добре… А тепер, товариші, я попрошу зараз усіх вас до себе. Поговоримо, над чим нам зараз найбільше працювати треба, — сказав Крайнєв.

У цю мить до Валенса підбіг його ад'ютант, швидко передав якогось папірця. Директор прочитав посміхнувся.

— Пробачте, товаришу Крайнєв, — голосно сказав він, — але зараз ми на кілька хвилин зайдемо до мене. Є добрі новини…

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

А тим часом танковий полк ішов усе далі і далі на захід. Дні минали за днями, місяць минав за місяцем. Сергій Король майже не виходив за цей час з бою. Правда, інколи траплялися короткі перерви, коли війська стояли в обороні. Тоді вдавалося трохи спочити і привести до ладу себе самого і свою техніку.

Все ясніше і ясніше окреслювалися контури майбутньої перемоги, все ближче підходила Червона Армія до Німеччини. І чим ближчою здавалася перемога, тим частіше мріяли, розмовляючи між собою, Король і Орленко.

Це були мрії інженерів, які вже скучили за справжньою творчою роботою, яким хочеться будувати і винаходити, бачити, як думка твоя, мрія твоя втілюється в життя.

Вони часто згадували своє київське буття і дні, коли разом доводилося працювати над компресором для Ганни. Де вона зараз, Ганна Ланко? Мабуть, вже встигла винайти надзвичайні речі за той час, поки Король і Орленко йшли далеким страдним шляхом війни.

Інколи до друзів прилітав Ростовський. Він завжди приносив найсвіжіші новини. Це були не тільки новини армійського характеру. Все, що твориться в Києві, Росовський знав досконало. Король уже не запитував, звідкіля в його друга з'являються такі відомості.

Особливо приємно було почути, що інститут стратосфери повернувся до Києва і розташувався на своїх старих місцях.

— Отак і ми з вами колись повернемося і станемо на свої місця, — збуджено говорив Король. — Тільки одне мушу я вам сказати — місця вже будуть не ті, і ми вже будемо не ті. Війна для нас всіх великою школою стала, школою мужності, школою товариських відносин, справжньої дружби. І всі люди в Союзі так само змінилися.

Він говорив це переконливо, відчуваючи хвилювання в серці. Він знав, що вся країна стала на вищий ступінь, і приємно було відчувати, що і ти сам не відстав.

В Польщі, зовсім недалеко від Варшави, сиділи вони в маленькому бліндажі на плацдармі за Віслою. Всім було ясно, що скоро, дуже скоро розпочнеться новий великий наступ і буде він блискавичним і переможним, і приведе десь аж до серця Німеччини, до самого лігва звіра.

Це був вечір перед Новим роком, і товариші підняли келихи за Радянську Армію, побажали всій країні щастя в цьому сорок п'ятому році.

І в цей же час у Києві, в інституті стратосфери, за довгим, білосніжною скатертиною накритим столом встав Валенс і майже слово в слово повторив тост Короля.

Це наступав сорок п'ятий рік, рік великої перемоги.

Після того як розійшлися всі з-за столу, Крайнєв пройшов до кабінету Валенса, і кілька хвилин вони сиділи мовчки, ніби підводячи підсумок цьому минулому рокові. Що ж, вони були немалі, ці підсумки. Тепер яснішими стали шляхи до повного оволодіння реактивною технікою.

Несподівано Крайнєв подумав про те, що наші війська наближаються до Німеччини і може випасти нагода коли-небудь побувати в бетонній тюрмі, де довелося провести стільки часу, йому дуже хотілося б побачити Людвіга фон-Дорна. Їм знайшлося б про що поговорити…

Крайнєв пригадав повідомлення про літаки-снаряди, якими німці намагалися розбити Лондон. Видно, це все-таки була робота Дорна. Це показувало, як напружено працювали німці над реактивною технікою, і водночас доводило їхню слабкість у цій техніці. Адже навіть при тому захопленні, яке виявляли німці до нових моделей винищувачів, у них піде, на жоднім ділянці фронту, не з'явилося реактивного літака. Значить, вони ще зовсім не розв'язали проблем реактивного літакобудування. Значить, виграно у німців цю велику і напружену, нікому не видиму, технічну війну.

І в той час, коли в залі інституту стратосфери відбувалися танці і люди святкували Новий рік, Крайнєв з Валенсом сиділи і міркували кожен про своє, про друзів і ворогів, сиділи, думаючи про минуле і накреслюючи плани на майбутнє.

Несподівано пролунав стук у двері. Валенс навіть слова сказати не встиг, як двері відчинилися навстіж і на порозі стали три жінки. Марина, Ганна і Валя, веселі, трохи збуджені від танців, заявили, що це не чесно тікати від товариства в такий вечір.

