Bulicsov Kir

Kettészakított élet

Kir Bulicsov

Kettészakított élet

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK

SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

A FORDÍTÁS AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT:

Кир Булычев: Люди как люди

Издательство «Молодая гвардия»

Можно попросить Нину?; Половина жизни; Корона профессора Козарина; Трудный ребенок; Снегурочка; Терпение и труд; Первый слой памяти; Протест; Красный олень — белый олень; Если бы не Михаил…; О некрасивом биоформе

Fordította Balogh Éva, Márkus István, Solt Lajos, Sölch Ágoston és Téri Sarolta

AZ UTÓSZÓT KUCZKA PÉTER ÍRTA

A FEDÉL GYÉMÁNT LÁSZLÓ MUNKÁJA

© Balogh Éva, Márkus István, Solt Lajos, Sölch Ágoston, Téri Sarolta,

1983 Hungárián Translation

TARTALOM

BESZÉLHETNÉK NYINÁVAL? (Márkus István fordítása)

KETTÉSZAKÍTOTT ÉLET (Márkus István fordítása)

KOZARIN PROFESSZOR KORONÁJA (Márkus István fordítása)

NEHÉZ GYEREK (Márkus István fordítása)

HÓTUNDÉR (Balogh Éva fordítása)

TÜRELEM (Sölch Ágoston fordítása)

AZ EMLÉKEZET ELSŐ RÉTEGE (Solt Lajos fordítása)

TILTAKOZÁS (Márkus István fordítása)

VÖRÖS SZÁRVAS — FEHÉR SZARVAS (Márkus István fordítása)

HA NINCS MIHAIL… (Téri Sarolta fordítása)

A BIOFORMA (Téri Sarolta fordítása)

KIR BULICSOV NOVELLÁI (Utószó; Kuczka Péter)

HU ISSN 0324-5225

ISBN 963211 5430

Kozmosz Könyvek, Budapest

Felelős kiadó: Sziládi János igazgató

Alföldi Nyomda (6734.66-15-2), Debrecen, 1983

Felelős vezető: Benkő István igazgató

Felelős szerkesztő: Futaki József

A szöveghűséget ellenőrizte: Székely Gabriella

Szakmailag ellenőrizte: Fűnk Miklós

Műszaki vezető: Haás Pál

Képszerkesztő: Szecskó Tamás

Műszaki szerkesztő: Beszédes Natasa

60 000 példány

Terjedelem: 13,19(A/5) ív. IF 4700

BESZÉLHETNÉK NYINÁVAL?

— Beszélhetnék Nyinával? — szóltam a kagylóba.

— Tessék. Én vagyok.

— Tényleg? Miért ilyen idegen a hangod?

— Idegen?

— Ez nem egészen a te hangod. Vékonyabb! Szomorú vagy?

— Nem is tudom.

— Talán nem kellett volna, hogy felhívjalak?

— bűvel beszélek?

— Mióta nem ismersz meg?

— Kit?… Kit nem ismerek meg?

A hang fiatalabb volt, mint Nyináé. Körülbelül húsz évvel. Persze, Nyina hangja sem felel meg egészen a korának — legalább öt évvel fiatalabb… Ha valakit nem ismersz, nem is könnyű pusztán a hangjából a korára következtetni. A hang néha hamarabb öregszik, mint a gazdája, más esetben sokáig fiatalabb marad.

— No jó — mondtam. — Figyelj csak. Komolyan beszélek.

— Biztosan rosszul tárcsázott. Én nem ismerem magát.

— Vagyim vagyok! Vagyim Nyikolajevics. Ez sem elég? Mi van veled?

— Na tessék — sóhajtotta Nyina, és mintha sajnálta volna befejezni a beszélgetést. — Nem ismerek semmiféle Vagyimot. Vagyim Nyikolajevicset sem ismerek.

— Bocsásson meg. — Letettem a kagylót.

Nem tárcsáztam mindjárt másodszor. Semmi — gondoltam —, téves kapcsolás, kész. Az ujjaim, úgy látszik, engedetienkedtek. Nem Nyina számát tárcsázták. De miért rakoncátlankodnak az ujjaim? Találtam egy csomag kubai cigarettát a fiókban; erős, mint a szivar; nyilván szivartörmelékből csinálják. Mit akarok Nyinától? Semmit. Egyszerűen tudni szeretném, otthon van-e. Ha nincs otthon, az se baj. Lehet az anyjánál. Színházban is lehet, rég nem volt már. Újra tárcsáztam.

— Nyina?

— Nem, Vagyim Nyikolajevics, nem ő. Maga megint rossz számot hívott. Mit tárcsázott?

— 149-40-89. Ezt hívtam.

— Ez viszont Arbat 1-32-53.

— Arbat? No persze — mondtam az ugye a négyes számmal kapcsolódik?

— Dehogyis. Az arbati vonalak G-vel kapcsolnak.

— Akkor hát semmi sem egyezik — mondtam én. — Bocsánat, kedves Nyina.

— Kérem — felelte Nyina. — Nem történt semmi. Úgysincs dolgom.

— Nem fogom még egyszer zavarni. Nyilván valahol félrekapcsoltak, így kerültem magához. Rosszak ezek a telefonok.

— Uhum — mondta Nyina.

Erre megint letettem a kagylót. Várni kell. Vagy fel kell hívni a pontos időt. Valami valahol összekuszálódott. Talán csak szétbogozódnak a vonalak… „Pontosan 22 óra” — közölte egy női hang. Furcsa — gondoltam ha ennek a nőnek a hangját régen, mondjuk tíz évvel ezelőtt vették szalagra, és tegyük fel, hogy ez a nő most szomorú, vagy egyedül ül otthon, és unatkozik, fogja magát, feltárcsázza a 100-ast, hallhatja a saját hangját, a fiatalt, a tíz évvel ezelőttit. De lehet, hogy már meg is halt. Akkor a fia vagy bárki, aki szerette őt, felhívja a 100-ast, és hallhatja őt.

Felhívtam Nyinát.

— Tessék — szólt Nyina. A fiatal Nyina. — Megint maga az, Vagyim Nyikolajevics?

— Igen. Vonalaink, úgy látszik, végleg összekapcsolódtak. Ne haragudjék. Azt se gondolja, hogy rossz tréfát űzök. Nagyon gondosan tárcsáztam.

— Persze, persze — hadarta Nyina. — Egy percig sem gondoltam másra. Nagyon siet, Vagyim Nyikolajevics?

— Nem, dehogy — feleltem.

— Fontos dolga van Nyinával?

— Nem. Csak azt szeretném tudni, otthon van-e. — Unatkozik?

— Hogy is mondjam…

— Értem. Féltékeny — szögezte le Nyina.

— Mulatságos lány lehet maga, Nyina. Hány éves egyáltalán?

— Tizenhárom. És maga?

— Elmúltam negyven. Roppant vastag ám a fal köztünk.

— Sok-sok tégla, és mindegyik egy-egy hónap. Ugye?

— Olykor egyetlen nap is lehet külön tégla — dünnyögtem.

— Igen, igen — sóhajtott Nyina, — Hát akkor irtó vastag a fal. Most mire gondol?

— Erre bizony nehéz felelni. Pillanatnyilag semmire. Magával beszélgetek.

— Ha maga, mondjuk 13 vagy 15 éves lenne, megismerkedhetnénk. Nagyon muris lenne, én azt mondanám, jöjjön el holnap este a Puskin-szoborhoz, pont hétkor ott leszek, és tegyük fel, elmennénk, és nem ismernénk meg egymást. Különben… hol szokott találkozni Nyinával?

— Mikor hol.

— A Puskin-szobomál is?

— Ott nem. Néha a Rosszijánál.

— Hol?

— A Rosszija mozinál.

— Nem tudom, hol van.

— Hát a Puskin téren!

— Akkor sem tudom. Nincs is ilyen. Biztosan viccel. Kitűnően ismerem a Puskin teret.

— Úgysem fontos — mondtam.

— Miért nem fontos?

— Elmúlt. Régen volt.

— Mikor?

A kislánynak, vettem észre, sehogy sem akaródzott letenni a kagylót. Miért, miért nem, beszélgetni kívánt.

— Egyedül van otthon? — kérdeztem.

— Igen. A mamám éjszakás műszakban van. Ápolónő egy kórházban. Máma éjszakára is ott marad. Haza is jöhetett volna, de itthon felejtette a kijárási engedélyét, így aztán ott rekedt.

— Aha — mondtam megértőén. — Jól van, kislány, feküdj csak le, aluszkáljál, holnap iskolába kell menned.

— Maga ügy beszél velem, mint egy kisgyerekkel.

— Ugyan. Mint egy felnőttel.

— Köszönöm szépen. Feküdjön le maga, ha akar. Hétkor! Viszontlátásra! És többet ne hívja fel a Nyináját, mert megint ide cseng ki a telefon, és akkor felébredek, pedig a kislánynak aluszkálnia kell.

Letettem a kagylót, bekapcsoltam a tévét. Megtudtam, hogy a Lunohod ma 337 métert tett meg a Holdon. No lám — gondoltam a Lunohod dolgozik, én meg henyélek. Tizenegykor elhatároztam, teszek egy utolsó kísérletet: mégiscsak felhívom Nyinát. Az eltelt óra alatt szamárságokkal foglalkoztam. De elhatároztam, ha most is a kislány veszi fel a kagylót, szó nélkül leteszem.

— Tudtam, hogy még felhív — mondta a kis Nyina. — Le ne tegye! Becsszavamra szörnyen unatkozom. Olvasnivalóm nincs! Aludni meg korán van.

— Na jó — sóhajtottam hát beszélgessünk. Miért nem alszik ilyenkor?

— De hát még csak nyolc óra van — felelte Nyina.

— Sokat késik az órája. Már tizenegy is elmúlt. Nyina elnevette magát. Szép, csengő hangon nevetett.

— Borzalmas, maga mennyire le akar rázni engem. Igaz, hogy októberben korán sötétedik, így talán azt is hiheti, hogy már éjszaka van.

— Nem viccelek. Magúknál nemcsak az óra jár rosszul, de a naptár is.

— Miért gondolja? Talán azt akarja mondani, hogy most nem is október van, hanem február?

— December — mondtam. De mintha magamnak se hinnék, az újságra pillantottam, a dívány mellett. „December 23.” — olvastam a címlapon.

Kicsit hallgattunk. Reménykedtem, hogy a lány elköszön. О azonban ezt kérdezte váratlanul:

— Vacsorázott már?

— Nem emlékszem — feleltem őszintén.

— Szóval nem éhes?

— Nem. Nem vagyok éhes.

— Én igen.

— Nincs otthon ennivaló?

— Hát nincs. Üres a konyha. Tisztára üres. Vicces, mi?

— Nem is tudom, mit csináljak — mondtam én. — Pénzed sincs?

— Van egy kevés. De már minden zárva van. Mit vehetnék ilyen későn?

— Uhum — helyeseltem. — Minden zárva. Hát ha akarja, bekukkantok a hűtőszekrénybe, megnézem, mi van itthon.

— Magának hűtőszekrénye van?

— Van ám. Elég régi. „Széver.” Tudja, milyen.

— Nem tudom. És ha talál valamit, akkor mi van?

— Fogok egy taxit, és viszek magának. Maga meg lejön a ház elé, és átveszi.

— Messze lakik? Én a Szivcevoj közben, a 15/25-ben.

— Én viszont a Moszfilm utcában. A Lenin-hegyen, az egyetem mögött.

— Azt nem ismerem. De nem baj. Ezt jól kitalálta. Kösz. De mi van a hűtőszekrényben? Csak úgy kérdezem. Ne gondolja, hogy…

— Őszintén szólva, nem is tudom. Kiviszem a telefont a konyhába, és megnézzük együtt, jó?

Átvonultam a konyhába, mögöttem tekergeti a zsinór, mint a kígyó.

— így — szóltam a kagylóba —, most kinyitjuk a hűtőszekrényt.

— Maga ki tudja vinni a telefont? Ilyet se hallottam.

— Hát persze. Miért? A maguk telefonja hol van?

— Az előszobában. A falon. Oda van erősítve. Na, mi van a hűtőszekrényben?

— Mi is? Lássuk csak. Ebben a dobozban tojás. Nem érdekes.

— Tojás?

— Aha. Tyúktojás. De van csirke is. Csirkét vigyek? Nem. Ez a mélyhűtött francia csirke ítéletnapig se fő meg. Maga tízszer éhen halna addig, és közben a mama is rég megjön. Jobb, ha kolbászt viszek. Vagy van itt, lám, egy doboz marokkói szardínia, az a 60 kopejkás. Hozzá fél üveg majonéz. Hallod?

— Igen — mondta Nyina halkan. — Miért viccel velem így? Először még nevetni akartam, de aztán nagyon elszomorodtam.

— De miért? Tényleg ennyire éhes vagy?

— Nem. Tudhatja.

— Mit tudhatok?

— Tudja azt maga jól — szólt a lány, és elhallgatott. Majd ezt kérdezte: — Vörös kaviárja például nincs?

— Az nincs. De halfilé, az van.

— Na elég! — mondta Nyina röviden. — Beszéljünk másról. Mindent értek.

— Mit értesz?

— Maga is éhes. Beszéljen inkább arról, mit lát, ha kinéz az ablakon.

— Ha kinézek? Igen. Indigópapírgyárat, az van itt. Fél tizenkettő, éppen vége a műszaknak, jönnek a lányok kifelé. Azonkívül a „Moszfilm” stúdiót látom meg a tűzoltóparancsnokságot. És a vasutat. Indul a villanyvonat.

— Maga ezt tényleg látja?

— Hát a vasút egy kicsit messze van. Csak a kivilágított ablaksor látszik ide.

— Na. Már megint hazudik.

— Nem szabad ám így beszélni az öregebbel. Én nem hazudhatok. Legfeljebb tévedhetek. De miben tévedtem?

— Abban, hogy látja a vasutat. Azt nem lehet látni.

— Hogyhogy? Láthatatlan?

— Nagyon is látható. De az kizárt, hogy az ablakok ki legyenek világítva. Maga pedig ki se nézett az ablakon.

— Miért? Itt állok épp az ablaknál.

— És a konyhában ég a lámpa?

— Persze hogy ég. Ha nem égne, azt se láttam volna, mi van a hűtőben, mert abban meg kiégett a belső világítás.

— Na tessék, most kapom rajta harmadszor.

— Kedves Nyina, mennyiért magyaráznád meg, min kaptál rajta?

— Mert ahhoz, hogy kilásson az ablakon, előbb le kellett volna szednie az elsötétítőt. Ha viszont azt leszedi, előbb el kellett volna oltania a villanyt. Hát nem?

— Hát nem! Mi a csudának kéne elsötétíteni az ablakot? Háború van? Vagy mi?

— Jaj, ez már sok! Ekkorát azért mégse… Talán béke van?

— Jó, jó, értem. Vietnam, Közel-Kelet… De nem erről beszélek.

— Én sem erről beszélek… Maga rokkant?

— Nem, hál isten! Mindenem ép.

— Akkor felmentése van?

— Micsoda felmentésem?

— Hát miért nincs a fronton?

Ekkor fogtam gyanút. Bolonddá tett? De olyan természetesen és komolyan csinálja! Kis híján megijedtem.

— Milyen fronton kellene lennem, Nyina?

— A fronton! Ahol a többiek. Ahol a papám is. De maga különben is nagyon furcsán beszél. Lehet, hogy a csirke meg a tojás nem is hazugság?

— Semmit nem hazudtam. Nincs semmiféle front. De tényleg, nem mehetnék oda?

— Én nem viccelek — mondta Nyina, már majdnem kiabált. — Maga pedig hagyja abba! Először még érdekes volt és jópofa, de most már valahogy nem olyan jó. Bocsásson meg, de most már mintha nem is tréfálna, hanem mintha igazat mondana.

— Becsületszavamra, kislány! Igazat beszélek.

— De én már nagyon rosszul érzem magam. A tűzhely is majdnem kihűlt. Kevés a fa. Sötét is van, csak a mécses ég. Ma nincs áram. És nincs kedvem itt egyedül üldögélni. Már magamra szedtem minden meleg holmit.

Élesen, haragosan megismételte a kérdést:

— Maga miért nincs a fronton?

— Milyen fronton lennék? — Most már komolyan vettem. — Milyen front lehetne 1972-ben?

— Tréfálkozik? — Hangja megint elváltozott. Bizalmatlan lett. Mintha egy még kisebb gyereké lett volna, aki alig látszik ki a földből. Hirtelen egy rég elfelejtett kép jelent meg előttem a nagyon messzi, harminc évnél is távolabbi múltból. Tizenkét éves vagyok. Szobánkban csöpp vaskályha áll, én a díványon ülök, a lábam lógatom, gyertya ég vagy petróleumlámpa, nem is tudom, és a csirke? Valószerűtlen, mesebeli madár, olyat csak a mesékben esznek, de csirkére nem is gondolok…

— Miért hallgat? Jobb, ha beszél! — szólt Nyina.

— Hányban vagyunk, Nyina? Melyik évben?

— Negyvenkettő — felelte Nyina. Összeállt a kép. Minden képtelenség a helyére került. Nem ismeri a Rosszija mozit. A telefonszám hat jegyből áll. Az elsötétítés…

— Nem tévedsz? — kérdeztem.

— Nem.

Hitt abban, amit mondott. Lehet, hogy a hangja téveszt meg? Lehet, hogy nem is tizenhárom éves? Talán egy negyvenéves asszonnyal beszélek, aki akkor, kislány korában megtébolyodott, és most is azt hiszi, hogy akkor van?

— Figyeljen — mondtam nyugodtan. — Ne tegye le a kagylót. Ma 1972. december 23. van. Huszonhét éve vége a háborúnak. Ezt tudja?

— Nem tudom — mondta Nyina.

— Tizenegy óra elmúlt. Hogyan bizonyítsam be magának?

— Jó — felelte Nyina engedékenyen. — Én is tudom, hogy maga nem fog nekem csirkét hozni. Nincs is francia csirke.

— Mindjárt tudhattam volna.

— Honnan?

— Mert Franciaországban németek vannak!

— Franciaországban réges-rég nincsenek németek. Legfeljebb német turisták. De német turisták nálunk is vannak.

— Hogy? Micsoda? Ki engedi ide őket?

— Miért ne engednék?

— Eszébe ne jusson azt mondani, hogy a fritzek győznek! Maga ellenség! Vagy kém!

— Ugyan már. A KGST-ben dolgozom. A Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsában. Magyar ügyekkel foglalkozom.

— Tessék. Megint hazudik. Magyarországon is fasiszták vannak!

— A magyarok már réges-rég elkergették a fasisztákat! Magyarország szocialista népköztársaság.

— Jaj, én már úgy féltem, hogy maga tényleg valami ellenség. De úgy látszik, maga ezt az egészet csak kitalálja. Ne is tiltakozzon! Inkább mesélje el, mi lesz ezután. Akármit kitalálhat. Amit csak akar. Csak jó legyen! Szépen kérem. És bocsánat, hogy gorombáskodtam, de egyszerűen nem értettem.

Én se akartam már vitatkozni vele. Miért? Hogy is értessem meg? Megint az jelent meg, ahogy 42-ben üldögélek a szobában, és mennyire szeretném megtudni, mikor veszik be a mieink Berlint, és hogyan végeznek Hitlerrel! És azt is annyira szeretném tudni, hol veszíthettem el az októberi kenyérjegyemet! Ezt mondtam:

— 1945. május 9-én legyőzzük a fasisztákat.

— Nem lehet. Nagyon soká lesz!

— Figyelj, Nyina, ne szakíts félbe! Én jobban tudom. Berlint május 2-án vesszük be. Majd lesz is egy ilyen kitüntetés: „Berlin felszabadításáért!” Hitler öngyilkos lesz. Mérget vesz be, és ad belőle Éva Braunnak is. Az SS-legények a birodalmi kancellária udvarára cipelik a tetemet, leöntik benzinnel, meggyújtják…

Már nem is Nyinának meséltem. Inkább magamnak. Türelmesen ismételgettem a tényeket. Hátha Nyina nem hiszi el, vagy nem fogja fel rögtön. Visszatértem arra, amiről magyarázatot kért. Amikor Sztálin haláláról beszéltem, ismét bizalmatlanná vált. De Jurij Gagarinról és az átépült Arbat városrészről is szólhattam; sikerült újra bizalmat keltenem benne. Kis híján megnevettettem, mikor elmeséltem, hogy a nők trapéznadrágot és rövid szoknyát fognak hordani. Felmerült az is, hogyan lépték át a mieink a német határt. A valóság elmosódott. Nyina, a kislány és Vagyim, a kisfiú ültek a díványon, rám figyeltek. De ördögien éhesek voltak. Vagyim még pocsékabbul állt, mint Nyina, mert a kenyérjegyét is elveszítette. Hónap végéig egyetlen jegyük van, anyjának és neki, egyetlen munkásjegyük. Mert Vagyim eldobálta a jegyét valahol az udvaron, és csak tizenöt évvel később jutott eszébe, hova szórhatta, és ez nagyon keserves, mert még egy hét múlva is megtalálhatta volna, ha rájön, hogy a rácsra dobta a kabátját, mikor focizni szaladt, és akkor potyogott ki a jegy, és csakis a pincébe eshetett! Nyina belefáradt a sok szép mesébe. Akkor ezt kérdeztem tőle:

— Ismered a Petrovka-udvart?

— Ismerem. Nem fogják átkeresztelni?

— Nem. Figyelj csak!