Валенс і Крайнєв встали їм назустріч. Було дуже приємно саме в таку хвилину побачити надійних давніх своїх подруг, з якими зв'язана майже кожна подія в житті, вся робота, хвилювання і успіхи, радості і розчарування.

Крайнєв приніс вина. Вони розлили його у високі келихи і підняли тост за тих, кого зараз не було з ними, за тих, що в бліндажах, у холодних промерзлих окопах готувалися до великого наступу на Німеччину.

Крайнєв випив своє вино і раптом відчув, що за ці роки справжні друзі з'явилися біля нього, вірні в біді і в щасті, непохитні і чесні. Він сказав про це — і всі здивувалися, бо саме таке почуття в кожного з'явилося в цю мить.

В інституті стратосфери ще грала музика, і дівчата танцювали невтомно, а в бліндажі, виритому на Мангушівському плацдармі недалеко від Варшави, вже давно настала тиша. Заснув Сергій Король, разом з Орленком укрившись однією ковдрою, бо другу віддали гостеві. Вони спали солодко, як сплять діти або солдати, вже давно звичні до бою.

Проте цієї ночі виспатися їм не вдалося. Прибіг посильний, розбудив Короля, простягнув йому пакета.

— От і маємо на завтра бойовий наказ, — сказав Король, розгорнувши папірця.

Полк Сергія Короля мав підтримати піхотну дивізію. Це наші війська пробували оборону німців перед великим наступом.

І в перший день сорок п'ятого року Сергій Король вів бій, поширюючи Мангушівський плацдарм. Це поволі починався генеральний наступ.

І коли через десяток днів було віддано наказ і артилерія заговорила на повний голос, так, що здригалися завіслянські ліси, Король, уже не озираючись, повів свій полк.

Він врізувався все глибше і глибше в німецьку оборону, аж поки не луснула вона і не покотилися танки з громом і ревом у тил німцям, все змітаючи на своєму шляху.

Тепер Король уже зовсім відірвався від піхотних частин. Він тримав зв'язок тільки по радіо, та ще коли-не-коли прилітав до нього на своєму літаку Росовський. Всім було ясно, що німецькі фашисти стоять на самому краєчку прірви і треба їх туди зіпхнути.

Дивне почуття охопило Короля, коли танки його перейшли кордон Німеччини. Під сталевими гусеницями скрипіла скута морозом земля, яку ненавиділи мільйони радянських людей, до якої мріяли дістатися, щоб знищити гітлерівську нечисть. Тепер треба тільки добити звіра і зробити це якнайшвидше і з найменшою кров'ю І коли вже до Одеру було зовсім недалеко і Король був переконаний, що плацдарм йому вдасться втримати напевне, раптом прийшов наказ повертати круто на північ.

Нічого не розуміючи, Король тільки руками розвів. Він ладен був запідозрити тут помилку, але прилетів Росовський і пояснив усе.

Перед Королем, в кількох кілометрах від його шляху, лежала та сама бетонна тюрма з аеродромом, де тримали колись Юрія Крайнєва. Зараз вона була перетворена на величезну лабораторію спеціального призначення.

Танки пішли на північ, і не минуло й кількох годин, як височенний бетонний мур виріс перед ними.

* * *

На своєму віллісі Король об'їхав цю величезну бетонну споруду, але ніде не знайшов ні найменшого натяку на браму чи звичайний вхід. Бетон всюди здавався однаково міцним. Кожен бік цього квадрата дорівнював трьом-чотирьом кілометрам.

Асфальтована дорога тяглася навколо всієї споруди. Свіжих слідів від машини на ній не було. Очевидно, в цю тюрму вів звідкілясь підземний хід або доступ до неї був тільки з повітря.

Довкола шуміли зимові, засніжені ліси, і жодного селища не виднілося поблизу. Мертва тиша стояла в лісах. Ніщо не ворушилося за високою бетонною стіною. Здавалося, ніби всередині взагалі немає жодної живої людини. Проте Король був уже добре навчений всіма несподіванками війни, щоб повірити такій тиші.

Саме тому він почекав, поки прилетить Росовський, щоб провести розвідку, а тоді вже діяти напевне.

Легкий У-2 з'явився пунктуально. Він летів низько, майже торкаючись верховіття дерев, і сів просто на асфальтоване шосе. Росовський вискочив з кабіни і заспішив до Короля. Він передав пакета з наказом, а сам знову зібрався сідати в машину.

— Почекай, куди ти? — зупинив його Король. — В мене до тебе є дуже велике прохання.

— Саме твоє прохання я і збираюся виконати, — засміявся Росовський. — Зараз я подивлюся, що воно на тому аеродромі робиться.

Росовський злетів у повітря, і зразу безмежне поле аеродрому, який лежав за стіною, розіслалося перед його очима. Спочатку Росовський летів низько, щомиті готовий завернути і сісти на дорогу, тільки-но з'явиться якась небезпека, потім осмілів, піднявся вище і став оглядати аеродром.

Величезна площа була зовсім безлюдною. Кілька літаків стояло в різних кутках біля стін. Коло них теж не видно було жодної живої душі. Росовський підвів літака до великого будинку дивної архітектури і довго кружляв над ним, намагаючись усе добре роздивитися.

Він ще кілька разів пролетів над аеродромом і, не гаючи часу, повернувся назад. Король чекав його з нетерпінням. Розповідь Росовського була цілком вичерпною, але в повну безлюдність аеродрому Король не повірив. Ворог міг замаскуватися, і його не побачиш з повітря. Тут могли бути всякі несподіванки. Король вирішив діяти дуже обережно.

Він покликав Орленка і доручив висадити в повітря зразу метрів сто — сто п'ятдесят цієї стіни. Танки мали прожогом ринути на аеродром і знешкодити все, що могло опиратися. Орленко взявся за справу гаряче, але запасів вибухових речовин, потрібних для операції, в полку не було. Доводилося їхати назад, туди, де лишалися полкові тили, і там знайти потрібні заряди. Король погодився неохоче, йому хотілося б швидше вже виконати наказ командування. Проте тут, видно, вибирати не доводилося. Орленко виїхав у тили, Росовський полетів назад до штабу, а Король із своїми танкістами залишився в лісі біля бетонної стіни.

Танкісти спочатку запропонували були розбити стіну снарядами, але Король заборонив. За даними Росовського, стіна була більш ніж метрової товщини. Нічого було і думати пробити її снарядами. Отже, доводилося тільки чекати.

І ранком того ж дня, коли Король тільки передав повідомлення про те, що досяг цього проклятого аеродрому, Валенс одержав наказ негайно послати Крайнєва і ще когось з інститутських спеціалістів до Німеччини в штаб армії, де бився полк Короля.

Оце і була та телеграма, яку приніс на аеродром ад'ютант директора інституту.

Коли Крайнєв прочитав телеграму, то стримати захоплення йому було дуже важко.

— Адаме Олександровичу, — запально говорив він, — ти розумієш, куди мене викликають? Це ж саме туди, де я сидів. Це значить, мені знову в тюрмі моїй побувати доведеться. А може, і Дорна вдасться побачити.

— Ну, щодо цього я маю сумнів. Він уже, мабуть, давним-давно на захід Німеччини втік, щоб бува нам в руки не потрапити.

— Так, це можливо. А хотілося б мені з ним зустрітися…

— Зустрінетеся чи не зустрінетеся, а вилітати треба негайно. Хто з тобою полетить?

Крайнєв на мить замислився.

— Ганна обов'язково — вона спеціаліст по вибухових речовинах. Я думаю, що Матяша треба взяти і Марину не завадило б.

— Всього-на-всього?

— А навіщо мені більше? Там, правда, велика лабораторія і, мабуть, багато цікавого, але я не бачу причини відривати від роботи більше людей. З цими спеціалістами 5Ї там зумію гори перевернути, що б там німці не винайшли.

— Я, правда, не думаю, щоб там були якісь гори.

— Я сам цього не думаю. От тому мені і вистачить трьох товаришів.

За годину літак інституту стратосфери піднявся в повітря. Спочатку він летів один, але десь над кордоном Польщі його зустріли винищувачі і охороняли в польоті вже до самого місця призначення.

З нетерпінням дивився на землю Юрій Крайнєв. От вона наближалась — та хвилина, про яку мріялося довгими місяцями сидіння у тюрмі, про яку так часто говорилося друзям.

Крайнєв згадав Волоха. Колись він поклявся, що повернеться в цю тюрму, щоб поставити йому пам'ятника. Зараз, мабуть, ця клятва ближча до виконання, ніж будь-коли.

Марина і Ганна теж з великим зацікавленням дивилися на землю. Вони обидві знали історію Крайнєва. Але вони також знали, що в інститут стратосфери давно вже надходили відомості, ніби в цих лабораторіях зосереджено всі дослідні роботи німців по реактивному літакобудуванню. Тому зацікавлення зростало з кожним кілометром.

До аеродрому, який містився недалеко від штабу армії, вони прилетіли надвечір, і зразу ж їх посадовили на машину, щоб вирушити далі. До розташування полку Короля вони прибули, коли ще не починало сутеніти, а сонце тільки хилилося до обрію.

По дорозі, вже недалеко від розташування полку, вони наздогнали Орленка, який повертався до Короля, везучи кілька машин толу. Після перших же слів вітання Орленко оголосив, що везе тол, щоб «підірвати ту прокляту стіну», і всі стали дуже поспішати.

Крайнєв зі своїми товаришами залишився біля Короля, а Орленко з саперами приступив до роботи. Сонце вже сідало. В лісі залягала сутінь. Король сидів поруч своїх старих знайомих у наспіх виритій землянці.