És elmondtam, hogyan kell az árkádok alatt bejutni az udvarba, és ott van az udvar mélyén a pince, ráccsal elkerítve, és ha most 42 október közepe van, akkor a pincében egész biztosan ott hever a kenyéijegy. Mert mi ott fociztunk az udvarban, és én ezt a jegyet ott veszítettem el.

— Szörnyű! — mondta Nyina. — Nem éltem volna túl. Most rögtön meg kell keresni! Keresse meg.

Rákapcsolt a játékra. Megszűnt a valóság, már egyikünk sem tudta, melyik évben vagyunk. Az időn kívülre kerültünk, mégis valahogy közelebb 1942-höz.

— Én már nem találhatom meg. Nekem sok év telt el azóta. De te, ha tudsz, menj el érte! A pincébe vezető ajtó valószínűleg nyitva van. Végső esetben azt is mondhatod, te vesztetted el a jegyet.

Ebben a pillanatban szétkapcsoltak. Nyina már nem volt a vonalban. Valami reccsent, és így szólt egy női hang:

— Száznegyvenhárom-tizennyolc-tizenöt? Ordzsonikidze város hívja magát.

— Tévedés.

— Elnézést — mondta a nő közömbösen, és letette.

Szaggatott bugás hallatszott. Azonnal Nyina számát tárcsáztam. Bocsánatot kell kémem, nevetnem kell vele együtt. Buta dolog ez a szétkapcsolás.

— Igen — mondta Nyina. A felnőtt Nyina hangja.

— Maga az? — kérdeztem.

— A, te vagy, Vagyim? Mi az, nem tudsz aludni?

— Bocsáss meg — mondtam. — Én most a másik Nyinával akarok beszélni.

— Micsoda?

Letettem a kagylót, újra tárcsáztam.

— Megőrültél? — kérdezte Nyina. — Ittál?

Értelmetlen lett volna tovább kísérletezni. Az ordzsonikidzei hívás mindent a helyére tett. Milyen számot mondott a kis Nyina? Arbat 3? Nem. Arbat 1-32-30? Nem. 40?… A nagy Nyina felhívott.

— Egész este itthon ültem — közölte. — Gondoltam, telefonálsz és megmagyarázod, minek köszönhetem a tegnapi viselkedésedet. De látom, teljesen megőrültél.

— Biztosan — hagytam rá. Semmi kedvem nem volt elmondani a másik Nyinával történt beszélgetésemet.

— De ki az a másik Nyina? — kérdezte ő. — Ez valami jelképes szöveg? Így akarod tudtomra adni, hogy másnak szeretnél engem?

— Jó éjszakát, Nyinocska — mondtam én. — Holnap mindent megmagyarázok.

…De még nincs vége a fura történetnek, és a befejezés talán még érdekesebb.

Másnap reggel anyámhoz mentem, hogy rendbe rakjam a kamrát. Három éve ígérgettem, most végre sort kerítettem erre is. Anyám semmit sem dob ki, amiről azt hiszi, egyszer még szükség lehet rá. Vagy másfél órát turkáltam régi újságok, tankönyvek meg a Nyiva folyóirat mellékletei közt. Minden tiszta volt, a könyvek mégis az átmelegedett por ódon szagát árasztották. No és: kezembe akadt egy 1950-es telefonkönyv! A kötetet cédulák, szakadt sarkú, maszatos feljegyzések dagasztották. Annyira ismertem ezt a könyvet! Hogyan is feledkezhettem meg róla?! Ha nincs a beszélgetés Nyinával, talán most sem veszem észre. Röstelltem magam. Mint amikor hűséges szolgálatban kirojtosodott öltönyét kínálja az ember az ószeresnek… Az első négy jegyre emlékeztem: G-l-32… Azt is tudtam, hogy a telefon a Szivcevoj közben van, a 15/25. számú házban, feltéve, hogy nem csaptak be, feltéve, hogy egyikünk sem ejtette át a másikat. De hogy találjam meg a könyvben a számot? Reménytelen vállalkozás. Kihoztam a zsámolyt a folyosóra, letelepedtem, kezemben a könyvvel. A mama semmit sem értett, csak nevetett, mikor elment mellettem és mondta:

— Mindig ezt csinálod. Elkezded pakolni a könyveket, tíz perc múlva már olvasol, és fuccs a takarításnak.

Nem vette észre, hogy a telefonkönyvet olvasom.

És megtaláltam! Kiderült, hogy ez a szám még húsz évvel ezelőtt is élt. Ugyanabban a lakásban, Florov K. G. néven!

Elismerem, hogy hiábavalósággal töltöttem az időmet. Olyat kerestem, amiről tudnom kellett, hogy nincs. De hiszem, hogy tíz tökéletesen normális ember közül legalább egy ugyanezt tette volna a helyemben. Hát elmentem a Szivcevoj közbe.

Az új lakók semmit sem tudtak Florovékról; azt sem, hogy lakott-e itt valaha ilyen nevű család. A gondnokságon viszont szerencsém volt. Találtam egy könyvelő nénit, aki emlékezett Florovékra, és kiböngészte nekem a nyilvántartás minden idevágó adatát.

Mire az új lakótelepre értem, besötétedett. A panelházak közt forgószél söpört. Az emeletes áruházban — olyan, mint a többi — mélyhűtött francia csirkét árultak. Kísértésbe kerültem, ne vegyek-e egyet, hogy elvigyem Nyinának. Ahogy ígértem. Még ha harminc év késéssel is.

Jól tettem, hogy nem vettem. A lakásban nem volt senki. A csöngő hangja úgy visszhangzott, mintha lakatlan lenne az egész. Elköltöztek?

Majdnem eljöttem. De ha már kijöttem ilyen messzire, fogtam magám, becsöngettem a szomszéd lakásba.

— Elnézést, Florova Nyina Szergejevna a maguk szomszédja?

Fiatalember, trikóban, füstölgő forrasztópákával a kezében. Egykedvűen

mondja:

— Elutaztak.

— Hová?

— Északra. Már egy hónapja. Tavaszig vissza sem jönnek. Sem Nyina

Szergejevna, sem a férje.

Bocsánatot kértem, és elindultam a lépcsőn lefelé. Arra gondoltam, hogy Moszkvában talán több 1930-ban született Nyina Szergejevna Florova is él. De újra kinyílt az ajtó a hátam mögött.

— Várjon! — szólt utánam az iménti fiatalember. — Anyám akar valamit mondani.

Az ajtóban egy asszony jelent meg pongyolában; láthatóan most kapta magára.

— Kicsodája maga Nyinának?

— Ismerőse — mondtam. — Egyszerű ismerőse.

— Nem Vagyim Nyikolajevicsnek hívják?

— De. Vagyim Nyikolajevics vagyok.

— Na tessék! — lelkendezett az asszony. — Majdnem elszalasztottam magát. Nyina soha nem bocsátotta volna meg nekem! Mondta is Nyina nekem: Nem bocsátom meg, ha elszalasztod. Tűzött ide magának valami cédulát az ajtóra, de az nincs, biztosan letépték a gyerekek. Egy hónapja ment el. Azt ígérte, visszajön decemberben, ha egy mód van rá, igyekszik visszaérni, messze van ám az…

Nézett rám, álldogált az ajtóban, mintha azt várná, majd csak feltárom a titkot, elmesélem neki boldogtalan szerelmünk históriáját. Biztosan kikérdezte Nyinát is, kije-mije vagyok, és Nyina szintén azt felelte: „Egyszerű ismerős”.

Kisvártatva mégis kihúzott a pongyolája zsebéből egy levelet.

„Kedves Vagyim Nyikolajevics!

Természetesen tudom, hogy nem fog eljönni. Hogyan is hihetne az ember gyermekkori ábrándjainak, amelyekről maga is tudja, hogy ábrándok, nem egyebek. De a kenyérjegy, amelyről beszélt, ott volt a pincében…”

Márkus István fordítása

KETTÉSZAKÍTOTT ÉLET

1

Valahol Kaljazin fölött, ahol a szélesen hömpölygő Volga éles kanyart ír le, és meredek part néz a vízre, van egy fenyőfákkal benőtt nagy sziget. Három oldalról a Volga fogja körül, a negyediken a nyílegyenes meder, mely akkor képződött, amikor Uglicsnál megépítették a gátat, és a víz szintje megemelkedett. A sziget és a vízfelület mögött megint fenyves kezdődik. A víz felől sűrűnek, sötétnek, végtelennek tetszik az erdő, de közelebbről nézve kiderül, hogy nem is annyira járhatatlan, ösvények és utak szelik át, amelyek, mivel a talajt homok borítja, eső után is szárazak.

Az egyik út, ahogy elhagyja az erdőt, a rozsföldön át a vízparthoz vezet. Vasárnap, ha jó az idő, autóbusz hozza az embereket horgászni, napozni, motorcsónakok, kirándulóhajók kötnek ki. Ezüstszínű meg narancssárga sátrakat is látni, amerre a turisták zöme tanyázik. Magányra vágyva indulnak útnak, most meg egy tenyérnyi helyet keresnek a sátorrengetegben, ahol a magukét felverhetik. Morogva szedik össze az eldobált szemetet, konzervdobozokat, miegyebet, szidják a barbárokat, akik meggyalázzák a szűz természetet; mikor aztán eltávoznak, ők is zavartalanul otthagyják a saját kiürült dobozaikat meg a felgyülemlett hulladékot. Esténként tábortüzek gyúlnak, készül a tea. Ezek már nem afféle gyalogos turisták, akik csak annyit cipelnek, amennyi a hátizsákban elfér; ezek nem nótáznak, nem viháncolnak. Leginkább családostul érkeznek, elhozzák a kutyát is, mindehhez több napi élelmet petróleumfőzőstül.

A fáradt arcú, félkarú erdész, aki ugyancsak fürödni jár ide, már megszokta, hogy meg se haragudjék, erdejét se féltse a tűztök Ezek a turisták rendes, fegyelmezett népség: a tüzet el tapossák vagy lelocsolják.

A félkarú erdész levetette tölgyfaleveles sujtással díszített kincstári zekéjét, lehúzta nadrágját, csizmáját, és máris a vízben gázolt óvatosan, nehogy üvegbe, éles kőbe találjon lépni. Amikor derekáig ért a víz, megállt, mély lélegzetet vett és elmerült. Oldalazva úszott, félkarosan. Nagyezsda ilyenkor a parton maradt Olenykával, és az edényeket súrolta el; az erdészlaknál nem volt kút. Ha a mosogatást befejezte, és az erdész még a vízben volt, Nagyezsda egy kőre ült, ott várta a férfit. Nézte a vizet, a túlparton gyújtott tábortüzek fényeit és erről, nem tudni, miért, egy nagyváros kivilágított utcája jutott eszébe; ilyenkor szeretett volna elutazni Moszkvába, Leningrádba. Amikor észrevette, hogy az erdész kifelé igyekszik, elébe ment, míg térdéig nem ért a víz, így nyújtotta oda neki az üres vödröket; az erdész pedig visszalépkedett oda, ahol a víz mélyebb és tisztább, ott merített a folyóból.

Ha turista volt a közelben, az erdész magára terítette zekéjét. Soha nem akart ráijeszteni senkire; lágyan, udvariasan szólt, fejét igyekezett balra fordítani, hogy ne lássák arcán a sebhelyet.

Az erdő felé haladva meg-megállt, felszedegette a papírt, a kacatot, és elvitte a gödörhöz, amit tavasszal gondosan kiásott az út mentén, de amit rajta kívül soha senki nem vett igénybe.

Ha nem ért rá, vagy ha már elmúlt a szezon, és senki nem volt a parton, az erdész sem időzött a víznél, hanem sebtiben megmerítette a vödröket, és sietett haza. Nagyezsda ugyanis csak hét végén jött el hozzá, Olenyka pedig, a csöppség, félt egyedül az erdészházban. A víztől a házig egyenes, jól kitaposott út vezetett a magas fenyőfák fent rózsaszínű, lefelé sötétedő törzseinek sorfala között; a fák alatt szürkülő tűlevelek rétegein gomba nőtt és áfonyabokor.

Az erdész nem szerette a gombát, nem is szedett. De Olenyka sokszor gyűjtögette. Az erdész, hogy a gyerek kedvében járjon, megtanulta lesózni és a padláson kiszárítani a gombát; amikor Nagyezsda megjött, neki adták az egészet.

Olenyka rokon lányka volt: unokahúgocska. Apja — sofőr, az erdész öccse — három esztendeje halt meg. Idevalósiak voltak mindketten, az erdész is, név szerint Tyimofej Fjodorovics meg az öccse is, akit Nyikolajnak hívtak. Tyimofej fél karral tért vissza a harctérről, és itt húzta meg magát a erdőben. Nyikolajt nem vitték el a háborúba: fiatal volt. Tyimofej nőtlen maradt, Nyikolaj 1948-ban vette el Nagyezsdát. Egy lányuk született, Olenyka. De Nyikolajt váratlan baleset érte, és a kórházban meghalt.

Azelőtt az erdész ritkán látta az öccsét és a családot. De mikor Nyikolajt eltemették, és jött a nyár, Tyimofej meglátogatta sógornőjét a városban, és meghívta a kicsivel az erdőbe. Tudta, hogy Nagyezsda kórházi ápolónő, rokonok nélkül él, és pénzzel sincs valami jói eleresztve. Talán ezért is hívta meg.

Nagyezsda ettől fogva minden nyáron levitte a leánykát Tyimofej bácsihoz, és otthagyta egy hónapig vagy tovább, maga pedig hét végén járt ki hozzájuk. Ilyenkor rendet csinált, kisöpörte, felmosta a házat, igyekezett hasznossá tenni magát; Tyimofej persze nem fogadott el pénzt a kislány után. Hogy az asszony, ahelyett hogy pihenne, tesz-vesz, munkálkodik a házban, Tyimofejt bosszantotta is, de meg is hatotta.

Augusztus vége volt. Az idő elromlott, éjjel már hideg és nedvesség terjengett, mintha a pincéből bújna elő, vagy a tengerről szállana ide. A turisták eltűntek. Eljött az utolsó szünidei szombat. Tyimofej azt ígérte, három nap múlva ő maga viszi a kislányt a városba az iskolai évnyitóra. Olenyka most került elsőbe. Nagyezsda tehát az utolsó éjszakát töltötte sógora házában, tavaszig. Lehet, hogy az erdész november elején még bemegy Kaljazinba az ünnepekre, de az is lehet, hogy újévig nem látják már egymást.

Nagyezsda mosogatott. A szappan a homokon, körülötte a vacsoraedény sorakozott. Nagyezsda bokáig árvízben, a rongyot végighúzza a szappan oldalán, aztán az edényt súrolja körül, majd egyenként leöblíti vízben. Ólja egy darabig a parton didergett, aztán elfutott a rekettyésbe rókafiát keresni. Az erdész egy kövön ült, vállára terítve zekéje; fürödni nem akart, de otthon sem fogta a hely, nem is volt dolga. Hallgattak.

Nagyezsda, ahogy a csészéket öblögette, le-lehajolt, és az erdész látta barnára sült, izmos, fiatal lábát, és zavart érzett, mert nem mondhatta meg, hogy azt szeretné: maradjon vele örökre. Könnyebben szólt volna, ha az asszony nem Nyikolaj özvegye. De mert az volt, igyekezett nem nézni arrafelé, inkább a szürke vizet bámulta meg az erdő tömör, fekete falát és a magányos tábortüzet odaát, amit már nem turisták raktak, hanem a faluból kijáró halászok.

Nagyezsda is feszengett. Mintha várt volna valamire. Amikor az erdész ismét rápillantott, felegyenesedett, és piros pettyes kendője alá gyömöszölte kibomlott szőke hajfonatát. A nap kiszívta nyáron a haját, világosabb lett, mint a bőre; a foga és a szeme fehéije szinte világított. Tyimofej elkapta a tekintetét. Úgy rémlett, Nagyezsda nem úgy néz rá, ahogy kell, hanem valahogy túlságosan nyíltan. Rá, Tyimofej re így nem szabad nézni, ő csúf és rokkant, és bátyja is a meghalt férjnek; nem lehet így nézni őrá, még akkor sem, ha titokban azt szeretné, igenis, hogy Nagyezsda maradjon itt vele.

Az asszony csak állt és nézett, és az erdész, ha elkapta is a tekintetét, nem tudott nem rágondolni már. A melle kicsi, a dereka karcsú, a nyaka vékony. De a lába erős. Erős a karja is, erős és telt. A szeme — lám — világít a szürkületben, mintha világoskék lenne. Nem akarta, mégis visszanézett. Válaszolt az asszony tekintetére, és édes fájdalmat érzett: a válla táján támadt, majd a mellébe hatolt, onnan a torkába vándorolt, és nehezebbé tette várakozását, hogy mi történhet, hogy minek kell ma megtörténnie.

Már nem tudta levenni a szemét Nagyezsdáról. Megrettent, amikor az asszony szája megnyílt, szinte megijedt a hangtól, a szavaktól, amelyek megtörték ezt a furcsa pillanatot:

— Eriggy haza, Tyima, vidd be Olenykát, mert fázik. Mindjárt megyek én is.

Tyimofej gyorsan felállt. Megkönnyebbülést érzett és erős hálát, hogy Nagyezsda ilyen semmitmondó, mégis kedves és helyénvaló szavakat talált.

Hívta Ólját, és indult vele. Nagyezsda ott maradt, tovább súrolta az edényeket.

2

Dag kényelmesen elhelyezkedett a kopott karosszékben, a listát maga elé terítette az asztalon és olvasni kezdte hangosan, ujjával követve a sorokat. Hunyorgott. Látása újabban romlik, bár erről nem vesz tudomást, nem óhajt tudomást venni.

— A tartalék rádióállomást magadhoz vetted?

— Igen — felelte Pavlis.

— A második ponyvát?

— Olvasd végig a listát! Szató, nincs fekete ceruzád?

— Nincs — válaszolt valaki. — Elfogyott.

— Vidd a harmadik oxigénsátrat is — szólt megint Dag.

— Nem kell.

— A második generátor?

— Itt van. Az a 32. pont.

— Jó. Hány ballont viszel?

— Eleget.

— Sűrített tej? Fogkefe?

— Mi az? Turistaútra akarsz felszerelni?

— Vidd csak el a kompótot is, nekünk nem kell.

— Majd beugróm hozzátok, ha kompótot kívánok.

— Nem lesz túl egyszerű.

— Jó — mondta Pavlis. — Tréfáltam. Nem is akarok hozzátok jönni.

— Ahogy gondolod — felelte Dag.

A képernyőt figyelte. A robotok úgy mászkáltak a drótkötélen, mint levéltetvek a fűszálon.

— Ma költözöl át? — kérdezte Dag.

Dag már sietett volna. Úgyis két napot veszítettek, amíg a zsákmányt vontatásra előkészítették. Újabb két hét kell a fékezéshez és a leszállási manőverekhez.

Szató feljött a vezérlőindra, közölte, hogy a csónak kész, mindent beraktak.

— Lista szerint? — érdeklődött Dag.

— Igen. Pavlis ideadta a másodpéldányt.

— Helyes — mondta Dag. — De tedd csak be a harmadik oxigénsátrat is.

— Már betettem — felelte Szató. — Nekünk még van elég. Különben is mindegy. Úgysem lesz szükségünk ilyenre.

— Én a helyedben — szólt oda Dag Pavlisnak — rögtön átköltöznék.

— Minden kész — tette hozzá Szató.

Dagnak igaza van. Jobb lesz most mindjárt átmenni, ha hiányozna valami, még visszajöhet; nem lesz nehéz utolérnie az űrhajót. Néhány hétig úgyis vesztegelnie kell azon a másik, halott űrhajón, míg belakja, kiismeri. Ki tudja, mikor és miért hagyták el gazdái? Mióta vándorol céltalanul, mint régi tengereken a bolygó hollandi, arra ítélve, hogy (ha véletlenül nem találkoznak vele) évmilliókon át zuhanjon a kozmosz fekete ürességében, míg valamely csillag vagy bolygó magához nem rántja, vagy darabokra nem csapja szét egy beleütköző meteorit. A Tejútrendszernek ez a tája, melyen át hazafelé tartottak, üres, és távol esik a már kipróbált, ismert utaktól; ide ritkán vetődik el űrhajó. Kivételes, szinte hihetetlen felfedezés ez a kihalt, irányítás nélkül hagyott, egyébként tökéletesen ép űrhajó. Dag kiszámította, hogy ha el vontatják, üzemanyaguk a külső bázisig kitart. De csak akkor, ha saját terhüket kidobálják, ha mindent kihajigálnak a semmibe.

Valakinek hármuk közül át kellett mennie a zsákmányolt hajó fedélzetére, hogy tartsa a kapcsolatot és ellenőrizze az űrhajó működését. Pavlis vállalta.

— Megyek — mondta Pavlis. — Felállítom az oxigénsátrat, kipróbálom a rádiókapcsolatot.

— Óvatosan — dünnyögte Dag, váratlanul elérzékenyülve. — Nehogy…

— Az a fontos, hogy el ne veszítsetek — mondta Pavlis. Egy percre még benézett a kabinjába, nem felejtett-e ott valamit, és hogy búcsút vegyen a szűk, kényelmetlen hajléktól, amely hónapokig volt otthona. Hamarabb búcsúzik tőle, mint gondolta. Hirtelen, az utolsó csavarig ismerős, üres falak előtt, mintha bűnösnek érezte volna magát érzelgőssége miatt.