— От ніколи не думав, — говорив Король, — що наша наступна зустріч буде саме такою. Завтра ще Росовський прилетить. Він тут інститут стратосфери щодня згадує.

Марині раптом стало нічим дихати. Вона встала і вийшла з землянки. Всі провели її поглядами, потім на обличчях з'явилися усмішки, але ніхто нічого не запитав.

Принесли вечерю. Частуючи гостей, Король весь час прислухався до всього, що творилося в лісі і навколо землянки. В саме в ту мить, коли він збирався випити маленьку пластмасову чарку горілки, гудіння літака почулося над лісом. Король застиг, піднісши чарку до рота.

Крайнєв не витримав і швидко вискочив на вільне повітря, а за ним подалися і всі. Гудіння стало чутно все ясніше, і несподівано великий транспортний літак, пролетівши низько над гіллям дерев, опустився на аеродром за стіною. Чорні хрести на його крилах були ясно видимі.

— Що за чудасія, — не витримав Крайнєв, — хто ж це наважився летіти на цей аеродром?

— А це, мабуть, помилково, — хитро посміхнувся Король. — Тут дуже складна ситуація зараз для німців створилася. Вони можуть не знати — є ми в цьому районі чи ще за сто кілометрів їдемо. Усе переплуталося. Але пташку цю мені б дуже хотілося взяти. Ану, чого там Орленко копається?

Та Орленка не довелося довго чекати. Він прибіг радісний, збуджений і доповів, що все готове. Треба дати тільки команду. Міни вже закладено. Одного слова досить, щоб сто п'ятдесят метрів стіни злетіло в повітря.

Король на мить замислився, потім покликав командира танкової роти лейтенанта Дороша і наказав вивести свої танки і стати з заведеними моторами навпроти місця, де буде вибух. Тільки-но вибухне тол і перша хвиля пройде над танками — негайно, ні на що незважаючи, рватися на аеродром і в першу чергу таранити всі літаки, які там є, щоб жоден не міг злетіти.

Лейтенант відкозиряв, і зразу ж його танки вийшли на місця, вказані Орленком.

Відчуваючи, як завмирає серце, чекав Крайнєв останнього наказу.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТИЙ

Химерно склався життєвий шлях Людвіга фон-Дорна після того, як Юрій Крайнєв втік з його фортеці. Страшний гнів Германа Герінга, головнокомандуючого повітряними силами фашистської Німеччини, впав на його голову після тої події. Тільки величезні зв'язки дали змогу уникнути суду. Про велику і почесну кар'єру вже мріяти не доводилося.

До того ж ще один удар завдав Дорнові непоправного горя — тяжко захворіла Мей, її довелося відправити в психіатричну лікарню, і лікарі не бачили надії на одужання. «Спадковість» — хитали вони головами, відповідаючи на всі запитання Дорна.

Отже, і Мей, остання надія і остання радість Дорна, пішла з його життя. Тепер він залишився самотній на цілому світі.

Його все-таки залишили на посаді начальника лабораторії реактивних літаків, але тепер там уже було багато працівників й майже зникла секретність. Так було до тієї хвилини, поки не почалася війна. Тоді лабораторія знову стала цілком таємною. В ній зразу ж почали виготовляти літаки-снаряди.

Людвіг фон-Дорн виявив себе на цій роботі дуже добре, і невдовзі йому навіть перестали нагадувати втечу Крайнєва.

Коли Гітлер кинув свої банди на Радянський Союз, у перші місяці його успіхів Дорн опинився в Києві. Йому було наказано організувати досліди з тими співробітниками інституту стратосфери, які могли залишитися в Києві.

Розвороту ця робота не дістала, бо вже розпочався наступ Червоної Армії і Дорнові довелося спішно тікати.

Таким чином, він опинився знову на старому місці, в своїй бетонованій лабораторії. Тепер тут працювалося не так спокійно, бо аеродром часто використовували для всяких інших потреб, а не тільки для дослідних робіт.

Розпочався наступ на Англію за допомогою літаків-снарядів.

Людвіг фон-Дорн одержав залізного хреста.

І незабаром після цієї радісної події, після якої, здавалося б, кар'єра фон-Дорна мала піти вгору, прийшов наказ евакуювати лабораторію на захід.

Прочитавши цей наказ, Людвіг фон-Дорн зрозумів, що з війною скоро буде покінчено. Треба було рятуватися.

Він дуже сумлінно виконав наказ про евакуацію лабораторії. Сумлінність ця полягала в першу чергу в тому, що Дорн вивіз і заховав усі цінні речі. Він розумів, що все йде до кінця, і піклувався тільки про власне майбутнє. Співробітників своїх він розпустив, щоб розкрадання лабораторії не було таким помітним. Добре знаючи, що начальство вже не довго буде начальством, він з чистим серцем доповів про евакуацію лабораторії.