Elindult. Szató ügyesen kormányozta az űrcsónakot az elhagyott űrhajó egyik fedélzeti bejárata elé. Nem volt nehéz kitalálni, hogy itt volt a mentőcsónak helye. De mentőcsónak nincs, csak egy műszer leng ide-oda. Pavlis széles bejárati folyosón tolta maga előtt az oxigénsátrat és a ballonos bálát, míg egy kabinhoz ért az irányítópult közelében. Úgy döntött, itt telepszik meg. A helyiség formája, mérete arra vallott, hogy egykori lakói alacsonyabbak voltak, mint az emberek. Talán masszívabbak is. Bútor nem volt; semmi, amiből az űrhajó gazdáinak testi felépítésére következtethetett volna. De lehet, hogy nem is kabin, hanem raktár volt a helyiség. Még nem tudták alaposan megvizsgálni a hajót, ez is Pavlisra várt. Az űrhajó rendkívül nagy volt. Az utazás érdekesnek ígérkezett.

Először is be kellett rendezkedni. Felállították az oxigénsátrat, Szató segített. A zsilipkamra a szoba ajtajához került; ellenőrizték, elég gyorsan töltődik-e fel a sátor levegővel. Minden kifogástalanul működött. Volt valami otthonféle már, ahol Pavlis szkafander nélkül létezhetett. A szkafanderre akkor lesz szüksége, ha kilép a szobából.

Pavlis kipakolta a holmiját, Szató eközben a világítást szerelte fel, és a rádiókapcsolatot próbálta ki. Mindent úgy rendeztek el, hogy Pavlis létezni tudjon eljövendő tartós magányosságában.

Majdnem hat órájuk ment rá, hogy egymásra kapcsolják a két hajót; Dag maximális vontatási biztonságra törekedett. Pavlis aztán az irányítópulthoz ment, onnan figyelte, hogyan maradoznak el az ezüstös tartályok, melyeket a raktárkamrákból az űrbe engedtek; úgy maradt el egyik a másik után, ahogy vonatablakból látja az ember a peronon álldogáló integetőket. Amikor az űrhajó terhelése tűrhető szintre csökkent, Pavlis — most már egyedül — komolyabb feladataihoz látott.

Az irányítópult nem valami sok információval szolgált. Különös állapotban volt a pult is, a fülke is. Mintha egy elszánt huligán garázdálkodott volna itt. Vagy nem is huligán, hanem egy kezdő rádióamatőr, aki méregdrága, szerfelett bonyolult géphez jutott, és nem nyugodott addig, míg diribdarabokra nem szedte, hogy aztán valami kezdetleges detektoros adóvevőt fusizzon belőle. Tranzisztorokat vert be szögek gyanánt, nyomtatott áramkörökből dobozt fabrikált, a platina fóliával végképp nem tudott mit kezdeni, hát kitapétázta vele a falat. Valószínű volt — ezt a feltevést Dag már megfogalmazta, mikor először körülnéztek itt az űrhajót eredetileg tökéletes automatika irányította, de valaki fogta magát, leszaggatta a védőburkolatokat, rövidre zárta a vezetékeket, és mintha arra törekedett volna, hogy a leállított kronométer alkatrészeiből közönséges ébresztőórát rakjon össze. A gépezetek élveboncolása nyomán töméntelen szerkentyű hevert szanaszét. Az a gézengúz sebtében szétdobált mindent, mintha sietett volna befejezni művét és elbújni, mire szülei megjönnek.

Pavlis furcsállta, hogy sehol egy szék, fotel vagy valami hasonló. Lehet, hogy ezek azt se tudták, mi a szék? Földön ültek? Gurultak, mint a ballagófű vagy az ördögszekér? Pavlisnál ott volt a kamera, mindent filmezett. Bármi történik, a felvételek megmaradnak. Szkafandere csúcsán alig hallhatóan búgott az adóvevő, ettől még süketebbnek érezte a csendet. Olyan csönd volt ez, amelyben, úgy rémlett, lépések suhognak, zajok pattognak. Legszívesebben lábujjhegyen járt volna, mintha oka lenne félni, hogy senki sincs. Jobb lett volna, ha kikapcsolhatja a sisakcsúcs zaj fogóját, de nem tehette. Hátha mégis zaj támad a hajón: hadd hallja! De ahogy erre gondolt, furcsa rossz érzés fogta el. Azon kapta magát, hogy váratlanul sugárpisztolya markolatához nyúl.

— Atavizmus — dünnyögte. Nyilván hangosan, mert Dag megszólalt az adóvevőben:

— Mi van?

— Semmi — felelte Pavlis. — Megszoktam, hogy jobbára együtt vagyunk. Kínos.

Mintha kívülről látta volna önmagát: emberke, csillogó szkafanderben, mint bogár az üvegben, körülötte mindenféle kacat.

A folyosó, amelyről kabinja nyílt, körkörös, üres helyiségbe torkollott. Pavlis ellökte magát a bejárattól, két ugrással a túlfelén volt. Ott ismét folyosó nyílt valamerre. A fal mindenütt egyforma világoskék, majdnem fehér, mintha a nap szívta volna ilyenre. A sisaklámpa fénynyalábja visszaverődött a falról. Kanyar következett. Pavlis lerajzolta magának.

Az alaprajz elliptikus. Az űrhajó első részében vannak a teherkamrák és a hangártér; valamikor ott kellett lennie a segédűrhajónak vagy a mentőhajónak. A vezérlőpultot folyosó köti össze ezzel a kör alakú helyiséggel. Ugyanonnan a vezérlőpulttól még három folyosó nyílik. A hajtómű helyét már felfedezték, de a vázlatba még nem rajzolták be. Lesz ideje erre is.

Mintegy száz lépés után félig nyitott helyiséghez ért. Fehéres, lapos tárgy feküdt előtte. Lassan közelítette meg. Fejét, hogy a sisaklámpa odavilágítson, lehajtotta. Mintha rongy lenne. Fehér rongy, amely a légüres térben megmerevedett. Át akarta lépni. De akaratlanul hozzáért, és amit rongynak nézett, azonnal porrá omlott, és szétszóródva elenyészett.

— Kár — mondta.

— Történt valami? — kérdezte Dag.

— Ne figyelj ide — szólt Pavlis —, vagy kikapcsolom az adóvevőt.

— Azt szeretném én látni. Meg ne próbáld, mert tüstént odamegyek. Inkább csináld a vázlatot.

— Csinálom — mondta Pavlis, és berajzolta ezt a helyiséget is.

A folyosó kiszélesedett és többfelé ágazott el. Pavlis még nem tudta megkülönböztetni őket. Kiválasztotta a legszélesebbet, a középsőt. Ez egy másik bezárt teremhez vitte.

— Elég is lesz mára — mondta. Dag nem szólt.

— Miért hallgatsz? — kérdezte Pavlis.

— Non akarlak zavarni. Beszélgess csak önmagáddal.

— Kösz. Éppen egy zárt teremhez értem.

— Nem kell sietned a kinyitással — közölte Dag.

Pavlis a falra világított, észrevett egy kiálló négyszöget, végigsimította, mire a falon nyílás támadt, ajtóféle. Egyéb nem történt. Pavlisnak hirtelen olyan érzése támadt; valaki áll mögötte. Élesen megfordult. Lámpája fénye végigpásztázott a folyosón. Senki. Az idegei játszottak vele. Nem szólt Dagnak. Átlépett a küszöbön. Tágas kamrában találta magát. A falak mentén polcok, némelyiken dobozok. Belepillantott az egyikbe. Harmadáig ült benne valami por. Mi lehetett ez korábban? Nem lehet tudni. Újabb fehér rongy tűnt fel a lámpafényben a kamra sarkában. Ehhez nem megy oda, határozta el, később majd mintát vesznek belőle, és a Földön megvizsgálják, miféle anyagból ruházkodtak ezek. De mintha valami rajzolat lenne rajta, vagy csak úgy rémlik? Egyet lépett. Fekete betűket látott. Jól kivehette az írást. Lehajolt, aztán leguggolt.

„Nevem Nagyezsda” — ez állt a rongyon. Oroszul.

Pavlis egyensúlyát vesztette, és keze a rongyhoz ért. Az elporlott. Semmivé vált vele az írás is.

— Nevem Nagyezsda — ismételte Pavlis.

— Micsoda? — kérdezte Dag.

— Ide volt írva. Nevem Nagyezsda. Ez volt ideírva.

— Hova?

— Már nincs — válaszolta Pavlis. — Hozzáértem és elporlott.

— Istennek hála! — mondta Dag csendesen. — Nyugodj meg.

— Tökéletesen nyugodt vagyok.

3

Eddig a pillanatig ez az űrhajó fantomszerű képződmény volt Pavlis számára: olyan létező, ami van is, nincs is, akár egy játék, kiagyalt szabályaival. Még akkor is ennek fogta fel, bizonytalan állagú feltételes létezőnek, amikor az alaprajzát a bal kezére erősített plasztiklapra rajzolta. Ő maga: mintha értelemmel felruházott egérke lenne egy laboratóriumban. A különbség csak annyi, szemben a valóságos egérrel, hogy Pavlis tudja, hol van: ez a labirintus meghatározott módon körülzárt térség, és előírt pályán halad a kozmikus térben a Naprendszer felé.

A felirat, mely a szeme láttára porladt el, megtörte a játékszabályokat. A logika csődöt mondott. Ez a felirat semmilyen logikusan átgondolható módon nem kerülhetett ide. Az egyetlen értelmes következtetés: a felirat nem létezett. Természetesen így döntött Dag is. Ugyanezt tette volna Pavlis Dag helyében. De ő itt volt és látta.

— Miért pont Nagyezsda? — érdeklődött Dag.

— Figyelj csak, Szlava! — szólt most Dag. — Te fiziológus vagy. Tudnod kell az ilyesmit. Lehet, hogy jobb lenne, ha leváltanánk? Vagy hagyjuk az űrhajót ellenőrizetlenül?

— Nincs semmi baj — mondta Pavlis. — Ne aggódj. Keresek még egy mintát.

— Micsodát?

— Ha lelek még egy írást, megőrzőm neked.

Rövid úton visszatért a kabinjába. Konzervet szedett ki a ládából, amelyben százféle holmi rejtőzött a gondos Szató jóvoltából. De közben folyton azon igyekezett, hogy felidézze maga előtt a rongyot — vagy papírt? — az írással. Nem sikerült. A kép már nem akart összeállni. Akár a szeretett asszony arca, amit mindenáron felidézne az ember, de az emlékezet csak töredékeket, jellegtelen részleteket villant fel: egy hajfürtöt a fül felett, egy homlokredőt.

Visszament a kamrába. Mikor ismét meglátta a marék fehér port (tartott attól, hogy már ez sem lesz ott), maga sem tudta biztosan, látta-e az írást vagy sem. Az agya nem akarta elfogadni, hogy ez valamiféle csoda lett volna.

— Mit csinálsz? — kérdezte Dag.

— Keresek valami átjárót, hogy továbbjussak.

— Miféle írás volt az?

— Orosz.

— És a betűk? Milyenek voltak?

— Nagy, nyomtatott betűk.

Talált egy ajtót, könnyen kinyílt. Furcsa helyiségbe került, amelyet a válaszfalak mindenféle fülkékre osztottak szét. Némelyik fülkének üvegszerű fala volt, más fülkéket finom háló rekesztett el a folyosó felől. A középen egy félgömb, dagadt teknősbékára emlékeztetett; átmérője hatvan centiméter körül. Hozzáért. A félgömb meglepő könnyedséggel megindult, mintha olajozott kerekeken gördült volna, majd a falba ütközött és megállt. A lámpa sugara benyílókat, üregeket emelt ki a falból. Mind üres volt. Odébb kupacban kövek, majd meg egy halom fadarab. Közelebbről a fadarabok mintha egy nagy rovar maradványait adnák össze. Pavlis lassan ment tovább, és folyamatosan beszámolt Dagnak mindenről.

— Te érted, mi ez? — szólt Dag. — Feltételezhetjük, hogy az űrhajó negyven éve készült.

— Lehet, hogy harminc? — kérdezte Pavlis.

— Lehet ötven is — válaszolta Dag. — Az elektronikus agy egyelőre csak nyers féleredményt dobott ki.

— Ne toljuk túl messzire az időt — mondta Pavlis. — Harminc évvel ezelőtt még ki sem léptünk a Naprendszerből.

— Tudom — felelte Dag. — Még mindent ellenőrzünk. Feltéve, hogy nem látomásaid voltak.

De nem volt mit ellenőrizni. Annál kevésbé, mert tudták, hogy az űrben lelt hajó nem a Naprendszer felől indult. Ellenkezőleg: a Naprendszerhez közeledett, messziről, hosszú idővel ezelőtt. Negyven-ötven évvel ezelőtt az emberek még csak a Marsot szállták meg, és a Plútóig tudtak repülni. A Plútón túl a Kozmosz éppoly ismeretlen volt számukra, mint egykor tengerész elődjeiknek az Óceán. Ki beszélhetett, ki írhatott volna akkor oroszul a Kozmoszban?

Pavlis átjutott a következő szintre. Megpróbált eligazodni a folyosók, benyílók, fülkék labirintusában. Félóra múlva ezt mondta:

— Ezek zsibárusok voltak.

— És mi van Nagyezsdával? — kérdezte Dag.

— Ez ideig semmi.

De hátha csak nem vette észre Nagyezsda nyomait? Elment mellettük. Még a Földön is érdemes időnként otthagyni a nagyvárosok és repülőterek szabványholmikkal zsúfolt világát, mert könnyen elveszíthetjük érzékünket és képességünket, hogy a dolgokat olyannak lássuk meg, amilyenek. Hát még egy idegen űrhajón, ahol minden tárgy értelmetlennek mutatkozik. Ide-oda gördülő félgömbök, törött tárgyak, ismeretlen rendeltetéssel; csövek, vezetékek kusza szövevénye, élénk foltok a falakon; rácsok a mennyezeten, érthetetlenül síkos padlószakaszok, széthasadt, félig áttetsző hártyák. Az sem könnyű kérdés, miféle lények lakták az űrhajót. Némelyik helyiséget mintha óriásokra méretezték volna, más fülkékben törpéknek kellett mozogniuk. Medencéhez ért, jegében hosszúkás testek. Odébb, egy tágas teremben, hosszú fal mellett egy gép, vak képernyők rendetlen elhelyezésben és ismeretlen rendeltetésű gombsorral, némelyik a padlónál, a másik fönt, a mennyezet alatt, jó öt méterrel a feje fölött.

Ez a rendetlenség, ez a következetlenség bosszantotta Pavlist. Megakadályozta, hogy bármilyen értelmes, átfogó hipotézist alkosson. A hosszú ténfergés az agyát is elárasztotta; agya áttekinthetőséget követelt.

Rács mögött, mely elég ritka volt ahhoz, hogy átférjen rajta egy ember, fekete massza hevert; ezt is kiszárította a vákuum. Akár élőlény is lehetett egykor; mérete nagyjából az elefánté. Ez lett volna egy űrhajós? De a lény és a folyosó között ott a rács. Rács mögé dugták volna? Büntetésből? — fordult meg a fejében. Kissé szabadjára engedte a képzeletét. Börtön is volt az űrhajón. És amikor hirtelen elhagyták a hajót, ezt itt felejtették. Vagy nem óhajtották magukkal vinni.

Beszámolt Dagnak, de az nem értett egyet vele:

— A mentőhajót kisebb lényekre méretezték. Ott van a hangár, láttad te is.

Igaza volt.

A padlón, a fekete massza mellett üres edény állt, átmérője körülbelül tizenöt centi.

Egy félóra múlva, egy következő folyosón, egy behajtott, de kinyitható ajtó mögött Pavlis megtalálta Nagyezsda kabinját.

Nem lépett be mindjárt. Megállt a küszöbön. Nézte a szürke anyaggal bevont szobát, a földön heverő kosarat, az agyonmosott, eredetileg piros pettyes kendőt, meg a csorba bögrét a padlón. Sok más tárgyat csak később fedezett fel, mikor vissza-visszatért ebbe a szobába. Mindezek a holmik Nagyezsdához tartoztak. Majd már másfelé is nyomaira bukkant. Ám ekkor, elsőre, csak a pettyes kendő és a bögre foglalkoztatta. Ez volt a legvalószerűtlenebb. Sokkal hihetetlenebb, mint az ismeretlen gépek, szerkezetek légiója.

— Minden rendben — mondta. Bekapcsolta a fixálót, hogy minden úgy maradjon, ahogy találta.

— Mi van rendben? — kérdezte Dag.

— Megtaláltam Nagyezsdát.

— Micsoda?

— Nem őt magát. A helyet találtam meg, ahol lakott.

— Komolyan beszélsz?

— Halál komolyan. Itt a bögréje, itt a kosara.

— Tudod — szólt Dag —, én hajlandó vagyok elhinni, hogy nem csavarodtál be. De ezt? Ez képtelenség. Nem hiszem.

— Én sem hiszem el.

— Képzeld csak el, hogy kikötünk a Holdon, és ott kuksol egy lány, és hímez. Nevetséges, ugye?

— Hát ez is tisztára olyan. Itt van a bögréje, a törött fülű bögréje!

— És Nagyezsda? Ő hol tanyázik? — szólalt meg Szató.

— Fogalmam sincs — felelte Pavlis. — A jelek szerint régen távozott.

— Van valami más is? — kérdezte megint Dag. — Mondjál már valamit! Milyen volt az a nő?

— Szép volt? — érdeklődött Szató.

— Világos — felelt Pavlis. — Gyönyörű.

Ekkor vette észre a ládácskát, a fekvőhely mögött és benne a tárgyakat. Mintha Nagyezsda útra készülődött volna, de valami okból üres kézzel kellett volna elmennie. Pavlis gondosan fixálta a tárgyakat, majd mindent szétrakott a fekhelyen. Volt ott egy furcsa szoknya: vastag nájlonszállal plasztikból öltötték. Aztán sálféle, inkább körgallér, színes huzalból…

— Sokáig kellett itt élnie — közölte Pavlis.

A láda mélyén négyzet alakú fehér papírdarabokat talált, halomszám. Egyenletes, erősen jobbra hajló kézírással rótták tele mindet. Kényszerítenie kellett magát, hogy bele ne olvasson, amíg nem szórta be fixálóval, és meg nem győződött róla, hogy a papír nem porlad el az ujjai között. Fogta, vitte a kabinjába. Csak ott kezdett hozzá, hogy elolvassa. Levette szkafanderét, végigfeküdt felfújható matracán, és teljes erőre kapcsolta a világítást.

— Olvasd hangosan! — kérte Dag.

De Pavlis erre nem vállalkozott. Nagyon elfáradt. Megígérte, felolvassa majd a legérdekesebb részeket, de előbb átnézi ő maga. Dag nem vitatkozott.

4

„Már két hónapja, hogy megleltem a papírt, de sehogy se tudtam rájönni, mivel írjak. Csak tegnap fedeztem fel, hogy itt, a szomszéd szobában, amelyet egy sükebóka őriz, kövek vannak, olyan kövek, amikkel írni lehet, mint grafittal. Kihegyeztem egyet, írni fogok.”

(Másnap Pavlis karcolások sorát fedezte fel Nagyezsda szobájának falán; rájött, hogy Nagyezsda számolta a napokat.)

„Rég szerettem volna naplót írni. Mert reménykedni akarok, hogy egyszer majd, ha én nem is érem meg azt a napot, valaki rám talál. Remény nélkül nem lehet élni. Néha már sajnálom, hogy nem hiszek Istenben. Ha hinnék, bízhatnék benne, és azt is gondolhatnám, hogy a Gondviselés mérte rám ezt a megpróbáltatást.”

Ezzel az első oldal véget is ért. Pavlis már tudta, hogy a papírok sorrendben következnek. Nem mintha Nagyezsda mindennap írt volna. Előfordult, hogy hetekig nem jegyzett fel egyetlen sort sem.

;,Ma nagyon nyüzsögnek. Egyre nehezebb. Megint köhögtem. Halott itt a levegő. Az ember valószínűleg mindenhez hozzá tud szokni. Még a szabadság hiányához is. De a legnehezebb színegyedül lenni. Megtanultam, hogy magamban beszéljek, hangosan. Eleinte zavart. Kellemetlen volt. Mintha kihallgathatnának. Most már énekelni is merek. Mindent fel kell jegyeznem, ami velem történt, mert ne adja Isten, hogy valaki ilyen helyzetbe kerüljön, mint én. Ma nagyon nehéz. Mikor lementem a kertbe, útközben annyira kifulladtam, hogy lerogytam a fal mellé, és a sükebókák félholtan cipeltek vissza.”

Két nap múlva Pavlis megtalálta a helyet, amelyet Nagyezsda kertnek nevezett. Nem volt egyéb, mint vízre telepített melegház, botanikus kert-féle.

„Azért írok, mert úgysem mehetek sehová. A sükebókák nem engednek ki. Biztosan megint hoztak valakit, és várni kell emiatt. Csak azt nem tudom, meglátom-e egyáltalán, az új lakót.”

A harmadik oldal akkurátusán, még kisebb betűkkel volt teleírva. Nagyezsda takarékoskodott a papírral.

„Ha valamikor emberek kerülnek ide, tudniok kell rólam a következőket. Nevem Nagyezsda Matvejevna Sziforova. 1923-ban születtem a jaroszlavli járásban, Gorogyiscse faluban. Középiskolát végeztem szülőfalumban, aztán főiskolára szerettem volna menni. De apám, Matvej Sztyepanovics meghalt. Anyánknak bajos lett volna a kolhozban is dolgozni, a háztartást is ellátni. Ezért én is elmentem a kolhozba. De nem adtam fel a reményt, hogy később továbbtanulhatok. Mikor a húgaim, Vera és Valentyina felnőttek, valóra is váltottam tervemet, és elvégeztem Jaroszlavlban az Egészségügyi Főiskolát, 42-ben. Ezután szolgálatra hívtak be, a háborút kórházakban töltöttem, ápolónő voltam. A háború után visszamentem Gorogyiscsébe, ott dolgoztam a kórházban. 48-ban férjhez mentem, és átköltöztünk Kaljazinba. Következő évben született kislányom: Olenyka. 53-ban meghalt Nyikolaj, a férjem. Baleset érte. Magunkra maradtunk Olenykával.”

Pavlis a földön ült, fülkéje sarkában, a fehér oxigénsátor alatt. Hangosan olvasta Nagyezsda életrajzát. Nagyezsda szépen írt, szabályos, kissé jobbra dűlő betűkkel. Ahol a grafit már lepergett, Pavlis megdöntötte a papírt, és a karcolásból ki tudta venni a betűket. Sorra emelte maga elé a lapokat.

— 53-ban eszerint 30 éves volt — mondta Szató.

— Olvasd tovább! — szólt Dag.

— Itt megint másról lesz szó. Előbb elolvasom magamnak — szólt Pavlis.

— Olvasd nekünk is — rendelkezett Dag sértődötten. Pavlisnak arra kellett gondolnia: milyen rég volt, hogy Dag utoljára irigyelte őt, és egyáltalán, milyen hosszú idő óta nem irigyelhették egymást semmiért.

„Ma újakat hoztak. A földszinten helyezték el őket az üres ketrecekben. Nem láttam, hányán vannak, de nem lehetnek túl sokan. A sükebóka rám zárta az ajtót, nem engedett ki. Megdöbbentem, mennyire irigylem őket, az újakat. A boldogtalanokat! Akiket elszakítottak családjuktól, otthonuktól, börtönbe zártak, bűntelenül. De legalább többen vannak. Hárman. Öten. Én egyedül, teljesen egyedül. Velem nem történik semmi. Ha nem szoktam volna munkához, már nem is élnék. Hány éve, hogy itt vagyok?! Négy is elmúlt! Ellenőrizni kellene. Meg kéne számlálnom a vonásokat a falon. Csak attól félek, tévednék. Mert mikor beteg voltam, nem húztam vonalakat. Akkor is csak az segített életben maradnom, hogy Olenykára gondoltam. Inkább dolgozom. Az egyik sükebóka hozott drótot és szálat. Úgy látszik, valamit értenek. Tűt is találtam a második emeleten. A sükebóka el akarta tőlem venni, megijedt szegény.”

— Na? — kérdezte Dag — Mi lesz?

— Úgysem tudom az egészet felolvasni — felelte Pavlis. — De figyeljetek, itt mintha folytatódna a korábbi.

„Később majd összerakom a papírokat, szépen sorba. Hiszem, hogy akad valaki, aki majd olvassa. Én akkor már nem leszek, a hamvaim is elszóródnak a csillagok között, de ezek a papírok túlélnek, engem. Szépen kérlek téged, aki olvasod: Keresd meg a kislányomat, Olgát! Mondd el neki, mi történt az anyjával. Azt is, hogy ne keresse a síromat. Nekem könnyebb, ha erre gondolok. Ha nekem régen azt mondja valaki, hogy egy szörnyű börtönbe kerülök és élek, holott mindenki azt hiszi, hogy rég meghaltam, azt feleltem volna: lehetetlen, mert meghalnék a félelemtől. És mégis élek. Szívemből remélem, Tyimofej nem gondolja azt, hogy a nyakán hagytam a kislány t, én pedig megszöktem, és boldogan élek valahol. Nem gondol ő ilyet. Azt hiszem, átkutatták a környéket, és megállapították, hogy vízbe fulladtam. O, az az este! Énnekem most is a szemem előtt van, minden részletre emlékszem, olyan rendkívüli volt. Nem a szerencsétlenség miatt. Éppen ellenkezőleg. Nagy változás előtt volt akkor az én életem. És meg is változott, de nem úgy, ahogy akkor gondoltam.”

— Nem, nem — mondta Pavlis, és eltolta a papírt. — Itt már személyes dolgokról van szó.

— Micsoda személyes dolgokról?

— Valami Tyimofejről. Nem tudhatjuk, ki az a Tyimofej. Ismerőse? Talán a kórházból. Váljatok, megkeresem a folytatást.

— Azt se tudhatod, hol folytatódik! — kiabált Dag. — Kapkodsz, aztán majd kihagysz valami lényegeset.

— Lényegeset nem hagyhatok ki — válaszolta Pavlis. — Ezek a papírok soksok évvel ezelőtt íródtak. Teljesen kizárt, hogy megkereshetnénk vagy megmenthetnénk Nagyezsdát. Ennek a sok irománynak már csak annyi az értéke, mintha, teszem azt, valami ókori ékírást olvasnánk ki. Nincs lényeges különbség, hidd el. Folytatom.

„Nyikolaj meghalt, én pedig Olenykával magamra maradtam. Teljesen egyedül, ha húgaimat nem számítom. De hát ők messze éltek, és a saját családjukkal, a maguk gondjaival voltak elfoglalva. Nem volt jó az életem. 56 tavaszán kineveztek főnővémek. Olenyka akkor készült az elsőbe. Férjhez is mehettem volna, többen kérték a kezemet, volt egy orvos is a kórházból, jó ember, javakorbeli férfi. De én neki is nemet mondtam. Azt gondoltam, az én fiatalságom már úgyis elmúlt. Jobb lesz nekünk így, Olenykával, kettesben. Egyetlen ember segített nekem, Tyimofej Ivanov, a férjem testvére, háborús rokkant, erdész, nem messze a várostól. És 1956. augusztus végén megtörtént velem ez a tragédia. Melyik napon? A dátumra már nem emlékszem, csak arra, hogy szombat este volt… Hogy is alakult akkor a dolog? Igen, a kórházban tömérdek munkám volt előzőleg, helyettesítenem is kellett a nyári szabadságok miatt. Olenykát szerencsére Tyimofej elvitte magához, ott lakott a kislány nála, mint minden nyáron. Szombatonként jártam ki hozzájuk autóbusszal, aztán gyalogolni kellett egy jó darabot; nagyon jól pihentem odakint, ha szabad vasárnapom volt. A ház fenyvesben állt, nem messze a Volgától.”

Pavlis elhallgatott.

— Hogyan folytatódik? — kérdezte Dag.

— Várjatok, megkeresem a lapot.

„Igyekszem aprólékosan leírni, mi történt később. Az egészségügyi pályán megtanultam, milyen fontos a helyes látlelet, és ezek a részletek talán hasznára lehetnek még valakinek. Ha ez az írás egyszer talán szakember kezébe kerül, ennek segítségével megfejthet más hasonló eseteket is, ha egyáltalán előfordul még ilyen. Azon az estén Tyimofej és Olenyka velem jöttek a folyóhoz, ahol én edényeket mosogattam. Az út a háztól egészen a vízig vezet. Tyimofej meg akarta várni, míg végzek, de én féltem, hogy Olenyka megfázik, mert már hűvös volt. Megkértem őket, menjenek haza, azt is mondtam, hamarosan utánuk megyek. Még nem sötétedett be egészen. Három-négy perccel azután, hogy elmentek, suhogást hallottam. Először nem tudtam, hogy micsoda, azt hittem, hogy valahol a Volgán, messzebb, motorcsónak halad. De aztán kellemetlen érzés fogott el, mintha rossz sejtelmeim támadtak volna. Figyeltem a folyót, de semmilyen motorcsónakot nem láttam…”

Pavlis megtalálta a következő lapot.

„…de akkor észrevettem, hogy velem szemben, alig valamivel fej fölötti magasságban űrcsónak közeledik, vízi csónakhoz hasonló, szárnyak nélküli valami. Ezüstszínűnek láttam. Egyenesen előttem leereszkedett. Nagyon csodálkoztam. Láttam én a háborúban a haditechnika különféle vívmányait, most arra gondoltam, valami újfajta repülőgép kényszerleszállást végez, talán elromlott a motorja. El akartam futni, elrejtőzni a fenyvesben, hogy megmeneküljek, ha felrobban ez a masina. De a csónakból fémrúd nyúlt ki, és kimásztak belőle a sükebókák, és ebben a pillanatban elvesztettem az öntudatomat, és valószínűleg el is estem…”

— Tovább, aztán mi van? — kérdezte Dag.

— Nincs tovább — felelte Pavlis.

— De mi történt?

— Nem írja.

— De hát mit ír ezután?

Pavlis hallgatott. Magában olvasott.

„Tudom az utat a földszintre. A kertből vezet az út, és a sükebókák nem őrzik. Nagyon szerettem volna megnézni az új jövevényeket. Mert a szomszédaim között nincsenek tudatos lények. A sárkányhoz már be tudok járni a ketrecbe. Eleinte féltem tőle. De amikor láttam, mivel táplálják a sükebókák (azzal a fűvel, ami a kertben nő), rájöttem, hogy engem nem esz meg. Sokáig nem is törődtem vele, de egyszer, mikor arra jártam, észrevettem, hogy beteg. A sükebókák sürögtek-forogtak körülötte, etették, valamit mértek, piszkáltak. A sárkány pedig csak feküdt az oldalán, és nehezen lélegzett. Akkor odamentem a rácshoz, és közelről is megnéztem. Hiszen ápolónő vagyok, kötelességem enyhíteni a szenvedését. Megvizsgáltam a sárkányt, igaz, hogy csak a rácson keresztül, és láttam, hogy megsebesült. Biztosan ki akart tömi, és megsebezte magát a ráccsal. Ereje, az volt, esze annál kevesebb. Arra gondoltam kétségbeesésemben: látod, milyen olcsó az élet. Ez a sárkány, úgy látszik, megszokott már engem. Hiszen ezerszer látott; ő még nálam is előbb került ide. Mondtam a sükebókáknak, ne zavarjanak, hozzanak meleg vizet. És belevágtam a gyógyításba, találomra, komolyabb vizsgálat nélkül. A sebei el voltak gennyesedve, kimostam őket, bekötöztem, ahogy tudtam. Nem ellenkezett. Sőt úgy fordult, hogy könnyebben hozzáférjek.”

A következő lap a köteg aljáról került ide, és nem volt kapcsolatbán az előbbiekkel.

„Ma leültem írni, de a kezem nem akar engedelmeskedni. A madár kitépte magát. A sükebókák utánarohantak a folyosón, hogy hálóval elkapják. Én is meg akartam fogni, mert féltem, hogy összetöri magát. De hiába igyekeztem. Kirepült a nagyterembe, nekiütődött a csőnek, és lezuhant. Azután, hogy a sükebókák elvitték a tetemet a múzeumukba, találtam egy tollat, hosszú, vékony toll volt, majdnem olyan, mint az árvalányhaj. Sajnáltam is, irigyeltem is a madarat. Volt ereje meghalni, ha már nem élhet szabadon. Egy évvel ezelőtt ez a példa biztosan erősen hatott volna rám. De most más ügyek foglalnak el. Nem vesztegethetem az időmet fölöslegesen. Van célom, még ha talán nem is reális. Olyan szórakozottan, elmemben mentem a sükebókák mögött, ők pedig elfelejtették becsukni a múzeumba vezető ajtót… Ott még nem voltam, ott nincs is levegő, de most benézhettem az üvegfalon keresztül. Láttam az üvegeket, a kockákat, az edényeket, amelyekben azokat őrzik a sükebókák, formaiinba rakva, akik nem élték túl az utat. Mint Leningrádban a ritkasággyűjteményben a torzszülötteket. És megértettem, hogy eltelik néhány esztendő, és akkor engem, ha meghalok, nem hamvasztanak el, el se temetnek, hanem ilyen üvegbe raknak be a sükebókák — vagy gazdáik — okulására. És ez nagyon rossz érzés. El is mondtam Balnak, ő pedig összehúzta magát, és értésemre adta, hogy ő is ettől fél. Most ülök a papír fölött, és elképzelem magamat a spirituszos üvegben.”

Néhány nappal később Pavlis felfedezte ezt a múzeumot. A Kozmosz hidege megfagyasztotta a folyadékot a konzervált tárgyak körül. Pavlis egyik edénytől a másikig lépkedett, és jól szemügyre vette a jeget. Tartott tőle, hogy valamelyik edényben megtalálja Nagyezsda holttestét. Dag és Szató egymás szavába vágva kérdezősködtek: „Mit látsz?” Pavlis átélte Nagyezsda rettegését. Bármit inkább; mint a formalinos üveget! Megtalálta az üveget, amelyben a madár volt, szivárványszínű, törékeny lény, hosszú farokkal, nagy szemekkel, csőr nélküli fejjel. És meglelte azt az üveget is, amelyben Bal volt. Erről a következő lapokon olvashatott.

„Újra meg újra meg kell szakítanom elbeszélésemet, mert ami ma történik, fontosabb, mint az elmúlt évek históriája. Ezért nem tudom időrendben megírni a történteket.”

„Egy kamrácskában tértem magamhoz. Gyenge, élettelen fény világított. Ez nem az a szoba, ahol most lakom. Jelenleg ott, abban a kamrában ősrákok vannak, amelyeket körülbelül egy éve hoztak ide. Négy év alatt már tizenhatszor álltunk meg, és ilyenkor mindig nagy futkosás kezdődik, aztán behoznak mindenféle tárgyakat és élőlényeket. De hát a kamrában, ahol felocsúdtam, ott volt az edény is, amit mosogattam — ez később nagy szolgálatot tett nekem —, és voltak fenyőágak meg fű meg kövek és különböző földi rovarok. Csak később értettem meg, azt akarták megtudni, mivel táplálkozom. Akkor még azt hittem, mindezek a tárgyak véletlenül kerültek, ide velem. Nem ettem semmit, étvágyam se volt. Csak ültem, és kopogtam a falon, amely kemény volt, és közben folytonos zúgást hallottam, ahogy a hajón zúgnak a gépek, ugyanakkor nagyon könnyűnek éreztem magam. Itt általában minden sokkal könnyebb, mint a Földön. Olvastam én valamikor, hogy a Holdon kisebb a nehézségi erő, és ha az emberek egyszer majd eljutnak a csillagokra, ahogyan Ciolkovszkij tanította, nem is lesz súlyuk. A nehézségi erő itt kisebb volt, ebből rájöhettem: nem a Földön vagyok, hanem elraboltak, elhurcoltak, mint valamikor a kaukázusi foglyot, és innen sohasem juthatok haza a magam erejéből. Nagyon remélem, hogy a mieink, a földi emberek valamikor megtanulnak a kozmikus térben is repülni. De attól félek, nekem ez már túl későn lesz.”

Pavlis ezeket a sorokat hangosan olvasta. Dag így szólt:

— De hiszen egy év sem telt bele, és felrepült az első szputnyik!

Szató hozzátette:

— Még élt, amikor Gagarin felrepült.

— Lehetséges, de ez nem könnyített Nagyezsda helyzetén.

— Ha tudta volna, könnyebb lett volna neki — mondta Pavlis.

— Nem biztos — vélekedett Dag. — Mert akkor várta volna, hogy kiszabadítsák. De nem tudta volna kivárni.

— Nem ez a lényeg — felelte Pavlis. — Meg kellett volna tudnia, hogy mi is ki tudunk repülni az űrbe.

Tovább olvasott hangosan, amíg el nem fáradt.

„Hoztak valami ennivalót, és megálltak az ajtóban, nézték, megeszem-e vagy sem. Megkóstoltam, furcsa kása volt, sótlan, unalmas étel. De akkor éhes voltam, meg olyan is voltam, mint akit letaglóztak. Csak bámultam a sükebókákat, akik álltak az ajtóban, mint a teknősbékák, és azt kértem, hívják ide a főnöküket. Akkor még nem tudtam, hogy a főnökük a nagy Gép, amely egy távoli teremben honol, és az egész falat igénybe veszi. Hogy kik az igazi gazdák, akik útjára indították ezt az űrhajót, fémből készített automatákkal felszerelve, ma sem tudom. Aztán azon tűnődtem, hogyan találhatták ki, milyen étel az, ami nem árt nekem. Addig törtem a fejem, míg egyszer el nem vetődtem a laboratóriumba, ott aztán rájöttem, hogy amíg én öntudatlanul feküdtem, vért vettek tőlem, és töviről hegyire megvizsgálták a szervezetemet, így tudták meg, mire és mennyi ételre van szükségem, hogy ne haljak éhen. De hogy mi adja meg az étel ízét, azt persze nem tudják. A sükebókákra már régen nem haragszom. Ok csak parancsot teljesítenek, akár a katonák. De míg a katonák gondolkoznak is, ők erre nem képesek. Az első napokat átsírtam, kértem, követeltem, engedjenek szabadon, és sehogy se akartam megérteni: örökre a sorsom, hogy repüljek és ne érkezzem meg sehová.”

„…egyszer csak nyugtalan lettem. Biztosan attól, hogy most már nem vagyok teljesen egyedül. Érzem, valami hamarosan megváltozik. Nem tudom, jobbra fordul-e a sorsom, de rosszabb úgyse lehet. Ma Olenykával álmodtam, és álmomban elcsodálkoztam, hogy még nem nőtt meg, ugyanolyan csöppség és ugyanúgy piszkos, mint régen. Hiszen már fel kellett nőnie! De ő csak nevetett. Amikor felébredtem, nagyon kétségbeestem. Talán azt jelentené az álmom, hogy Olenyka már nem él? Régebben sosem hittem ilyenfajta előérzeteknek. Még a fronton sem. Lenéztem a babonákat. De most egész nap nyugtalan voltam. Aztán meg arra gondoltam: honnan is tudom, jól számolom-e a napokat? Hiszen akkor vések vonást a falba, amikor felébredek. De hátha ez nem is reggel van? Lehet, hogy gyakrabban alszom vagy ritkábban? Nem lehet megtudni se. Itt mindig egyforma.

Hátha nem is négy év telt el, hanem csak kettő? Vagy ellenkezőleg: öt, hat, hét esztendő? Hány éves lehet most Ólja? És én? Én mennyi idős vagyok? Lehet, hogy már öregasszony vagyok? És olyan kétségeim támadtak, hogy kénytelen voltam a tükrökhöz fordulni. Ezek persze nem igazi tükrök, hanem kerek, kissé domború, a tévé képernyőjéhez hasonló tárgyak, amelyeken olykor zöld és világoskék vonalak futnak át. Más tükör nincs. Sokáig nézegettem magam ezekben. A sükebókák már jelzéseket kezdtek adni, így tudakolták, nincs-e valamire szükségem. Én csak intettem, hogy nincs. Elmúltak az idők, amikor hóhérnak, kínzónak, fasisztának neveztem őket. Már nem félek tőlük. Csak a Géptől félek, a főnöküktől. Néztem magam a tükrökben, egyiktől a másikig mentem, hogy tisztább képet lássak. De semmi különöset nem találtam magamon. Mintha ugyanaz volnék, aki voltam, az orrom is a régi, csak a szemem beesettebb, s az arcom mintha kékesebb árnyalatú lenne. De talán csak a tükör teszi. Igaz, a szemem alatt ráncokat látok. Visszatértem a szobámba.”

— Ez nagyon érdekes — mondta Dag. — Te mit gondolsz, Pavlis?

— Miről?

— Erről a problémáról. Különítsünk el egy embert néhány évre úgy, hogy semmit se tudhasson az idő múlásáról. Megváltozik a biológiai életritmusa?

— Most nem ezen töröm a fejem — felelte Pavlis.

„Hirtelen eszembe jutott a kiscica. Már egészen megfeledkeztem róla, és ma újra gondoltam rá. Valahonnan szereztek egy csöpp macskát. Természetesen a Földről. Sírt, nyávogott. Ez még az első napokban volt. Ott nyávogott a szomszéd kamrában, a sükebókák pedig állandóan futkostak hozzá, de nem tudták kitalálni, hogy tejre van szüksége. Én akkor még nagyon féltem tőlük, de odavezettek a macskához, hátha én Judok segíteni. De kiderült, hogy az ő raktárukból is hiányzik valami, amire éppen szükség lenne. Én meg nem tudtam elmagyarázni nekik, mi az a tej. Három napig vesződtem a cicával. Felhígítottam a kását vízzel, így próbáltam etetni, és ebben a nagy gondoskodásban még a magam bajáról is elfeledkeztem. De a macska elpusztult. Ebből is látszik, mennyivel többet bír ki az ember, hiába mondják, hogy a macskának nyolc élete van. Én mégis élek. A macska bizonyára a múzeumba került. Pedig ha élne, most már tudnám, mivel kell táplálni, és azt is tudom, hogy kell bejutni a laboratóriumba. A sükebókák is másképpen bánnak már velem. Hozzám szoktak. A sárkány állapota ellenben nagyon rosszra fordult. Nem húzza már sokáig. Tegnap is ott ültem mellette, ismét kimostam a sebeit. Teljesen legyengült. Próbálom valahogy megértetni magam vele. Mintha ez a lény tudna hatni a gondolataimra. Nem azt mondom, hogy értem a jeleit, de amikor fáj valamije, megértem. Azt is tudom, hogy örül nekem. És most már sajnálom, hogy eddig nem figyeltem rá, mert féltem tőle. Hiszen lehet, hogy ő is olyan, mint én. О is rab. Csak még boldogtalanabb, mert ketrecben tartják, mióta elfogták. Hátha ez a sárkány ugyancsak ápoló volt egy kórházban, egy távoli planétán. És ugyancsak a kislányához igyekezett, amikor ebbe a repülő állatkertbe került, ahol annyi évet élt le rács mögött. Szerettem volna a sükebókák tudomására hozni, hogy a sárkány nem butább náluk. És hogy meg fog halni, anélkül hogy megérthetnénk lényét. Eleinte mosolyogtam, de később már sírtam. Most pedig ülök, és üvöltök a fájdalomtól, de indulnom kell, várnak. Mégis, ha a sárkányra gondolok, azt kell hinnem, az én helyzetem jobb. Hozzá képest már az első napoktól kezdve szabadabb vagyok.”