І саме в цей час, як промінь сонця у похмурому житті Людвіга Дорна, на горизонті з'явився шведський інженер Генрі Кервуд. Він приїхав, навіть не подумавши про те, щоб змінити своє англійське прізвище на якесь інше, більш схоже на шведське. Він просто виписав собі нового паспорта, де було змінено тільки національність і підданство, і, не боячись нікого, рушив до Німеччини.

Кервуд мав усі підстави не боятися. У гітлерівській столиці вже починалося безладдя і нікому не було ніякої справи до якогось американця чи англійця, який так одверто, нікого не боячись, розшукує Людвіга Дорна «в особистих справах» і називає себе для годиться шведом.

Людвіга Дорна Кервуд знайшов досить швидко, і барон хтозна-як зрадів можливості продати всі креслення. Про ціну вони домовилися відразу ж. Ніколи в житті навіть мріяти не міг Дорн про подібні заробітки.

Зібрати інженерів з числа колишніх співробітників Дорна було важче, але і тут повезло — всі адреси знайшлися у записник книжках, залишалося тільки послати листи.

У свою колишню лабораторію, де зберігалися всі матеріали, Дорнові дуже не хотілося їхати. Він волів, щоб Кервуд сам туди подався і взяв би все, що йому потрібно, але американець навіть слухати про це не захотів.

— Ми поїдемо разом, — безапеляційно заявив він, і баронові не залишилося нічого іншого, як послухатися.

Вони вирішили вилетіти негайно. Але, намагаючись останнім часом не потрапляти на очі заклопотаному начальству, Дорн втратив правильну орієнтацію щодо обставин і часу. Крім того, гітлерівське командування боялося оголосити в газетах, наскільки пройшли в глиб країни радянські війська. І тому, думаючи, що летить у цілком безпечне місце, Дорн прилетів на свій аеродром тоді, коли танковий полк Короля вже стояв біля стін.

Пілот приземлив літака, як завжди., впевнено, недалеко від будинку лабораторії. Дорн вийшов, першим, допоміг зійти Кервудові, кілька техніків і інженерів, які мали допомогти Кервудові, також вийшли на асфальт аеродрому. Не гаючи часу, вони взялися до роботи. Дорн віддав накази і зайшов у будинок. Спробував повернути вимикача. Електричне сяйво розлилося по коридору. Дорн зітхнув, проходячи повз кімнату, де жила колись Мей, і зайшов у хімічну лабораторію.

Кілька хвилин відмикав великим ключем важкий сейф, нарешті відкрив і дістав звідтіля невелику прозорого скла посудину з темним сизуватим порошком. Хвилину дивився на неї, потім поволі пройшов до свого кабінету.

Великий дерев'яний, майстерно різьблений орел так, як і раніше, простирав на стелі свої широченні крила.

Дорн глянув за вікно. Сонце вже сіло. Сутінки помалу густішали над аеродромом. Злобно скривився Дорн, поставив свою пляшку на вікно і, не озираючись, вийшов з кабінету.

Голос Кервуда почувся в коридорі. Інженер був цілком задоволений. Звичайно, ніяких особливих новин ту г немає, але завдання, покладене на нього, виконане цілком.

Пілот доповідав про закінчення вантаження. Дорн побачив постать Кервуда на аеродромі і швидко подався до літака. Він вийшов на асфальт аеродрому, і раптом йому почулося якесь гудіння. Став на мить, прислухаючись, і застиг на місці.

На його очах, піднята страшною силою в повітря, вигнулася і розпалася на дрібні уламки товстенна стіна. Більше сотні метрів її раптом заховалися в диму і пилюзі. І не встиг цей дим хоч трохи розійтися, не встигла ще хвиля вибуху пройти над головою Дорна, як п'ятеро танків вдерлися на аеродром і помчали по асфальту до літаків, розкиданих то там, то там на аеродромі. Край ній танк з повного ходу вдарив по хвостовому оперенню літака Дорна, і німець зрозумів, що ніколи вже йому не злетіти з цього розкішного аеродрому.

А слідом за першим ішли інші танки, і порахувати їх зразу було неможливо.

Людвіг фон-Дорн ще раз повернувся до свого кабінету, але на цей раз уже під конвоєм танкістів. Від несподіванки він навіть повірити не міг, що потрапив у полон до радянських військ.

Він чув, як чийсь владний голос наказав провести його в кабінет, і був смертельно зляканий, побачивши за своїм столом, у своєму кріслі Юрія Крайнєва. Кілька офіцерів теж були тут. Дві жінки сиділи поруч Крайнєва, і чого їм тут треба — Дорн зрозуміти не міг.

Танкісти, які привели Дорна в кабінет, відкозиряли і вийшли. Крайнєв кілька хвилин дивився на свого старого знайомого, і спокійна посмішка ледве помітно торкалася його уст.