„Amióta a macska elpusztult, sokat gondolkodom, mi a magyarázata annak, hogy a helyzetem ilyen különleges. Az összes többi fogoly — ki tudja, hány van, hiszen a többi emeleten, a válaszfalak mögött másféle a levegő, oda én nem mehetek, és biztosan ott is vannak rabok a többi mind be van zárva. Egyedül én sétálgathatok viszonylag szabadon. Valamiért azt hiszik, én veszélytelen vagyok. Lehet, hogy a gazdáik hasonlítanak rám. Lám, rám bízták a macskát. Kiengedtek a kertbe, megmutatták, hol vannak a magok. Be szabad járni a laboratóriumba is. Sőt a sükebókák hallgatnak is fám.”

„Aki majd feljegyzéseimet olvassa, csodálkozva kérdezheti, kik azok a sükebókák. A vas teknősbékákat hívom így. Amikor észrevettem, hogy ezek csak gépek, és hogy a legegyszerűbb dolgokat se értik meg, elneveztem őket ostobának, azaz sükebókának. Csak úgy, a magam használatára. Ámbár, hajói belegondolok, az én életem sem sokkal jobb azokénál, akiket ketrecbe vagy kamrába zártak. Csak az én börtönöm nagyobb, mint az övék. Ez minden. Szerettem volna a sükebókák révén megmagyarázni a Gépnek, hogy bűntett egy embert elfogni és fogva tartani. Azt is szerettem volna értésükre adni, hogy okosabban tennék, ha kapcsolatba lépnének az emberekkel és a Földdel. De aztán rájöttem, hogy itt csak gépek vannak, s a gépeken kívül nincs senki. Ezek a gépek azt az utasítást kapták, hogy repüljenek a mindenségben, gyűjtsenek össze mindent, ami az útjukba kerül, és küldjenek jelentést mindenről. Csakhogy nagyon hosszú ez a visszafelé tartó út. Még reménykedem, hogy megélem a végét, és találkozom azokkal, akik irányítják a gépeket, és akkor mindent elmondok nekik. Hátha nem is tudják, hogy valahol, az ő planétájukon kívül is léteznek tudatos emberek.”

Mikor Pavlis végigolvasta ezt az oldalt, Dag így szólt:

— Alapjában véve elég logikusan ítélte meg Nagyezsda a helyzetet.

— Természetesen ez egy kutató automata lehetett — mondta Pavlis. — De van itt egy rejtély, ami Nagyezsdának is felötlött.

— Rejtély? — kérdezte Szató.

— Különösnek találom — mondta Pavlis —, hogy egy ilyen hatalmas űrhajó, amelyet távoli kutatóútra küldtek, semmilyen kapcsolatban nem áll a bázissal, a planétával. Nyilván sok éve úton van már, ezalatt az utasításai elavulhattak.

— Nem értek egyet — felelte Dag. — Gondold el, van néhány ilyen űrhajójuk. Mindegyikre a galaktika egy-egy szektora jut. Utazhatnak sok-sok évig, élő szervezetet csak minden ezredik bolygón találnak. Felszedik és tárolják őket. Mit jelenthet, mondjuk, száz év egy olyan civilizációnak, amely gépesített fel derítőket képes küldeni a világmindenségbe? Majd csak visszatérnek ezek a fel derítők, akkor aztán megvizsgálják a zsákmányt, akár élő, akár holt, és ez elég nekik, hogy eldöntsék, hová kell expedíciót küldeniök.

— Tehát mindent az űrhajóba tömnek, ami az útjukba kerül, válogatás nélkül? — kérdezte Szató, nem is titkolva utálatát az űrhajó gazdái iránt. — De milyen kritériumok szerint tudják megállapítani, hogy értelmes lény került hatalmukba vagy sem?

— Hát például Nagyezsda fel volt öltözve. És láthatták a városainkat.

— Nem meggyőző — mondta Pavlis. — Hol a garancia, hogy egy X világon a tudatos lények nem meztelenül járnak, és nem a háziállataikat bugyolálják ruhába?

— Egyébként is kevés az esélyük, hogy éppen tudatos lényeket kapjanak el — vélte Dag. — Különben se érdekelte őket, úgy látszik, tudatosak-e az áldozataik vagy sem. Mindenesetre arra törekedtek, hogy a zsákmányt életben tartsák.

— Mi csak fecsegünk — zárta le a beszélgetést Pavlis, és maga elé tette a következő oldalt. — Eddig még semmit sem tudunk azokról, akik ezt az űrhajót útjára indították. Azt se tudjuk, mi volt a szándékuk vele. A galaktika általunk ismert részén semmi ilyen nincs. Tehát nagyon messze lehetnek. Csak azt tudjuk, hogy jártak nálunk, és hogy valami okból nem sikerült hazatérniük.

— Lehet, hogy jobb is így. Mindenki elhallgatott.

„Majd ha egyszer időm lesz, megírom azt is, hogyan teltek első éveim ebben a börtönben. Sok minden elmosódott már, távoli és szinte ködbe vész. A félelmem, a kezdeti kétségbeesésem, meg ahogy kiutat próbáltam keresni. Például arra is gondoltam, hogy betörök az űrhajó központjába, és összetöröm a gépeket. Hadd pusztuljon az egész hajó! Azért is gondoltam erre akkor, mert azt hittem: egyszer majd visszatérnek a Földre, és ártani fognak az embereknek. Azt azonban tudtam, hogy semmiképp nem volnék képes irányítani az űrhajót. Nemhogy én, száz mérnök sem ismémé itt ki magát…”

„Vissza kell térnem azokhoz az eseményekhez, amelyek nemrégen történtek. Az új foglyokat, akiket legutóbb hurcoltak be, az én szintemen helyezték el, biztosan, mert ugyanolyan levegőre van szükségük, mint nekem. Kezdetben egy másik emeleten, megfigyelőhelyiségben tartották őket, de azután idehozták, a szomszédos kamrákba. Reménykedni kezdtem, talán ezek is emberek, legalábbis hozzám hasonló lények… De aztán megláttam őket, amikor a sükebókák ételt vittek nekik; megláttam és megértettem, hogy megint csalódtam. Egyszer régen, Jaroszlavlban az élelmiszerboltban tengeri uborkát árusítottak, és én furcsállottam, hogy az emberek képesek ilyen utálatos valamit elfogyasztani. Mások is vélekedtek így a boltban. Hát ezek az új foglyok leginkább ilyen tengeri uborkákhoz hasonlítottak. Ketten voltak egy kamrában, méretük körülbelül a kutyáé, bőrük sikamlós, egyszóval undorító. Kétségbeesve húzódtam vissza a szobámba. Nem is írtam róluk a naplómba semmit. Másnap elmeséltem a dolgot a sárkánynak, ő persze semmit nem értett belőle. Ha nem reménykedtem volna annyira, könnyebb lett volna túltenni magam a csalódáson. Ezeket a tengeri uborkákat nem engedték ki a kamrájukból. Később észrevettem, hogy öten vannak: kettő a kamrában, három pedig egy ketrecben, vasajtó mögött. Láttam aztán azt is, mit esznek. A sükebókák elkerítettek egy részt a kertből, oda dézsákban valami penészfélét hoztak, ami mintha élt és mozgott volna, és az egésznek rossz szaga volt. Hát ezt a penészt vitték a tengeri uborkáknak enni!”

„…a sárkány megint rosszabbul lett. Én már kísérleteztem is a laboratóriumban. Most látott volna Iván Akimovics, aki mindig mondta a kórházban, hogy tovább kellene tanulnom. Azt is mondta, hogy jó orvos lenne belőlem, mert fejlett az intuícióm. De az élet nem engedte, így aztán tanulatlan maradtam. Most sajnálom igazán. Igaz, nemegyszer helyettesítettem a laboránsnőnket, megtanultam analizálni is, az operációknál asszisztálni is. Egy ilyen kis kórház: jó iskola. Minden medikusnak javasolnám, hogy már egyetem előtt dolgozzon kórházban. De kinek használ az én tudásom?”

— Miért hallgatsz? — kérdezte Dag. — Kihagytál valamit?

— Majd elolvashatsz magad is mindent. Én a lényeget keresem — felelte Pavlis.

„Miközben undorodtam a tengeri uborkáktól, tudtam, hogy igazságtalan vagyok velük. Semmit sem ártottak nekem. Meg is szoktam már, hogy olyan furcsa lények és csúnyaságok között kell élnem, amiket álmában sem lát az ember. Ha számba veszem itt töltött napjaimat, olyan végtelen, egyhangú láncolat az egész, megrettenek tőle. De ha elgondolom, mi minden történt, ráébredek, hogy mindennap megtudtam, láttam, felfogtam valami újat, gondolataimban gyarapodtam. Miért is ilyen — szívós teremtmény az ember?! És az is lehet, van olyan lény, akinek a szemében én vagyok borzalmas féreg. Talán a sárkány is így van velem.” „Lehet, hogy ezek a tengeri uborkák gondolkodó lények? Elhaladtam a ketrecük előtt, láttam, hogy figyelnek rám és mozognak. A kertből jöttem, egy csomó retekkel a kezemben — satnya retek ez, fonnyadt, de mégis vitamin. Az egyik tengeri uborka a rácsnál mozgolódott. Mintha szét akarná tömi. Mi ez, gondoltam, hiszen nekem is ugyanez járt az eszemben az első időkben, amikor becsukva ültem meg később is, mikor egy planétához közeledtünk, s ezért engem újra bezártak. Úgy elgondolkoztam, meg is álltam a ketrec közelében. Hogy lehet ez? Ugyanúgy viselkedik, mint én. Tehát gondolkozik? A tengeri uborka, amint engem meglátott, sziszegett, és a ketrec mélyére mászott. De nem sikerült eltűnnie, mert egy sükebóka (akit én észre sem vettem, mert már úgy megszoktam őket, nem is figyelek rájuk) áramütéssel megrázta a tengeri uborkát, így büntetnek itt. Az szegény, összezsugorodott. Rákiabáltam a sükebókára, s tovább akartam menni, de ekkor én is megkaptam a magamét.

Olyan erős áramot bocsátott rám, hogy elestem, és elszórtam a retket is. Nyilván azt akarta, értésemre adni a sükebóka, hogy nem szabad a tengeri uborkákkal érintkeznem. Valahogy feltápászkodtam — mostanában fájnak az ízületeim és visszamentem a szobámba. Akármilyen régen élek itt, nem tudom megszokni, hogy az ő számukra csak olyan vagyok én is, mint egy kísérleti nyúl. Bármelyik pillanatban megölhetnek, berakhatnak egy üvegbe a múzeumukban. Senki se bünteti meg őket érte. A fogamat csikorgattam dühömben.”

„… Később kiderült, hogy szinte hasznomra volt ez az áramütés. A tengeri uborkák eleinte azt hitték, hogy én is a gazdákhoz tartozom, sőt a legfőbbek közé soroltak. Ha nem büntettek volna meg a sükebókák, továbbra is ellenségüknek hisznek. Eltelt három nap, megyek a sárkányt ápolni, mellettük haladok el, és hallom, hogy az egyik tengeri uborka megint ott mocorog a rácsnál, és sziszeg. Körülnéztem, sehol egy sükebóka. „Mi az? — kérdeztem. — Rosszul érzed magad, kedveském?” Már valahogy megszoktam őket ez alatt a pár nap alatt, s nem találtam olyan csúfnak, mint elsőre. Az meg egyre sziszeg és mozgolódik. Felfogtam, hogy beszél hozzám. „Nem érteim — válaszoltam, és mosolyogni is akartam volna, de úgy döntöttem, azt nem szabad — hátha az én mosolyom olyan ijesztő nekik, mint nekünk a farkasvicsorítás. Megint sziszeg Én meg: „Na mit akarsz? Nincs szótáram a nyelvedhez. De ha nem haragszol rám, biztosan meg fogjuk érteni egymást.” Elhallgatott és figyelt. Ekkor feltűnt a folyosón egy nagy termetű sükebóka, a keze mint a szöcskéé. Takarítómunkás volt. Habár tudtam, hogy az ilyenek nem tudnak árammal ütni, mégis továbbsiettem: nem akartam, hogy meglássanak a ketrec előtt. Később azonban visszamentem, és tovább beszélgettem velük. Mégiscsak van valaki, aki előtt kiönthetem a szívemet. Aztán az jutott eszembe, talán jobb lenne, ha írásban érintkeznénk. Leírtam egy papírra, hogy Nagyezsda a nevem, odaadtam, megmutattam, hangosan megismételtem. De attól félek, nem értette meg. Egy nappal később az egyik tengeri uborka összetűzött a sükebókákkal. Azt hiszem, sikerült kinyitnia a zárat, aztán elkapták a folyosón a takarítók, meg is verték, közben pedig hívták a többi sükebókát. Ő azonban erősen ellenállt. Éppen a folyosón voltam, hallottam a nagy zajt, odafutottam, de későn érkeztem. Magánzárkába csukták, és új zárat csináltak az ajtajára. Láttam, hogy a többi tengeri uborka ideges, nyugtalan a ketrecben. Szerettem volna bejutni abba a magánzárkába, de a sükebókák nem engedték. Arammal most nem bántottak, de be sem engedtek oda. Elhatároztam, hogy makacsabb leszek náluk. Megálltam az ajtó mellett. Vártam, hogy kinyissák, hogy benézhessek. A tengeri uborka a padlón feküdt, láttam, hogy súlyosan sérült. Akkor bementem a laboratóriumba, magamhoz vettem az orvosi felszerelést — nem először kell elsősegélyt nyújtanom —, és egyenesen a cellához mentem. Amikor a sükebóka fel akart tartóztatni, megmutattam neki, mi van a táskámban. Erre megállt. Én már tudtam, hogy ilyenkor ezek a Géppel tanácskoznak. Vártam, eltelt egy perc. Akkor a sükebóka félreállt: szabad az út. Körülbelül három órát üldögéltem a tengeri uborkánál. A sükebókákat úgy küldözgettem, mint az orvos a műtősöket. Hoztak vizet és almot a tengeri uborkának. Csak azt nem tudtam elérni, hogy hozzáengedjék valamelyik társát, pedig azok jobban tudnák, mint én, mire van szüksége. De a legérdekesebb az volt, hogy amikor egy sükebóka sem volt a kamrában, a tengeri uborka ismét sziszegni kezdett, és én ki tudtam venni sziszegéséből ezt a két szót: „Mit akarsz?” Tehát megjegyezte, amit én mondtam neki, és utánozni akarja! Hosszú-hosszú idő után ez volt az első igazi örömöm. Hiszen ez a lény nem csupán majmolja szavaimat, hanem érti is, amit csinál!”

„…Meglepett, milyen gyorsan megjegyezték szavaimat, annak ellenére, hogy nagyon nehéz volt kiejteniök. A szájuk, mint egy csőr, fogak nélkül. De nagyon igyekeztek. Ezekben a napokban mintha álomban éltem volna — jó álomban. Csodálatos változásokat tapasztaltam magamban. Úgy tűnt, nincs a világon kedvesebb teremtmény a tengeri uborkánál. Már tudtam, hogy szépségesek. És meg is tudtam különböztetni egyiket a másiktól. De a sziszegésükből és mocorgásukból, őszintén szólva, semmit sem értettem. Most sem értem. Hanem én tudtam őket tanítani. Amikor csak alkalmam volt, menet közben is szavakat vetettem oda nekik, és tárgyakat vittem a ketrecükhöz, megmutattam és megneveztem azokat, ők pedig rögtön értették. Megtanulták a nevemet, és amint megláttak (persze csak akkor, ha nem volt a közelben sükebóka), tüstént sziszegni kezdtek: „Nasesda, Nasesda”. Mint a kisgyerekek. Észrevettem azt is, hogy szeretnek. Úgy vágytam arra, hogy én etessem őket, bár az ételük nagyon rossz szagú — ezt az egyet sehogy se tudtam megszokni. A sükebókák szigorú parancsot kaptak a Géptől, hogy ne engedjék szabadon a tengeri uborkákat, le ne vegyék a szemüket róluk, és a legnagyobb éberséggel bánjanak velük. Ezért nem találkozhattam velük nyíltan: tartottam tőle, majd engem is gyanúsnak találnak miattuk. Elég furcsa, hogy még mindig veszélytelennek kezelnek, ilyen hosszú idő után. Biztosan, mert egyedül vagyok. De a tengeri uborkákkal szövetkezve, már igazi erővé válhatunk. És én ezt éreztem. Aztán már ők is mondták nekem, amikor jobban megtanultak beszélni. És eljött a nap, amikor odamentem a ketrecükhöz, és ezt hallottam:

— Nagyezsda, el kell mennünk innen.

— De hová mennél innen? — feleltem én. — Azt sem tudjuk, hová repül az űrhajó. Azt sem tudni, most hol vagyunk. És egyáltalán: képesek volnánk-e irányítani az űrhajót?

Ekkor a Bal nevű tengeri uborka ezt felelte:

— Képesek vagyunk irányítani. De nem most. Hanem majd ha már többet tudunk. És ehhez terád is szükségünk van.

— De segíthetek-e én valamiben is?

Kerten is elkezdtek egyszerre sziszegni, csipogni — és meggyőztek. Én csak mosolyogtam. Nem tudtam megmondani nekik, hogy boldog vagyok. Akkor is, ha nem sikerül elszöknünk innen. Maga az is boldogít, hogy szövetségesek lettünk: én és a tengeri uborkák — micsoda szövetség! O, ha Ólja látná az anyját, öreg édesanyját, amint a világoskék folyosón halad a lezárt ajtók és ketrecek közt, és ezt dúdolja: „Sem az, égen, sem a Földön nincs előttünk gát és akadály!”„

— Mégis társakra talált! — közölte Pavlis, amikor Dag haragosan átszólt, hogy olvasson hangosan. — Értsétek meg, tízszer gyorsabban olvasom magamban.

— Node azért… — mondta volna Dag, de Pavlis már a következő oldalt olvasta.

„Néhány napja semmit sem írtam, nem volt rá időm. Pedig most sem volt több dolgom, mint máskor. De a gondolataimat valami lekötötte. Még a hajamat is levágtam. Sokáig álltam a sötét emyőtükrök előtt, és műtőkéssel nyiszáltam a hajamat. De a vasaló! A fél életemet odaadnám, ha lenne vasalóm! Pedig hát ki lát itt engem, ki ismer itt engem? Azt sem tudják, mi az a vasalás. Rajtam kívül senki sem ismeri a ruhát. És mégis. Mennyi időt kellett elpazarolnom, hogy kitaláljam, miből és mivel varrhatnék magamnak ruhát! Keservesebb volt, mint Robinzonnak a lakatlan szigeten. És most tessék! Állok a homályos üveg előtt, és arra gondolok, sohasem volt módom divatosan öltözni. Ha most megjelennék a Földön, mindenki csodálkozna: milyen régimódi vagyok. Ha számításom nem csal, a Földön már 1960-at írnak. Miben járhatnak a nők? Persze nincs két egyforma hely. Moszkvában sok a divathölgy, Kaljazin ellenben — kisváros… No tessék — elkalandoztam, rongyokon jár az eszem. Nevetnivaló.”

„Bal, a kedvencem, nagy áldozatot hozott, csak azért, hogy jobban megtanulhassa az emberi nyelvet. Szörnyen megvágta magát valamivel. A sükebókák engem hívtak oda segíteni; most már én vagyok az elismert elsősegély-szolgálatuk. Szidtam, gyaláztam Balt, mindenféle csúnyasággal — nem gondoltam arra, milyen tanulékony. О persze mindent megjegyzett. Igazán csúnyákat azért nem mondtam, csak ilyeneket: káposztafej, mamlasz, tökfilkó… Ha újra szabadabban mozoghatok börtönünkben, két feladatom lesz. Az egyik az, hogy tartsam a kapcsolatot a tengeri uborkák cellái közt. A másik, hogy a „front” mögé hatoljak, és felderítsem, mi hol van… Én még emlékszem a háborús időkre.”

A következő oldalon rövid, sietős feljegyzés volt.

„Dola háromszor is megpróbált rávenni, hogy bemenjek a terembe. Elmondtam neki mindent. Dola a vezetőjük. Már eldöntötték, hogy az én segítségem nem elég. Balnak kell bejutnia a műszerszobába. Elvezetem az átjáróig, onnan a tervrajz szerint jut tovább. Visszaúton én várom az átjárónál. Nagyon féltem Balt. A sükebókák igen éberek. Most indul… A sükebókák ilyenkor a többi emeleten vannak elfoglalva.”

A feljegyzés itt megszakadt. A következő oldalon az írás is megváltozott: apró, szigorú betűkkel íródott.