— Рекомендую вам, товариші, — нарешті проговорив він, — мій дуже старий знайомий Людвіг фон-Дорн. Колись він мене довгенько протримав у цій тюрмі. Як же ви опинилися тут зараз?

Дорн уже оволодів собою. Незважаючи на те, що коліна у нього трусилися від жаху, він зумів пояснити свою помилку.

— Так, — знову посміхнувся Крайнєв, — ну, а що ж вироблялося в вашій лабораторії? Мабуть, ваші ФАУ-2. Чи ви вже щось цікавіше встигли винайти? Як старому знайомому, покажіть мені вашу лабораторію, Дорн. Я її ще не зовсім забув, можу вас запевнити.

Від останніх слів мороз пройшов по шкірі Дорна.

В цю мить танкісти привели до кабінету Генрі Кервуда. Крайнєву від здивування аж очі на лоба полізли, коли він побачив американця.

— Та тут знайомих більше, ніж ми думали! — вигукнув він. — Як це ви сюди потрапили, містер Кервуд?

— Мене взяли в полон, — нітрохи не вагаючись, збрехав американець. — Я сподіваюся з вашою допомогою дуже швидко дістатися додому. Я прошу вас негайно відправити мене до Москви. До нашого посольства.

— До Москви ми вас, звичайно, відправимо, — засміявся Крайнєв, дуже добре розуміючи, яким чином саме в таку мить опинився тут Кервуд, — але на цей раз, мабуть, не до посольства.

— Що ви цим хочете сказати? — обурився інженер.

— Нічого, — відповів Крайнєв, — просто тут запахло для вас смаженим, і ви негайно прилетіли сюди. Може, пап Людвіг фон-Дорн допоможе нам в тому розібратися?

Дорн дуже добре розумів, що всі його плани луснули і розраховувати на американські гроші більш ніж смішно. Тому він з готовністю відповів:

— Допоможу, звичайно, допоможу.

— От бачите, — вів далі Крайнєв, — так і довідаємося потроху, помалесеньку, хто і для чого вас посилає, Генрі Кервуд. До речі, у вас є документи?

— У мене їх забрали, — похмуро відповів Кервуд.

— Ось вони, товаришу Крайнєв, — заступник Короля вже простягав паспорт Кервуда.

— От бачите, ви тепер швед, — ще веселіше засміявся Крайнєв. — От все і прояснилося. У яке ж посольство будемо вас посилати?

Кервуд не відповів. Майбутнє не віщувало йому нічого, крім великих неприємностей. Погано йому буде, коли виявиться, для чого послав його у Німеччину Старк. А воно може виявитися, ой, може.

— Я гадаю, нам все тут слід оглянути, — запропонував Крайнєв.

— Я з охотою покажу вам лабораторію, — намагаючись цілком оволодіти собою, сказав Дорн.

І вони пішли по довгих коридорах лабораторії. Крайнєва цікавило, як далеко пішли німці в техніці реактивного літакобудування. Він просто запитав про це Дорна.

— Дечого ми досягли, — відповів німець, — але люди на наших літаках в повітря ще не підіймалися. Ми приділяли головну увагу літакам-снарядам. Фюрер вважав, що реактивними літаками ми встигнемо зайнятися і після перемоги. Нам потрібна була зброя, яка зараз дає ефект, а не колись. Ми ставили досліди і конструювали реактивні літаки, незважаючи на це. В тих шафах лежать креслення. Вони тепер ваші. Ви можете з ними ознайомитися… якщо зможете…

Король раптом насторожився.

— Як ви гадаєте, товаришу Крайнєв, що можуть означати його останні слова?

— Нічого особливого, — замість Крайнєва відповів сам Дорн, — просто, я глибоко переконаний, що нікому з вас живим звідси не вийти. Ви надто далеко відірвалися від своїх військ. Не далі, як завтра, вас знищать.

— От нахаба, — вигукнув Король, — побачимо завтра, як нас знищать. Він не має ніякого уявлення про все, що твориться на фронті.

— А може, тут усе заміновано? — запитав Орленко.

— Перевірити не гріх, — відповів Король, — але на це розраховувати важко. Адже він навіть уявлення не мав, де ми зараз є. А для того щоб таку споруду замінувати, не одну годину треба, навіть не один день.

— Ми будемо ночувати тут? — несподівано запитав Дорн.

— Хто буде, а хто й ні, — відповів Король. — Для військовополонених там уже готують підвал.

— Дуже добре, — відповів Дорн і глянув на маленьку колбу, яка стояла на вікні. Досі він всіма силами обминав її поглядом, але зараз все-таки не витримав.

Тільки одна Ганна, яка невідступно дивилася на Дорна, помітила цей погляд. Дивуючи усіх, вона раптом встала зі свого стільця, підійшла до вікна і взяла в руки колбу. Сизуватий порошок пересипався в ній, і був він такий знайомий з вигляду, що Ганна несподівано згадала Яринку і роботу в хімічній лабораторії.