„Szörnyű dolog történt. Az átjáróban álltam, vártam Balt, magamban számoltam. Arra gondoltam, ha visszajön, mielőtt ezerig számolok, minden rendben van. De nem jött. Elkapták. A lámpák pislogni kezdtek, zúgás támadt. Mindig ez volt, ha valami rendkívüli történt az űrhajón. Néhány sükebóka futott el mellettem. Be akartam csukni az ajtót előttük, de az egyik olyan áramütést mért rám, hogy kis híján elveszítettem az eszméletemet. Balt megölték, és a múzeumba vitték. Sikerült elrejtőznöm a szobámban, amíg minden elcsendesült. Féltem, hogy engem is bezárnak, de úgy látszik, nem vesznek komolyan. Úgy két órával később kimentem a folyosóra, elvánszorogtam a kertbe. Itt volt az idő, hogy vitamint adjak a sárkánynak. A tengeri uborkák ajtóinál ott álltak a sükebókák. Úgy kellett elmennem ott, hogy arrafelé se tekintsek. Akkor még nem tudtam, hogy Balt megölték. Csak este sikerült pár szót váltanom velük, és Dolától tudtam meg, hogy Bal már nem él. Éjszaka nagyon szomorú voltam. Eszembe jutott, milyen kedves, gyöngéd és szép volt Bal. Nem bírtam elaludni. Nagyon-nagyon sajnáltam. Arra is gondoltam: most már minden elveszett. Soha többet nem juthat be senki a műszerszobába. De ma Dola megmagyarázta nekem, hogy nincs minden veszve. Mert ők úgy is tudnak érintkezni egymás közt, ha nem látják egymást: nagy távolságból is képesek beszélgetni, valamilyen hullámok segítségével. Bal éppen azért maradt oly sokáig a műszerszobában, mert onnan közölte a többiekkel az irányítópult szerkezetének leírását és ezzel kapcsolatos elképzeléseit. Sőt a Gépet is megközelítette. Tudta, hogy meg kell halnia — ezért mindent, amit megismert, tovább kellett adnia. A Gép ölte meg? Akár így, akár úgy, a végső eredmény ugyanaz.”

„Mi lett volna, ha őseim kerülnek ilyen helyzetbe? Őseim, akik tanulatlan jobbágyok voltak, akiknek fogalmuk sem volt Giordano Brúnóról vagy Kopemikuszról… De mi a különbség köztük és köztem? Hiszen én is csak olvastam a világ végtelenségéről, számomra eddig ennek nem volt különösebb jelentősége. Hiába tudtam, hogy a világ végtelen, én mintha a világ közepén éltem volna, s a középpont számomra Kaljazinbah volt, a Zimmermann utcában, ahol laktunk, a házamban. Innen oda tekintve, az én kis Földem: jelentéktelenül kicsi…”

Dag szólt valamit, de Pavlis jóformán meg sem hallotta. Úgy felelt, mintha álmából ébredne.

„Hosszú idő óta először ébredtem arra, hogy fázom. Nehezen lélegeztem.

Aztán elmúlt. Megmelegedtem. De a tengeri uborkák azt mondják, az űrhajóval valami nincs rendben. Kérdeztem, vajon nem Bal okozta-e a zavart, azt mondják: nem. De azt is mondják: sietnünk kell.”

„Pedig én már azt hittem, az űrhajó örök életű, mint a Nap. Azt mondják, már sok mindent tudnak az űrhajó berendezéséről, és hogy mi módon működik a Gép, és hogy otthon nekik ennél bonyolultabb gépeik is vannak. De nehéz felvenniük a küzdelmet, mert őket is váratlanul hurcoltak el — mint engem —, és nélkülem nem is tudnának boldogulni. Hajlandó vagyok-e tovább is segíteni nekik? — kérdezték. Természetesen, hajlandó vagyok — válaszoltam. Ekkor Dola elmagyarázta, hogy a helyzetem mennyire kockázatos. Ha nekik sikerül eltéríteni az űrhajót vagy akármi módon kitömi innen: ők hazajuthatnak, de nekem nem tudnak segíteni hazaérni a Földre. Miért? — kérdeztem én. — Nincs meg az űrhajón a Földre vezető útvonal leírása? Nem tudják. A Gép memóriájába — bizonyára be van táplálva… Akkor megmondtam nekik, hogyan gondolkozom én. Vigyenek magukkal mindenképpen! Nekem mindegy, hová. Akárhol is, közöttük jobb lesz élnem is, meghalnom is. Jobb, mint ebben a börtönben. És ha nem sikerülne kijutnom innen, akkor is megnyugtat a tudat, hogy valakinek mégis tudtam segíteni. Könnyebb lesz meghalnom is, ebben a tudatban. És a tengeri uborkák megértettek engem.”

„Az űrhajón egyre hidegebb a levegő. A kisteremben megfogtam a csövet, éppen hogy langyosnak találtam. Megjelent két sükebóka, valamit javítottak rajta. Sikerült beszélnem a tengeri uborkákkal. A sükebókák hosszú ideje semmit sem közölnek velem. Mit is mondhatnának? Mennem kell. Nem tudom, folytatom-e még ezt az írást. De valamit még ide akarok jegyezni. Nem annak, aki egyszer majd elolvassa talán e sorokat, hanem saját magamnak. Ha nekem néhány éve azt mondta volna valaki, hogy engem börtönbe zárnak, ahol egyetlen embert sem láthatok — még börtönőrt sem azt mondtam volna erre: ez egyenlő a halállal vagy az elvadulással és megőrüléssel. Most pedig — azt hiszem — nem őrültem meg. Kibírtam. Megöregedtem, megrokkantam, de élek. Ahogy végiggondolom ezeket az éveket: mindig, majdnem mindig volt dolgom. Éppen úgy, mint igazi életemben, a Földön. Életben vagyok: és ezt annak köszönhetem, hogy mindig találtam magamnak elfoglaltságot. Valamit vagy valakit, amiért, akiért érdemes élni. Kezdetben az a remény éltetett, hogy visszatalálok Olenykához a Földre. Aztán, amikor ez a remény majdnem teljesen elenyészett, kitűnt, hogy még itt is lehetek hasznos.”

Következett a legutolsó lap. Azok közt a papírok közt volt, amelyeket Nagyezsda előkészített, felvágott, de már nem írt tele.

„Tisztelt Tyimofej Nyikolajevics! Fogadja köszönetemet és hálámat azért, amit értem és leányomért, Óljáért tett. Hogy él? Nem szomorkodik-e? Gondol— e rám néha? Hogy szolgál az egészsége? Nekem nagyon rossz maga nélkül. És kérem, ne gondolja, hogy engem az tartott vissza, hogy maga rokkant…”

Az utolsó két sort Nagyezsda vastagon áthúzta. De odarajzolt, ügyetlen kézzel, egy fenyőfát.

5

Eltelt néhány nap. Pavlis az oxigénsátor alatt aludt és étkezett, és úgy indult onnan az űrhajó hosszú folyosóira, mint aki munkába megy. Ritkán lépett rádiókapcsolatba társaival, és ha Dag morgolódni kezdett, hallgatott. A többiek szenzációnak kezelték Nagyezsdát: mint érdekfeszítő rejtélyt, különleges esetet, felfedezést, jelenséget — és sorolni lehetne a szavakat, amelyek csak nagyjából fejezik ki mindannak bonyolultságát, amit átéltek, és amiből csak egyetlen elem hiányzott: az azonosulás.

Pavlis viszont folyton Nagyezsdát követte. Nyomain haladt, s úgy látta az űrhajót — a folyosókat, beugrókat, raktárakat ahogy Nagyezsda látta. Szörnyű börtönként érzékelte maga körül az űrhajót, amelyet eredetileg bizonyára nem erre a szerepre szántak, de a kaljazini ápolónő számára ezzé vált. Szükségszerűséggé, amelyet Nagyezsda hiába ismert fel — lelkében meg nem békélhetett vele. Most, hogy Nagyezsda feljegyzéseit az első szótól az utolsóig ismerte, Pavlis pontosan követni tudta az asszony útjait; világos lett előtte lépéseinek és cselekvéseinek értelme. De ő eljutott azokra a helyekre is, ahová Nagyezsda soha; amelyeknek létezéséről az asszony nem is tudhatott. Ezért feltárult előtte az is, mi történt később. Tudása lehetett erről, nem csupán elképzelése.

Az elszakított vezetékek, a felborított „sükebóka”-robot maradványa, a sötét folt a falon, a különös repedés az irányítópulton, a memóriaközpontban észlelt jelek — mindebből összeállt a végső események képe. Azoké, amelyeknek főszereplője Nagyezsda volt.

…Nagyezsda sietett leírni az utolsó oldalt. Igen sajnálta, hogy az utóbbi hetekben oly keveset írt. Sohasem szeretett írni; húgai is korholták, amiért olyan rossz levélíró volt. Most eszébe jutott: ha a tengeri uborkák őt magukkal viszik, megtörténhet, hogy utóbb értelmes lények kezébe kerül az űrhajó, akik az ő feljegyzéseit eljuttatják a Földre. Most bánta, hogy feljegyzései oly kevésre használhatók: nem írta le apróra, napról napra itt töltött életét; nem írta le részletesen a tengeri uborkákat sem, hiába ismerte őket olyan jól, akár saját rokonait. Nem jellemezte a többieket sem, az űrhajó lakóit — sem azokat, akik rég elpusztultak, akik a múzeumba kerültek; sem azokat, akik ezután pusztulnak el, szükségképpen… Hiszen a tengeri uborkák, magasabb technikai tudásuk révén felismerték, hogy az űrhajó azért bolyong a világűrben oly régen, mert valami elromlott a szerkezetében. Ha így megy tovább, időtlen időkig kering majd a mindenségben, megrokkanva, míg aztán meghal, akár egy ember.

Az utolsó napokat nagy sietségben töltötte Nagyezsda. Rengeteg dolga volt. Nem minden teendőjéről tudta világosan, miért fontos, de azt igen, hogy mind lényeges és szükséges, és a tengeri uborkák mindről tudják, mi célt szolgál. Kérdezősködni értelmetlenség lenne, mert a tengeri uborkák, ha akarnák, sem tudnák elmagyarázni neki terveiket. Már megtanulta, hogy igazán megérteni az űrhajó legkevésbé értelmes lakosait sem képes — a tengeri uborkákról nem is szólva. Hányán voltak még a sárkányon kívül, akik mellett sok időt eltöltött, mégsem tud róluk semmit. A gömbök az akváriumban, akik, ha meglátták őt, megváltoztatták a színüket, és medencéjük alján ide-oda gurultak, mint nagy gyöngyök, formákba rendeződve. Mintha tudtára akarnának adni valamit — számára érthetetlen jelekkel. Nagyezsda beszélt a tengeri uborkáknak a gömbökről, de azok vagy elfelejtkeztek erről, vagy nem volt idejük utánanézni a dolognak. Nagyezsda viszont, mikor már tudta, hogy útjuk a végéhez közeledik, szerzett egy zacskót, hogy abban magával vigyen egy gömböt. Látta, hogy a gömböknek vízre van szükségük, semmi másra.

Befejezi az írást. Ezzel azt is, hogy önmagával törődjék. Fut, hogy kinyissa azt a három ajtót, amelyet a tengeri uborkák rajzoltak fel neki a tervben. Ezek nekik túlságosan magasak.

Nagyezsda tudta, azt a kis hajót szálljak meg, amellyel annak idején őt is elrabolták a Földről. Azon repülnek majd el. De hogy az sikerüljön, okvetlenül ki kellett kapcsolniuk a vezérlő gépet. Másképp nem juthatnak el a csónakhoz: a Gép nem engedi őket odáig. Ehhez szükség volt Nagyezsdára is.

Nagyezsda már második éjszaka nem aludt. Nemcsak az izgalom tartotta ébren. Hanem mert a tengeri uborkák nem ismerték az alvást, nem is értették, miért kell neki időnként bezárkózni és lefeküdni. Hiába próbált pihenni; amikor már-már átengedte volna magát a jótékony ködnek, a tengeri uborkák elhívták. Közben papírjait rakosgatta, és azon tűnődött, itt hagyja-e ezeket egyáltalán. Nem jobb lenne-e, ha magával vinné feljegyzéseit a csónakba? De nem történik-e valami baj az úton? Mégsem viszi el — döntött —, hiszen ő maga bármikor elmesélhet mindent, ha megéri; s ha elvinné a papírokat, az űrhajón semmi nyom nem maradna utána.

— A csónakot a mi bolygónkra próbáljuk visszavinniközölték vele a tengeri uborkák. — De a siker nagyon bizonytalan. Ehhez ugyanis át kell állítanunk az űrhajó vezérlőművét, hogy nekünk engedelmeskedjék. Ha nem sikerül, ki kell kapcsolni. Ez szükséges ahhoz, hogy a mentőcsónak a miénk legyen. De hogy aztán eljut-e oda, ahova kell, képesek leszünk-e irányítani — ebben mi sem vagyunk biztosak. Lehet, hogy elpusztulunk. Tudnod kell ezt is.

— Tudom — felelte Nagyezsda. — Voltam háborúban.

De a tengeri uborkák ezt nem értették. Náluk már réges-rég ismeretlen volt a háború. Ám az időt nem vesztegették. Pálcákat készítettek, amelyek érintésétől a sükebókák kikapcsolódtak. Nagyezsda is kapott ilyen pálcát. Neki kellett elöl mennie és kinyitnia az ajtókat. Két tengeri uborka utána. Két másik ugrálva-mászva oda sietett fel, ahol a központi gépek álltak; olyan helyiség volt ez, mint egy hajó parancsnoki hídja, ablak nélkül.

— Három ajtót! — ismételte a tengeri uborka. — De az utolsó mögött talán nincs is levegő; vagy ha van, nem olyan, mint a miénk. Ne lépj be rögtön. Meg kell várni, amíg a levegő oda is átáramlik. Világos?

A tengeri uborkák mindig határozottan fogalmaztak. Nagyon igyekeztek, hogy Nagyezsda megértse utasításaikat, kéréseiket.

Nagyezsda valahogy túljutott az első ajtón. Tudta, hogy itt széles átjáró kezdődik, s a fal mellett a tartalék sükebókák állnak, mint a halottak. A tengeri uborkák megmagyarázták, hogy a sükebókákat ott töltik fel árammal. Hogy korábban mikor és hogy jutott el ide, már nem tudta, de a folyosó, a holt sükebókákkal, határozottan bevésődött emlékezetébe.

— Nem bántanak — mondta Dola.

— Ne is aggódj — felelt Nagyezsda.

— De ne kockáztass semmit. Nélküled nem boldogulunk, ezt jól jegyezd meg!

— Tudom. Ne nyugtalankodj.

Kitapogatta az ajtót nyitó négyszöget. Az ajtó elmozdult. Furcsa illat csapta meg a folyosóról: édeskés, égett szag. Minden beugróban holt sükebóka állt.

— Lassabban töltődnek fel — közölte Dola, aki mögötte haladt. — Ezért is ritkultak meg a mi részlegünkön, láthattad.

— Észrevettem — mondta Nagyezsda. — De ne felejtsük el magunkkal vinni a gömböket.

— Micsoda gömböket?

— Beszéltem már róluk.

— Vigyázz!

Egy sükebóka váratlanul kiugrott a beugróból, és feléjük tartott, hogy elállja az útjukat, és visszakergesse őket.

— Gyorsabban! — sürgette Nagyezsdát Dola. — Sebesebben!

Nagyezsda előrerohant, át akarta ugrani a sükebókát, aki a lába elé vetette magát. De az is felugrott — hogyan is feledkezhetett meg arról, hogy erre is képesek? — , és áramütést mért rá. Szerencsére gyengét. Úgy látszik, nem töltődött még fel egészen. Nagyezsda térdre esett, és elejtette a pálcát.

Megütötte magát, erősen. Jajgatnia kellett. Hiába, már a lába sem a régi. A technikumban annak idején kosárlabdázott, a „Medikusában játszott, övék lett a második helyezés Jaroszlavlban — de ez nagyon régen volt. Dola állította meg a sükebókát; neki is olyan pálcája volt, mint Nagyezsdának, csak valamivel rövidebb.

— Mi van veled? — kérdezte Dola. A tengeri uborkák sziszegő hangjából hiányzott minden kifejező árnyalat, Nagyezsda mégis érezte, mennyire aggódik Dola.

— Semmiség — felelte Nagyezsda, majd felállt, és igyekezett nem törődni fájdalmával. Továbbhaladtak. A következő ajtóig húsz lépés volt hátra. Újabb benyílóból másik sükebóka vánszorgott elő.

— A Gép már megkapta a jelzést — szólt Dola. — Úgy látszik, ezek is kapcsolatban vannak vele.

Nagyezsda bicegve sietett az ajtóhoz, de a négyszög nem volt ott, ahol kereste.

— Nem tudom kinyitni — mondta.

Senki nem felelt. Erre megfordult, és látta, hogy a másik tengeri uborka éppen három sükebókát kapcsol ki pálcájával.

— Siessünk! — szólt Dola.

— Másik út nincs? — kérdezte Nagyezsda, és érezte, hogy izgalmában megnyirkosodik a tenyere. — Ezt az ajtót nem lehet nyitni.

— Másik út nincs — felelte Dola. Suttogó hangja mintha mélyből, távolból ért volna ide.

Az ajtón semmi rés: zárt tömb az egész. A mélyedésekből újabb sükebókák másztak elő, bágyadtán, lassan mozogtak. Mintha egy csorda nagy testű tehén támadna a kis tengeri uborkákra. Ekkor az ajtó kinyílt, magától. Erősen csapódott ki, oly hirtelenül, hogy Nagyezsda alig tudott elugrani. Tudta, ez nem lehet véletlen, így rohan haza valaki, ha arra gyanakszik, betörtek hozzá. Dolának is sikerült félreugrania. A tengeri uborkák néha meglepően fürgék. Az ajtóban megjelent egy sükebóka, akit Nagyezsda addig nem látott. Majdnem akkora, mint egy ember, és inkább gömb alakú, nem teknőcféle, mint a többi. Három ízeit karja volt, és erősen, dörögve zúgott, mintha meg akarná ijeszteni azokat, akik tiltott helyre merészkedtek. Valahonnan láng tört elő és végigcsapott a folyosón, szinte Nagyezsdáig, ki már érezte a láng veszélyes fuvallatát. Szemét kénytelen volt behunyni, ezért nem láthatta, hogy Dolának sikerül pálcájával megállítania és kikapcsolnia a nagy sükebókát. Sajnos, későn. A folyosó másik végén összetorlódott sükebókák sötét színt öltöttek, mintha elégtek volna; az a tengeri uborka pedig, aki addig feltartóztatta őket, nem ugorhatott félre a láng elől, s egy halom hamuvá zsugorodott.

Mintha álmában történne mindez — Nagyezsda úgy élte át a jelenetet, mint akit nem érinthet veszély, néni fenyeget halál. Tudta, az a dolga, hogy átjusson a második ajtón, mert az becsukódhat, és akkor értelmetlenné válik minden, megsemmisül a lehetőség, amiért Bal meghalt, és ez a másik tengeri uborka is elpusztult. A második ajtó mögött kör alakú terem volt, olyan mint egy félbevágott gömb felső része. Még időben érkeztek oda. Másik nagy sükebóka közeledett éppen az ajtóhoz. Dolának sikerült odaugrania és ártalmatlanná tenni ezt is, mielőtt működésbe lépett volna.

Több, teljesen egyforma ajtó nyílt Nagyezsda előtt. Hátrafordult, hogy megkérdezze, merre kell tovább menniük. Dola előresietett, gömyedten, hátát felpúposítva, mint valami riadt hernyó, csúszott az ajtók mentén, pillanatokra megállt mindegyik előtt, mintha azt szimatolná, melyik mögött mi rejlik.

— Ez az — szólt. — Keresd meg, hogyan nyílik.

Nagyezsda már ott állt mellette. Ezen az ajtón sem volt nyitószerkezet. Ostoba kétségbeesés fogta el. Kezével az ajtóra csapott, az pedig, mintha csak erre várt volna, kitárult.

Ott álltak a Gép előtt. Az űrhajó Gazdája előtt, aki a parancsokat adta, hogy idegen bolygókon szálljanak le, és gyűjtsék be, ami elébük akad. A Gép előtt, aki a rendet szabta, aki táplálta, büntette és őrizte a zsákmányt, a foglyokat.

A Gép: egyszerű fal volt, rengeteg apró ablakkal, színes lámpával, szürke és kék lemezzel, tömérdek fogantyúval. Ennyi volt — semmi több. Nagyezsda ámulatba esett. A hosszú évek alatt, mióta itt élt, számtalanszor próbálta elképzelni a Gazdát: szörnyűségesnél szörnyűségesebb vonásokkal ruházta fel. De éppen ez: a Gép teljes személynélkülisége sohasem jutott volna eszébe.

Egy apró sükebóka, aki talán a Gép tetején ült addig, most leereszkedett, és feléjük gurult. Nagyezsda a pálcát kereste, de az Dolánál volt; Dola a sükebóka felé nyúlt vele, és megállította.

— Mit csináljak? — kérdezte Nagyezsda lihegve. Szoknyája, amelyet viaszosvászonhoz hasonló anyagból varrt, térde körül szétfeslett, és véres lett. Nagyon megsérülhetett, amikor átugrotta a sükebókát. Dola nem felelt. A gép előtt állt, és forgatta bogárra emlékeztető fejét: tanulmányozta a Gépet. Zúgás hallatszott. Mintha Dola tekintetétől kelt volna a zúgás a teremben: hangos, szaggatott sziszegés támadt. Nagyezsda visszahőkölt, de aztán felismerte: a tengeriuborkák beszélnek ezen a hangon.

— Minden rendben — mondta Dola. — Ültess engem oda fel. Visszaállítom a kapcsolót.

Nagyezsda föltette Dolát, ő pedig kapcsolt a gépen valamit.