— Навіщо вам здалася та колба? — придушеним голосом запитав Дорн.

— Вона мені нагадала одну речовину, з якої ми зробили пальне для останніх реактивних літаків. Ця мила речовина вибухає від сонячного променя. Мені здалося, ніби це саме вона.

На губах у Дорна раптом з'явилася піна. Він кинувся до Ганни, як навіжений. Король схопив його, одним ударом збив на підлогу.

Обличчя Дорна аж посиніло від люті.

— От і маємо розгадку, — сказав Крайнєв, — як добре, Ганно, що ти поїхала разом з нами.

— Значить, нікому тут ночувати не можна, — сказав Король, — невідомо, чи не стоїть ще десь одна така пляшечка. Як ви гадаєте, це міг бути пристойний вибух?

— Коли це та сама речовина, то з усього будинку залишилися б тільки друзки, — відповіла Ганна. — Ця речовина колись вбила Яринку, а там було всього кілька міліграмів.

Король і Орленко раптом обидва спохмурніли, і мить у кімнаті тривала тиша.

— Виведіть його подалі, — наказав Король, показуючи на Дорна.

Дорна вивели. За кілька хвилин усі покинули велику лабораторію, де кожної миті могли трапитися всякі несподіванки.

А другого ранку, коли вже зійшло сонце і освітило всі кімнати і вже можна було не боятися ніякого вибуху, Крайнєв узявся до роботи. Разом з Мариною читав він креслення, які вдалося взяти з сейфів — ключі від усього цього господарства лежали в кишені Дорна.

Крайнєв, Марина і Матяш працювали довго і наполегливо. І коли вже було розібрано всі креслення, Крайнєв зробив підсумок.

— От дивіться, товариші, вони йшли по наших слідах. Звідси і схожість в роботі хіміків, які добували пальне для реактивних двигунів. Ця робота мало не коштувала нам життя. Але головне не в тому. Ви бачите, що нам у них нічому вчитися. Я про це багато думав, коли вони мене примушували тут працювати, а тепер переконався остаточно. Уся ця хвалена німецька техніка відстала від нашої на ціле десятиліття. Дорн, мабуть, думає, що нам в руки потрапило хтозна-яке багатство, а все це багатство вже давно лежить у наших архівах.

І надвечір того ж дня на великому аеродромі, біля його східної стіни, відбулася урочиста церемонія. Саме в цьому місці багато років тому поховав Юрій Крайнев пілота Волоха. Зараз уже і сліду не залишилося віл знаку, залишеного на асфальті, але сам асфальт у цьому місці трохи потріскався і увігнувся.

Танки вишикувалися перед непомітною могилою. Танкісти стояли біля своїх машин. На місці, де було поховано Волоха, встановлено маленький червоний обеліск з п'ятикутною зіркою зверху. Багато таких маленьких пам'ятників залишилося в Європі там, де билася Червона Армія.

Крайнєв підійшов до обеліска з непокритою головою. Танкісти скинули шоломи. Зимове холодне сонце вже торкалося обрію, і засніжені дерева в лісах навколо аеродрому і самі сірі бетонні стіни були залиті ніжно-рожевим світлом.

— Я клявся колись, друже, — глухо сказав Крайнєв, — що повернуся, щоб поставити тобі пам'ятник. Я додержав своєї клятви.

Голос його раптом перервався від хвилювання. Сонячне світло потемнішало і з рожевого стало кривавим.

Король дав сигнал. Глухо вдарили танкові гармати, струшуючи повітря.

Рожевий сніг посипався з дерев.

Хвилину на аеродромі стояла тиша. Потім танкісти наділи шоломи і рушили до своїх машин.

Завдання, поставлене перед Королем, було виконане. Полк ішов далі на захід. Юрій Крайнєв і його друзі мали повертатися в Київ.

— Приходьте швидше з перемогою, — побажали Королеві і Орленкові друзі.

Загули танкові мотори. В надвечір'ї зникли важкі танки.

Потім прилетів Росовський. Він уже встиг раніше побачити Марину, і на його обличчі весь час лежав щасливо-тривожний вираз.

Крайнєву він привіз наказ негайно повертатися до Києва.

— От і добре. Тут і робити нічого. Мені до своїх літаків, додому вже захотілося, — сказав Крайнєв, і всі відчули таке ж бажання.

— Я дуже чекаю вас у Києві, — сказала Марина Росовському на прощання.

Він нічого не зміг відповісти від хвилювання, тільки провів очима машину, в якій поїхали до штабу армії Крайнєв і його друзі, а сівши в свій літак і злетівши, довго дивувався, чого це літак ніби хитається в його руках.

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Перемога прийшла разом з весною, радісна, сонячна, буряна. Другого травня був взятий Берлін. Дев'ятого травня тиша запанувала над всією Німеччиною. День цей став Днем Перемоги для всього прогресивного людства.