— A mieink a vezérlőpulton vannak — közölte Dola, miközben visszaereszkedett a padlóra, és a gép mentén haladt. — Ha minden sikerül, irányítani is tudjuk az űrhajót.

Dola a sziszegésre figyelt, mely egy fekete körből áradt. Távbeszélőféle szerkezet lehetett. Utasította Nagyezsdát, mit tegyen; ő maga nem ért fel minden gombhoz, fogantyúhoz. Nagyezsda hirtelen úgy érezte magát, mintha egy régi folyami gőzös gépházában lenne, s a kapitány parancsait hallaná: „Félgőz! Teljes gőz!” — és indulnának máris hazafelé. Különös, édes fáradtság fogta el. Lába megroskadt, le kellett ülnie a padlóra. Azt mondta Dolának:

— Kicsit hadd pihenek.

— Jól van — felelte Dola, és közben arra figyelt, amit a vezérlőpulton dolgozó társai közöltek.

— Pihenek, aztán újra segítek neked.

— Át akarják állítani az űrhajót kézi irányításra — mondta Dola kisvártatva; hangja mintha messziről érkezett volna.

E pillanatban Dola felkiáltott. Nagyezsda sohasem hallotta a tengeri uborkáknak ezt a hangját. Olyasmi történhetett, amitől Dola megrémült.

A Gépen sorra kihunytak a lámpák, hunyorogva, egyre gyengébb fénnyel, mintha búcsúznának egymástól. A hangszóróból érkező sziszegés gyenge sipítássá vált. Dola szaggatott kiáltozásba fogott, értelmetlen, mégis kifejező hangokat hallatott.

— Gyorsan! — kiáltotta. — A csónakhoz!

Valamire nem gondoltak. A gép memóriájában, arra az esetre, ha a foglyok fellázadnának, készen állt az utasítás: Mindent leállítani! Pusztuljon el inkább az egész szerkezet, semhogy mások, idegenek kezébe kerüljön!

Nagyezsda talpra állt, Dola noszogatta, siettette. De képtelen volt igazán megrémülni. Teste-lelke abban a vigaszban ringatózott: Vége az útnak, megyünk hazafelé, minden jól van… És tovább is, amikor Dola után futott a folyosón, a kiégett sükebókák mellett, és amikor Dola ráparancsolt, hogy vigye a csónakba az élelmet és még valami kerek, súlyos tárgyat is rábízott, ami leginkább tengerészeti aknára hasonlított… és amikor mindezt a segítséget végezte, még mindig abban az érzésben élt: minden jóra fordul. Hiszen sikerült legyőzni a Gépet.

A fedélzeti nyílásban, amely a csónakhoz vezetett, Nagyezsda felhalmozta az élelmet, majd visszafutott, mert vizet is kellett hoznia meg a ballonokat, amelyekben bizonyára levegő volt. Dola figyelmeztetni akarta, hogy a Gép már nem fejleszt sem levegőt, sem hőt, s az űrhajó hamarosan elpusztul, vele ők maguk is, ha nem sikerül időben átrakodniuk és felkészülniük; semmi sem mentheti meg őket… Szólt volna, de elfelejtette és összezavarta a megfelelő szavakat. A két másik tengeri uborka odaérkezett a vezérlőpultról; szerszámokat cipeltek, és elkezdték a csónakot kiszerelni. Nagyezsdára ügyet sem vetettek. Mozdulataik idegesek voltak, de gyorsak. Mintha mind a húsz kezük — ennyi volt nekik — külön-külön a saját munkáját végezné.

Nagyezsda nem észlelte, mennyi ideig tartott ez a futkosó, kapkodó rakodás. Csak mikor már vagy tizedszer, huszadszor szaladt el a melegházig és vissza, akkor ébredt tudatára, hogy a hajó hűl, s neki egyre nehezebb a lélegzés. Csodálkozott, milyen gyorsan bevált Dola jóslata. A levegő az űrhajóba zárt körben keringett. A tisztító-égető elszívó berendezés — még működött, de a visszafúvó mechanizmus már nem — Nagyezsda mit sem tudhatott erről. Egy űrhajó pusztulása lassú folyamat. Néhány berendezése — amelyekről neki fogalma sem volt — még sokáig, akár hónapokig, évekig is járhat. Még vissza akart menni a szobájába is, a holmijaiért. De Dola szólt, hogy pár perc múlva indulniuk kell. Jobb hát, ha levegőballont vesz magához; arra mindenkinek szüksége lehet, míg ő a szoknyája, csészéje, kosara nélkül meglesz valahogy. Amikor a ballont a csónakhoz cipelte, a padlón meglátta zsákját, amelyet színes huzalokból font. „Istenem — gondolta —, teljesen elfelejtettem.” A csónakhoz futott, leeresztette a ballont a nyíláson „Rögtön jövök — mondta. — Egy pillanat.” „Nincs idő!” — kiáltott Dola. De Nagyezsda már szaladt is a folyosón a zsákért, felkapta, és rohant az akváriumhoz, ahol a gömböcskék várták. Talán nem is várták. Talán csak ő találta ki az egészet. A gömböcskék, mihelyt őt meglátták, virág alakban elrendeződtek. „Gyorsan! — mondta Nagyezsda. — Mert itt maradunk. Indul a vonat.” Lemerítette a zsákot, a gömböcskék pedig, legnagyobb csodálkozására engedelmesen belegördültek. Nagyezsda hálás volt nekik, hogy ilyen gyorsan végezhetett. De a zsák nagyon nehéz lett, súlyosabb, mint a légballonok. Vonszolta a folyosón, és bár az űrhajó már erősen kihűlt, neki melege lett. Annyira elfoglalta a sietés, észre sem vette a nagy sükebókát, mely alighanem az űrhajó más részét őrizte eddig, de most, hogy észlelte a bajt, elindult, hogy megkeresse okát. Nagyezsda már-már a csónakhoz ért. Néhány lépés volt hátra, amikor a sükebóka, aki ugyancsak észrevette a csónakot, a bejárati nyílásra irányította sugárnyalábját, hogy mindent felgyújtson. Ekkor pillantotta meg Nagyezsdát. Gondolt-e valamit vagy sem — nem tudni. De sugárnyalábját Nagyezsdára fordította. Az asszonynak alig volt ideje, hogy eldobja magától a gömböcskékkel teli zsákot. Ez a néhány pillanat Dolának elég volt, hogy elzárja a bejárati nyílást. A csónak oldala kissé megfeketedett a sükebóka támadása nyomán; más nem történt. A töltés kimerült, s a sükebóka megmerevedő maradt ott, a hamu halma fölött. A gömböcskék kihullottak a zsákból, szétgurultak a padlón. Dola kitekintett a csónakból, és értett mindent. Nem várhatott tovább. Ha ember lett volna, talán összeszedte volna a hamut, Nagyezsda maradványait, hogy eltemesse majd otthon. De a tengeri uborkák nem ismerik ezt a szokást. Dola lezárta a nyílást, a csónak levált a holt űrhajóról, és elindult a csillagok felé, amelyek közt ott volt az egyetlen, amely az övék. Sikerül-e elérniük oda? Nem tudták.

…Pavlis égett foszlányt emelt fel a padlóról. Ez minden, ami Nagyezsdából megmaradt. Aztán halomba gyűjtötte a gömböcskéket. Ilyen szomorú vége lenne a történetnek? Kevés reménye maradt, hogy mégis tévedett, és Nagyezsdának sikerült elmenekülnie a csónakon.

Pavlis felegyenesedett, és a hideg, üres robothoz lépett, amely teljesítette kötelességét, azóta pedig úgy állt, mozdulatlanul, a semmire célozva fegyverét. Megtette, ami a dolga volt. Őrizte az űrhajót minden veszélytől, amire felkészítették.

— Két órája egyfolytában hallgatsz — szólt Dag. — Mi van? Nem történt semmi?

— Majd elmondom. Később — felelte Pavlis.

6

Az ablak mellett ültek. Az asszony, Szolja Petrovna, limonádét ivott. Pavlis sört. A sör jó volt, sötét és erős, s a tudat, hogy ihat, mert szolgálaton kívül van, és a legközelebbi orvosi vizsgálat csak három hónap múlva esedékes, élvezetté varázsolta számára ezt a megbocsátható kis szabálysértést.

— És magának szabad sört inni? — kérdezte Szólj a Petrovna.

— Lehet — mondta Pavlis.

Szolja Petrovna hitetlenkedve ingatta a fejét. Meg volt győződve róla, hogy az űrhajósok nem ihatnak sört. Igaza is volt. Elfordult, a végtelen mezőt nézte; a lehanyatló nap a látóhatáron szeszélyesen rajzolta ki az űrgépek körvonalait.

— Sokáig kell várni — mondta az asszony.

Pavlis unalmas, ám rendes asszonynak találta Szolja Petrovnát. Munkáját bizonyára kitűnően ellátja. Oroszt tanít; alig hihető, hogy rajonganának érte a gyerekek — gondolta Pavlis, az asszony szigorú arcélét, simán hátrafogott ősz haját szemlélve,

— Miért figyel engem? — kérdezte Szólj a Petrovna, oda sem fordulva.

— Ez magánál foglalkozási ártalom? — válaszolt kérdésre kérdéssel Pavlis.

— Ezt nem értem — mondta a nő.

— A tanárnak mindent látnia kell, ami az osztályban történik, még ha a háta mögött is — vélte Pavlis.

Szóé a Petrovna elmosolyodott.

— Azt hittem, a hasonlóságot keresi, azért néz engem.

Pavlis nem felelt. Tényleg azt kereste, de nem akarta beismerni. A szomszéd asztalnál overallos repülőtanulók ültek, zajos társaság. Levehettek volna kezeslábasukat már a hangárban, de tetszett nékik, hogy rajtuk van. Még nem tudták megszokni, hogy overalljuk van és pilótasapkájuk, a bolygószolgálat arany címerével.

— Késnek, úgy látszik — ismételte Szolja Petrovna.

— Nem késnek. — Pavlis az órájára nézett. — Mondtam magának, hogy várjon otthon.

— Otthon túlságosan nyugtalan voltam. Az volt az érzésem, valaki jön, és megkérdezi: „Hát maga miért nem utazik oda?”

Szofja Petrovna szabatosan beszélt, szinte mintha könyvből olvasná. Mintha mondatai fölött is ott lebegne piros ceruzája.

— Ezekben az években — folytatta, miközben maga elé emelte poharát, és a limonádéban úszó buborékokat figyelte — folyton csak ezt a napot vártam. Ez furcsán hangzik, hiszen igyekeztem, hogy ne lássék meg rajtam az örökös türelmetlenség, mely hatalmában tartott. Vártam, mikor fejtik meg annak az űrhajónak a memóriájában tárolt adatokat; vártam a napot, amikor elindul az expedíció ama lények bolygójára, akiket nagyanyám tengeri uborkáknak nevezett. Azóta a visszatérésüket vártam, íme, sikerült kivámom.

— Furcsa — mondta Pavlis.

— Tudom, mennyire csalódott első találkozásunk alkalmával, amikor nem látta rajtam az érzéseket, amelyeket várt. A nagyanyám számomra absztrakció volt: néhány amatőr felvétel, anyám pár elbeszélése róla, négy háborús érem ápolónői frontszolgálatért. Anyám meghalt. О volt az utolsó ember, akinek ez a név: Nagyezsda Szidorova több volt amatőr fényképnél; élő kéz, szem, beszéd emléke társul hozzá. Mióta eltűnt, száz év telt el… Én csak akkor éreztem, hogy közöm van hozzá, amikor maga már elutazott. És nem az újságok, a folyóiratok hozták közel, akik úgy írtak róla, mint az első emberről, aki kijutott a kozmoszba. Az igazi ok: a naplója. Kezdtem összehasonlítani a magam viselkedését az ő türelmével és magányosságával.

Pavlis lehajtotta a fejét. Értette, amit hallott.

— Nem vagyok én olyan száraz valaki, mint amilyennek maga néz, fiatalember — mondta hirtelen Szofja Petrovna, megváltozott hangon. — Színházunkban leginkább én játszom a gonosz vénasszonyok szerepét. A tanítványaim pedig szeretnek.

— Én sem gondoltam másképp — szakította félbe Pavlis. És ahogy felemelte tekintetét, Szolja Petrovna mosolyával találkozott. A beesett arc elpirult. Poharát feléje emelte.

— Igyunk arra, hogy valami jó történik. Dag csörtetett feléjük az asztalok között.

— Jönnek — közölte. — A diszpécserek megkapták a jelentést.

Álltak az ablaknál, és nézték, hogyan ereszkedik le a látóhatár szélén a bolygóközi rakéta. Látták a felé tartó űrkompokat, melyeket a lenyugvó nap tarkára színezett. Ezeken ereszkedtek le az expedíció tagjai. Dag kitűnően ismerte vezetőjüket, Kiapacsot. Reménykedett, hogy az újságírókat megelőzve beszélhet vele.

Kiapacs elsőnek szállt ki az űrkompból. Megállt, körültekintett a várakozókon. Egy pisze kislány, aki éppen olyan fehérszőke volt, mint Kiapacs, odafutott, és Kiapacs magához ölelte. De tovább is keresett valakit a tömegben. Mikor az ajtóhoz ért, megpillantotta Dagot, Pavlist és Szolja Petrovnát. A kislányt a földre tette, és hozzájuk lépett.

— Jó napot — köszöntötte Szolja Petrovnát. — Tartottam tőle, hogy nem jön el ide.

Az asszony elkomorodott. Nagyon zavarta a tudat, hogy tévékamerák és fényképezőgépek lesnek rá. bűapacs arca előtt egy dongó alakú mikrofon jelent meg. Kiapacs félrehajolt a mikrofon elől.

— Odaért? A nagyanyám odaért? — kérdezte Szolja Petrovna.

— Nem — felelte Kiapacs. — Meghalt. Pavlisnak igaza volt.

— Semmi több?

— Nem sokat tudtunk kérdezősködni róla. Nézze meg ezt! bűapacs díszegyenruhája zsebébe nyúlt. A nyári osztag mindig díszegyenruhába vágja magát érkezéskor. A legénység felsorakozott mögötte. A kozmoszkikötő előtti téren csend támadt. Kiapacs fényképet vett elő. A tévékamera lencséje a kezéhez közelített, s a fénykép betöltötte a tévékészülékek képernyőjét. A képen várost lehetett látni. Alacsony kupolák, hosszú építmények, hengerekből és gömbökből rakva. Az előtérben szobor állt, alacsony, kerek alapzaton. Sovány, simán hátrafésült hajú asszony, zsákféle ruhában, Szolja Petrovnához igen hasonló arccal. Ülve ábrázolták, a térdén pedig furcsa lényt tartott, amely nagy tengeri uborkához hasonlított.

— Papa — mondta a pisze kislány, akinek elege volt a várakozásból. — Mutasd!

— Nesze — adta oda neki Klapacs.

— Hernyó — mondta a kislány csalódottan.

Szolja Petrovna lehajtotta a fejét, és szapora léptekkel az űrkikötő épülete felé indult. Senki sem állította meg, senki sem szólt utána. Csak egy újságíró akart a nyomába eredni, de Pavlis megállította. Dag elvette a fényképet a kislánytól. Nézte. Látta, amint a halott űrhajó eltűnik a kozmosz végtelenjében.

Egy perc múlva az űrkikötő újra zengett a nevetéstől, a megszokott örömteli sürgölődés zajától, amely az érkező űrhajókat és a visszatérő űrhajósokat fogadja.

Márkus István fordítása

KOZARIN PROFESSZOR KORONÁJA

Sötétedett már, amikor leszálltam a helyiérdekű villanyvonatról. Unalmas, szemerkélő eső szitáit. Ettől afféle őszi érzése támad az embernek, még ha messze is egyelőre az ősz. Lehet, hogy a lelkem mélyén már vártam az őszt, hogy végre elfelejthessem az örökös esti villanyvonatozást, az álldogálást a peronon, az utat az erdőn át. Mindez már reflexszerűvé vált: beszállok a metró első kocsijába; azért abba, mert így érem el legközelebb a feljárót; a jegyet a szélső kasszánál váltom, hogy húsz lépést spóroljak, futok az utolsó előtti harmadik vagonhoz, mert ez az, amelyik éppen a lépcsőnél áll meg, ahol leszálláskor mindjárt az aszfaltozott út kezdődik; erről az útról a kettős fenyőnél térek le, mert tudom, ha itt átvágok a nyírfaligeten, újabb 120 lépést nyertem. Egy hónap alatt volt időm kitapasztalni mindezt. Az út hossza azon múlik, aznap milyen nehéz a táska.

Az eső tehát szép lassan szemerkélt; amikor a helyiérdekű elment, hallottam, mint verődnek a cseppek a levelekre. Sehol egy lélek. Mintha a vonat elvitte volna az utolsó embert, s én egyedül maradtam volna a Földön. Lelépkedtem a lépcsőn az aszfaltozott útra, és mint mindig, átvágtam a ligeten. Hallottam lépéseim zaját, és arra gondoltam: a lépteim öregebbek nálam. Biztosan elfáradtam, és az életem sem olyan, amilyennek szeretném.

Nagyon későre járt, mire kiértem. Valja nagynénjénél is jártam ugyanis aznap, fertőtlenítőlámpáért Koszka számára, csipkeszörpért be kellett járnom négy gyógyszertárt, míg kaptam, három üveg citromlét is vásároltam Raisza Pavlovnának, néni szólva a kolbászról, a sajtról, a többi élelemről — 20 deka ebből, 30 deka amabból —; a táskám degeszre tömve, volt vagy 10 kiló. Legszívesebben letenném a fenyő alá, és itt felejteném.

Letértem, mondom, az aszfaltúiról, rá a nyírfaligeten átvezető ösvényre. Ez meg csúszós volt, figyelni kellett, nehogy elbotoljak valami gyökérben.

Hajlandó volnék munka után egyik boltból a másikba rohangászni, ráadásul egy órát zötykölődni a helyiérdekűn, feltéve, hogy van értelme. De nem volt. Ennek se, mint sok más dolognak, amit el kellett végeznem. Eltűnődtem, milyen viszonylagos dolog az idő.

Lám, másfél éve házasok vagyunk, Koszka rövidesen betölti hetedik hónapját, már ezt is tudja, azt is tudogatja — ez a másfél év egyfelől mintha csak tegnap kezdődött volna, minden olyan világosan áll előttem; másfelől meg ez a leghosszabb másfél esztendő az életemben. Ami előtte volt: az én első életem. Ami azóta: a második életem. De ennek is vége lesz. Mert az ember — minden jel szerint — nem egyszer hal meg. És hogy újra élhessen, hogy ember maradjon: nem szabad húzni-halogatni a dolgot, hanem el kell vágni. Egyszer és mindenkorra! És újrakezdeni.

Mégis megcsúsztam, kis híján elvágódtam. Alig tudtam megmenteni a lámpát. A jobb cipőm beázik. Be is akartam vinni a cipészhez, de erre persze nem volt időm. Beértem a faluba. A lámpák már égtek, gyorsabban haladhattam. Lábam elé fehér kuvasz keveredett, olyan ádáz gyűlölettel ugatott meg, szinte fuldokolt. De ez legalább hevesen érez. Nincs rosszabb, mint amikor az érzés elhal, és az embert a másik már észre sem veszi. Semmi sem történt, a látszat ugyanaz, ami volt: enni adnak, a gombodat felvarrják; megkérdezik, hogy nem felejtettél-e el benézni a cipészhez, megtalpaltatni a cipődet, mert ha nem vigyázol, meg fogsz fázni. Világos. Ha megfáznék, nem lesz, aki cipelje a táskát Moszkvából.

Kozarin villája balról a második. Orgonabokrok mögött kivilágított verandán ül Raisza Pavlovna, és a háztartási naplót vezeti. Beírja bevételeit és kiadásait. Életemben nem találkoztam emberrel, aki így számba vett volna minden kopejkát. Eleinte meglepett, hogy Valentyina, ki oly gondtalan — és vidám teremtés volt korábban, megtalálta Raisza Pavlovnával a közös nyelvet. Lehet, hogy rövidesen ő is megnyitja háztartási naplóját, és naphosszat azt vonalazgatja?

Ezt a villát Válj a nagynénje találta nekünk, hát kibéreltük. A ház régi volt, kívül szürke, belül meg minden nyikorgóit. Korábban Kozarin professzor élt itt, ő azonban három éve elhunyt, a villa pedig, más rokona nem lévén, unokahúgára, Raiszára szállt. Ami holmi a professzorról maradt, Raisza behordta a kamrába, mintha nemcsak az életéből, de az emlékezetéből is ki akarná törölni. Volt-e férje vagy sem, nem tudom, de hogy gyereke nem volt, arra mérget veszek. Koszkát nem szerette, idegesítette a gyerek, és ha Valentyinának néni sikerült volna összebarátkoznia az asszonnyal, azt sem tudom, hova lennénk Koszkával. A ház nem nagy, két szoba és veranda. Meg a konyha meg a kamra. Raisza kiadta volna az egészet örömmel, de kénytelen volt megtartani egy szobát magának, mert a házhoz kötötte, hogy zöldséget termel a kertben. Mi mint lakók nemigen feleltünk meg neki, de nem nagyon válogathatott: a ház messze esik az állomástól, még messzebb Moszkvától, üzlet és egyéb civilizációs vívmány sehol a közelben. Raisza akkora összeget kért bárkitől, mintha egy nizzai palotát adna bérbe, végül is úgy járt, mint a válogatós menyasszony, hoppon maradt, be kellett érnie velünk.