Але коли для багатьох тисяч і навіть мільйонів людей ця перемога визначала повернення додому, демобілізацію, зустріч з рідними, то в інституті зовні начебто нічого і не змінилося. Все так само напружено працювали інженери і хіміки, так само щодня злітали в небо експериментальні реактивні літаки.

І, як це не дивно, для колективу інституту День Перемоги приніс ніби нову відповідальність. Реактивні літаки так і не застосовувалися в цій війні. Проте відомо було цілком точно, що в усіх країнах під час усієї війни відбувалася напружена дослідницька робота. Результати її залишалися невідомими. Значить, для того щоб не залишитися позаду, доводилося працювати, може, навіть напруженіше, ніж під час війни.

Саме такі висновки зробив для себе Юрій Крайнєв зразу ж після Дня Перемоги. Робота тривала, не припиняючись ні на мить.

На великому аеродромі, що лежав далеко за Києвом, з'являлися все нові і нові моделі реактивних літаків. Підполковник Полоз і Валя вже не встигали їх оглядати і випробовувати. Полоз тоді згадав про своїх давніх друзів, і брати Котики з'явилися в інституті стратосфери.

Вони спочатку недовірливо поставилися до цих літаків без моторів, але дуже скоро переконалися в їх перевазі і захопилися ними до краю.

Тепер для Крайнєва були вже вирішені майже всі проблеми реактивного літака. Залишалася тільки дуже висока посадочна швидкість, і саме її весь час намагався подолати Крайнєв, добре знаючи, що розв'язання цієї проблеми вимагатиме років роботи.

А коли минуло ще кілька часу, Крайнєв і Валенс доповіли в Москві про те, що тепер уже можна випускати в повітря бойові реактивні літаки, виготовлені не експериментально, а серійно, на заводі. Це вже була справжня бойова машина величезної швидкості і вогневої могутності.

З Москви прийшла відповідь, що на наступному авіаційному святі в Тушино можна і не тільки можна, а навіть треба показати роботи інституту.

Це повідомлення примусило хвилюватися не тільки Крайнєва. В першу чергу страшенно стурбувався підполковник Полоз. Це ж йому саме тепер доводилося показати літаки в повному блиску.

Полоз спочатку заперся на цілий день у своїй кімнаті і опрацював точну програму виступу. Вона складалася з польоту двох пар реактивних винищувачів. Фігури вищого пілотажу мали бути продемонстровані всіма чотирма літаками одночасно, потім мав відбутися «повітряний бій» між двома парами літаків. Все це забирало три-чотири хвилини, не більше. Вправи треба було провести на найбільшій швидкості.

Пілотів для такого параду Полоз визначив не вагаючись. Троє Котиків і Валя були тут, безперечно, найкращими.

Для цих пілотів почалося важке і напружене життя. Полоз виробив спеціальну програму тренувань, і вони вивчали до повної завершеності найскладніші фігури групового вищого пілотажу і десятки разів проводили в повітрі учбовий «повітряний бій».

І от, нарешті, він наступив, цей день великого авіаційного параду в Тушино. Валенс, Крайнєв і всі інженери інституту стратосфери виїхали до Москви заздалегідь. Усі хвилювалися, як на найвідповідальнішому іспиті. Валя і брати Котики теж нервувалися, але на них це не позначалося нітрохи. Вони були цілком певні в собі, закохані в свої машини, і жоден сумнів не міг торкнутися їхніх сердець.

Сотні тисяч москвичів заповнили в цей день величезний аеродром. Чорна маса людей ворушилася, зростала весь час і нарешті величезним кільцем охопила неосяжно велике поле аеродрому.

Юрій не бачив, що робиться з небі над аеродромом. Він до болю в грудях чекав, поки прийде його хвилина і характерний свист реактивних літаків пролунає в повітрі.

І от вона наступила, ця хвилина.

Все трапилося саме так, як він передбачав. Ніби зв'язані одною невидимою ниточкою, робили в повітрі найскладніші фігури вищого пілотажу реактивні літаки. Вони зникали в височині, вертикально набираючи висоту, вони падали майже до землі, женучись один за одним, вони переверталися і робили круті віражі так легко, ніби швидкість їхнього польоту не досягала тисячокілометрової грані.

Юрій дивився не відриваючись, і серце його сповнилося гордістю за свою роботу, за своїх товаришів, за свою країну, яку ніхто і ніколи не зможе перемогти.

Content

Собко Вадим Зоряні крила

Вадим Собко ЗОРЯНІ КРИЛА Пригодницький роман

Частина перша ГРАНІТ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Частина друга КРЕЙСЕР

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ СОРОКОВИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ДРУГИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ СОРОК ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ СОРОК П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СОРОК СЬОМИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ СОРОК ДЕВ'ЯТИЙ

Частина третя ЗОРЯНІ КРИЛА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