Beléptem a kapun, visszatoltam a reteszt, és ahogy a ház felé csúszkáltam a nedves úton, igyekeztem elkerülni az orgonabokrokat, nehogy a leveleken ülő vízcseppek hideg zuhanyként zúduljanak a nyakamba. Raisza az asztalnál ült, ezúttal nem a háztartási napló, hanem kedvenc olvasmánya, a gyógyszerkönyv volt előtte. Köszönésemre ennyi volt a válasz:

— Már megint elcsavarogtál?

Szívem szerint hozzávágtam volna a három üveg citromlét, mint a kézigránátot. De csak elébe raktam soijában, ő pedig szórakozottan mondta:

— A, igen, köszönöm.

Bizonyára az angol királynő is ezt mondja a lakájnak, mikor az átnyújtja neki a fagylaltot. Megjelent Valentyina, és úgy tett, mintha örülne, hogy megjöttem:

— Már úgy aggódtam.

Igazán kitalálhatott volna más üdvözlést, és akkor békével végződik az egész, de hát én tudtam, hogy egyáltalán nem aggódott, hanem boldogan kötögetett vagy szundikált a jó meleg szobában, miközben én bandukoltam hazafelé, és arra gondolt, hogy majd csak vége lesz a nyárnak s ezzel az ő bebörtönzöttségének ebben a házban, és akkor majd találkozik szíve hercegével. Ám lehet, hogy nem erre gondolt, de akár így, akár úgy, ez a nő nyugalmas, szinte növényi életet él, amiből csak a velem való ellenségeskedés zökkenti ki.

— Szórakoztam. — Kíváncsian lestem, hogyan reagál. — Ittunk egyet Szemjonovval, aztán megnéztünk egy hokimeccset.

Valentyina szkeptikusan mosolygott, és máris körülvett megbocsátó semmibevevésének hulláma: A szeme nem volt kifestve, tekintete ettől hideg maradt. Én pedig álltam, és gyűlölni próbáltam az asztalon nyugvó, közönyös, vékony ujjait meg a hajtincset apró füle fölött. Nehéz dolog ez. Magamat gyűlölni könnyebb.

— Elfáradtál, kedves — mondta Valentyina. — Sokat kellett sorba állni?

— Mondom, hogy Szemjonovval ittam!

Szerettem volna kihozni a sodrából, hogy elveszítse önuralmát, és felszínre törjön igazi, gonosz lelke.

— Meg vagyok döbbenve — csikorogta Raisza, — Egy jó családból való fiatalember…

— Magának semmi köze a családomhoz!

Mindjárt azt is elképzeltem, hogyan nevetgélnek ők ketten, amikor Valentyina elmeséli Raiszának, hogy apám mennyire ellenezte a házasságunkat. „Még egy kopejkát sem kerestél életedben, és most azt akarod, hogy ne csak téged etesselek, hanem a feleségedet is?” — mondta apám. És máris eszembe jutott, hogy Valentyina igenis számításba vette a lakásunkat meg az apám fizetését, jól berendezett életünket. Ügyesen játszotta a szerepét, mert amikor apám ilyen mód ellenkezett, Valentyina gyorsan visszakozott, és ravaszul úgy tett, mintha főiskolai tanulmányaimat féltené: „Tanulnod kell, nem hagyhatod ott a főiskolát a második évben, hogy dolgozni járj, tudjuk, milyen nehéz szobát bérelni.” Nem volt vesztenivalója, csak egy vaságy a leányszálláson. Az ő külsejével a miénknél jobb lakást is keríthetett volna. Voltak kérői, tudom.

Az első három-négy hónapban úgy tűnt, nincs köztünk semmi probléma. Mind a ketten dolgoztunk. Találtunk albérletet is. Én zokszó nélkül átmentem esti tagozatra. De jött Koszka, és megingatta jövőnket. Valentyina otthagyta a munkát, amikor a gyerek megszületett, és csakugyan nehéz helyzetbe kerültünk. Neki sem volt könnyű. О még bizakodott egy kicsit, hogy kibékélünk apámmal, az én érdekemben, ahogy magyarázta, mert akkor, ugye, nem kéne fizetnünk a lakásért, sem attól félni, mikor elégeli meg a főbérlő Koszka éjszakai bömböléseit, mikor rúg ki az albérletből. Én azonban hajthatatlan maradtam. Ekkor már sejtettem, mire megy ki a játék. Azt is, hogy ő lesz a vesztes. Mégis reménykedtem.

— Semmi közöm a maga családjához felelte Raisza, és az ajkába harapott.

Ez annyit jelentett, hogy ehhez a családomhoz, ami itt van, köze van.

Szokványos női szövetkezés, két hiéna összefog egy nyuszi ellen.

— Mi van Koszkával? — kérdeztem, hogy lezárjam a vitát.

— Alszik — közölte Valentyina, és ismét beharapta az ajkát, éppen úgy, mint Raisza szokta.

Valentyina befolyásolható.

Raisza felállt, összeszedte az üvegeket, könyvével a hasához szorította őket, így vonult be a szobájába. A verandát ugyan kiadta nekünk, fizettünk is érte, de ő leginkább itt szeretett ücsörögni.

Benéztem a szobába, ahol Koszka aludt. Megigazítottam a takaróját. Koszka nem hasonlít egyikünkre sem. Ezért aki nekem akar hízelegni, azt állítja, szakasztott az apja. Valentyina nénikéi ezzel szemben azt ismételgetik: Valecska! Micsoda hasonlóság! A te orrod, a te szád, a te füled!

Jó lenne, ha Valentyina beleegyezne, hogy válás után nálam maradjon a gyerek. Tudom, anyám befogadna a fiammal együtt is. Szereti a gyereket. Ő is azok közt van, akik Koszkát hasonmásomnak tartják. Szomorú, de odajutottam: Valentyinának nem is kell ez a gyerek. Ha egyszer megleli a neki valót, lesz gyereke mástól. Nekem meg már senki sem kell. Azon kaptam magam, úgy gondolok a válásra, mint eldöntött dologra.

— Átázott a cipőd? — kérdezte tökéletes átéléssel Valentyina, amint belépett mögöttem a szobába. — Nem volt időd bemenni a cipészhez?

— Elhum — mondtam, csak hogy ne kezdjek vitát. Az idegeim így is a végsőkig feszültek. Most persze megtalálja a módját, hogyan játssza meg a mártírt. Meg is találta.

— Tudod, Kolja — szólalt meg álnokul megleszek én a nélkül a köpeny nélkül is. A régi még megfelel. Neked nagyobb szükséged van cipőre.

De a tekintete, ahogy elkaptam, hideg és gúnyos volt. A kitömi készülő szavak torkomon akadtak, mint a gombóc. Köhögtem, az ajtóhoz léptem, kiszaladtam. Valentyina nem jött utánam. Világosan elképzeltem, ahogyan áll, hegyes állat ujjaira támasztva, és rejtélyesen mosolyog. Ez a köpeny: övön aluli ütés. Ezt nem kellett volna. Tizenegy óra volt, s én elhatároztam, korán lefekszem, még ha szabad szombat van is holnap, amikor tovább lustálkodhatok. Elfáradtam. Lefekhetem a verandán is; nem először történik. Mindegy. Valentyina ott van Koszkával a szobában, hogy éjszaka, ha a gyerek felébred, tisztába tegye. Be kellett volna mennem a szobába az ágyneműért. Nem akartam. Féltem, hogy rám támad. Ezért elővettem a Fémek korróziója című könyvet; élvezetes olvasmány ilyen lelkiállapotban; nekifogtam olvasni. Valentyina kisvártatva kikukkantott, és suttogva — mert Koszka álmában mozgolódott — kérdezte, nem iszom-e teát. Lepisszegtem, erre visszabújt. Értem. Kitalált valamit. Ha nem így lenne, rég itt lenne a verandán, és hízelegne, hogy megbékítsen. Szüksége van rám. Egyelőre, őszig. Legyen, aki cipeli a szatyrot, ellátja a háztartást.

Rövidesen éjfél lesz. Raisza ágya nyikorgóit, ő már lepihent, hajnalban kel, eteti a csirkéit. Már-már leragadt a szemem. Egy szót se jegyeztem meg a korrózióról. A lelkemet kezdte ki a korrózió, csak ezt tudtam. Meg még azt, hogy az ember harmincegy éves fejjel is újrakezdheti az életét. Valentyina se feküdt le. Nyilván új megaláztatásokat terveit ki számomra, ezért várja, mikor megyek be a párnáért. Hát arra várhat! A tenyeremre néztem, véres volt. Agyoncsaptam egy szúnyogot, és észre se vettem.

Verte a tetőt az eső, s a kopogásra válaszul csobogott a víz, ahogy az ereszről a hordóba ömlött. Nem volt mivel betakaróznom, még a ruhám sem száradt meg a konyhában a tűzhely fölött. Leszedjem a térítőt az asztalról? Miért ne? Tetszik majd Raiszának, ha reggel kijön a verandára, és megpillantja, mire használom ezt a vásári remekművet, négy sarkában vicsorgó Jigrispofával. A földre raktam az üres edényeket, és már a terítő sarkát fogtam, amikor meghallottam, hogy Valentyina az ajtóhoz lép; minden mozdulatát hallom, főleg így, éjszaka. Sikerült még kinyitnom a könyvet.

— Kolja — szólt halkan —, mit csinálsz?

— Dolgozom — szakítottam félbe. — Aludj!

Később nyilván elaludtam az asztal mellett, mert arra ébredtem, hogy elállt az eső. Tökéletes csend volt, csak Valentyina léptei suhogtak az ajtó mögött. „Mennyire gyűlöl engem!” — gondoltam szinte nyugodtan. Egy nagy éjjeli pille verdeste a veranda üvegét. Zajtalanul a díványhoz léptem, és egy pillanat alatt álomba merültem.

Elég korán ébredtem fel, bár Raisza már nagyra becsült csirkéivel társalkodóit éppen a veranda alatt. Nap sütött és szél fújt. A fenyőfák nyikorogtak, a veranda sarkában darázs duruzsolt. Nem is mindjárt fogtam fel, miért alszom éppen itt; úgy voltam, mint aki vasútállomáson ébred. Az első pillanatban még jókedvem volt, de hamarosan rám törtek tegnap esti gondolataim. Felkeltem a díványról, nem akartam, hogy így lássanak. Benéztem a szobába, nagy volt a csend, a család aludt. Csak Koszka álma gondtalan, Valentyina összehúzta magát, fejét a takaró alá rejtette, így aludt. Még álmában is fél a tekintetemtől.

Fogtam a törülközőt meg a fogkefét, lementem a kertbe a lavórhoz, amely a fenyő ágára van felkötve. Amíg mosakodtam, Raisza nesztelenül mögém lopódzott.

— Alusztok, galambocskáim, édesdeden aluszkáltok? Így nem lesz ám tejecske.

Ha ő nem köszön, akkor én se. De ebben a gonosz megjegyzésében van némi ráció. Két házzal odább lakott Xénia néni, nála szoktuk venni a tejet. Egy szót sem szóltam, felkaptam a verandán a kannát, indultam a kapuhoz. Ballagtam, és csodálkoztam magamon: miért vagyok ilyen nyugodt? Nem is értettem, mi lehet az oka. Csak mikor már visszafelé jöttem, ébredtem rá, miről is van szó: alighanem amíg aludtam, döntésre jutottam. Mintha álmomban oldottam volna meg a problémát, amely jó néhány napja kínzott. Még ma beszélek Valentyinával. Mindent megmondok neki. Különben talán évekig halogatnám. Vannak családok, ahol valamelyik fél éveken át halasztgatja az efféle beszélgetést. Egy évig, kettőig, ötig, aztán már késő.

Valentyina már felkelt. A konyhában csörömpölt az edényekkel, és mikor észrevette, hogy jövök fel a verandára, kikiáltott:

— Remek, eszedbe jutott a tej!

Mi sem könnyebb, mint megfejteni ezt a mondatot. Raisza tehát értesítette, hogy ha ő nem figyelmeztet, tej nélkül maradt volna a gyerek.

Úgy döntöttem, rögtön a reggeli után szóba hozom a válást, és már az első szavakat is kigondoltam. Csak attól tartottam, Valentyina majd tökéletes egykedvűséggel fogadja bejelentésemet — mert képes ám erre is —, és csak ennyit mond: „Kérlek.” Pedig azt szeretném, ha megérezné, amit én érzek, ha csak felét is. Igyekeztem fegyelmezetten viselkedni. Még reggeli után is, amikor elmesélte, hogy Koszka este már a fejét forgatta, engedelmesen mosolyogtam.

— Jóllaktál? — kérdezte kávéját kortyolgatva.

— Természetesen — válaszoltam, és a Korrózióért nyúltam. Arra céloz, hogy többet falok, mint amennyit keresek. Ráadásul bármelyik pillanatban megkérdezheti, jól töltöttem-e az éjszakát. El akartam bújni védőpajzsom, A fémek korróziója mögé. És ott eldönteni, mikor kezdjem el a beszélgetést.

— Kolja — szólalt meg Valentyina — komoly dologról szeretnék veled beszélni. De kértek, ne haragudj meg.

Elakadt a lélegzetem, kihagyott a szívem. Ezt nem gondoltam volna, hogy Valentyina megelőz. Talán megtalálta szíve új hercegét? Esetleg Raisza Pavlovna, a szolgálatkész öreg barátnő segítségével? Miért is nem kezdtem el én, rögtön reggeli után?

— Tessék — mondtam közömbös hangon, miközben a gondolátok úgy nyüzsögtek a fejemben, mint méhek a felbolygatott méhkasban.

— Megígértem Raisza Pavlovnának — folytatta Valentyina —, hogy megcsinálunk neki valamit. Sokkal tartozunk neki… Érted, ugye…

Semmit sem értettem. Összehúztam magam, mint a kutya, ha ütést vár. Mi köze ehhez Raiszának?

— Tudod, nehéz már neki hajolgatni, és ki akarja adni a kamrát. Ha ablakot vág bele, jó kis szoba lehetne.

— Hát csak adja ki — feleltem gépiesen. Ez tehát egy sablon beszélgetés, jobb, ha nem is ellenkezem, míg nem tudom, hova akar kilukadni. — Hamarosan a padlást is kiadja. Kiadná az üres kutyaólat is.

— Megkért, hogy vigyük ki a kamrából a professzor régi folyóiratait, papírjait, a két ládát és az összes kacatot. Már meg is mutatta nekem.

Mondhattam volna, hogy tanulnom kell. Még azt is mondhattam, volna, hogy egyszer egy héten jogom van pihenni. De megzavarodtam. Másféle beszélgetésre számítottam.

— Ahogy akarod — mondtam. — Hátakkor jó.

A kamra macskaszagtól bűzlött. A mennyezet alatti résen betűző napfényben úszott a por. Átkötött halmokban állt a papír, garmadával a folyóirat, sarkokban, ládákon.

Mögöttünk Raisza is megjelent, és bár senki nem kérdezte, megszólalt:

— Mindent, ami valamit ért, az Intézetnek ajándékoztam. Kijöttek az Intézetből, és én mindent odaadtam nekik, ingyen.

Megtetszett neki a szó, megismételte:

— Ingyen ám.

— Pedig szép pénzt kaphatott volna némelyik könyvért az antikváriumban — mondtam én.

Nem vette észre az iróniát, tüstént egyetértett. Mintha ő is éppen ezt sajnálná.

— Annyi könyv volt itt, és mennyi réges-régi, értékes közötte! Bámulatos, milyen könyvtára volt a professzornak!

Valentyina műanyag kötényt és kendőt vett magára, és elsőnek lépett be a kamrába. A beeső napfényben csillogott a haja. Miért is nem sikerült ez a mi dolgunk? Miért kell, hogy ezután majd más gyönyörködjék a hajában?

— Ami papír vagy folyóirat, hozzátok át a konyhába — rendelkezett Raisza.

Valentyina nem is felelt; nyilván korábban is hallotta már, hogy ez a teendő.

— Megbeszéltem az ószeressel, hogy teherautóval jön el a kidobott holmiért — közölte még Raisza.

Tehát a kétség árnya sem merült fel, hogy én a szombatomat erre a munkára áldozom. Merő formalitás volt, hogy a beleegyezésemet kérték.

Valentyina lehajolt, és a kezembe nyomta az első kupac folyóiratot. Ki vittem a kertbe, leraktam a földre. Német folyóirat volt, a Biofizikai Gyűjtemény körülbelül tíz évvel ezelőtti számai. Arra gondoltam: milyen gyorsan is hullik ki egy ember a világból. Volt, nincs; már el is felejtődött. Ezek a folyóiratok a könyvek mellett hevertek a polcán, ő pedig, ez a bizonyos Kozarin, akit soha nem láttam, még fényképen sem, a polcához lépett, levette őket, hogy tartalmuk az agyába vésődjön. Találomra kinyitottam az egyiket, és láttam, hogy a margón felkiáltójelek vannak, néhány sor pedig alá van húzva. Lám, tartós kapcsolat állt fenn Kozarin élete és ezeknek a folyóiratoknak léte között. De amint Kozarin meghalt, ez a folyóirat is meg a nagy halom jegyzet is, amit ő ennek kapcsán írogatott, elveszítette az utat az emberekhez. Mindjárt jön az ószeres, elviszi az egészet, bezúzzák, és a tiszta papirosra majd új folyóiratokat nyomnak, azok tartalma is eljut az emberhez, összeolvad vele, hogy minden bizonnyal ugyancsak elpusztuljon vele együtt. Három éve ebben a házban létezett egy zárt, öntörvényű világ, amit sok év alatt épített fel Kozarin. Mi pedig most, Valentyinával eltüntetjük ennek a világnak utolsó nyomait, hogy itt most már Raisza jellegtelen kis világa legyen csak jelen. Elhatároztam, ha legközelebb a Lenin könyvtárba megyek, okvetlenül megnézem a katalógusban, van-e valami, amit Kozarin írt, ami az ő személyes alkotása. Létezik-e mégis egy fonál, melyre — ha mi itt el is szakítjuk — más helyen, más időben rákötődik a jövő?

— Kolja — szólt ki Valentyina, és hangja visszatérített a valóságos életbe, ahol énutánam, tudom, semmilyen fonál nem fog maradni —, Kolja, hova tűntél el?

Raisza a konyhában sürgött-forgott, talán, hogy meglesse, nem tulajdonítok-e el egy kiló kacatot. Megkérdeztem, ahogy elmentem előtte:

— Mi volt Kozarin szakmáj a?

— Professzor volt — felelte egyszerűen.

— Sokfajta professzor van. Kémikusok, fizikusok, történészek.

— Hát akkor fizikus — vágta rá Raisza, de én nem hittem neki. Bizonyára tekintélyesebbnek találta a fizikus szót a többinél.

Valentyina már jó pár csomagot kiráncigált a kamrából, nekem csak át kellett cipelnem ezeket a konyhán. A szemem sarkából megfigyeltem, hogy Raisza szája mozog: a csomagokat számolja, hogy aztán bevezethesse füzetébe a számot, noha semmi jelentősége nincs. így dolgoztunk körülbelül egy óra hosszat. Egyszer ugyan eszembe jutott, hogy abbahagyom az egészet, és beszaladok Koszkához. Ő viszont olyan nagylelkűen maradt nyugalomban ezen a reggelen, mintha megérezte volna, hogy sorsdöntő pillanat közeledik, és neki is meg kell tennie a magáét:

Valentyina kisepert, aztán a ládát kezdtük kirámolni. Ebbe az került, amit Raisza — amikor átfésülte a házat — feleslegesnek talált, mert nem illett bele az ő hétköznapi, háztartási világába. Volt ott lukas cipő, törött bögre, rongy, borítója nélkül maradt könyv; ám a láda fő tartalmát drótok, csavarok, csavaranyák, diódák, nyomtatott áramkörök tették ki, ráadásul pedig — ami igen különös — két, gondosan kivitelezett makett az emberi agyról, azon mindenféle irkafirka, beleszurkált gombostű.

— Furcsa hobbija lehetett a professzornak — jegyeztem meg. Raisza, aki mindenre fülelt, erre átszaladt a konyhából.

— El sem képzelitek, milyen állapotban találtam én itt mindent. Nem is lehetett lakni ebben a házban. Mindenütt üvegek, drótok, fiolák. Meg mindenféle műszerek. De azokat elvitték az Intézetbe. Egy egész gépet is!

Akkor még féltél — gondoltam Rai száról —, mert nem voltál biztos benne, mihez van jogod. Pedig hát minden rád maradt. Most már nem adnád oda ilyen simán. — így morfondíroztam magamban, de nem mondtam ki a véleményemet.

Minden lomot kihordtunk az utcára, végül a kiürült ládákat is átvonszoltuk a konyhán. Odakint a kacathegy még szomorúbb látványt nyújtott, mint bent a kamrában. Miután az utolsó zacskókat és dobozokat is kicipeltem, Valentyina vizes ruhát fogott, hogy lemossa a port, én meg a kertben maradtam, hogy eltöprengjek az élet múlandóságán. De ebből nem lett semmi: megrendelésre a gondolatok nem érkeznek. Ehelyett az jutott eszembe, közeledik a sorsdöntő pillanat, és én már majdnem elfelejtkeztem róla — mert nem akartam emlékezni rá. Az egy vagy két óra alatt, míg ezt az Augiász istállóját takarítottuk, Valentyina okosan viselkedett: egyszer sem emlékeztetett a szomorú valóságra.

Kihoztam a kacatból egy széles abroncsfélét, mely bütykeivel egy koronára emlékeztetett. Eszembe jutott: ha régebben ilyen akad a kezembe, biztosan kitalálok valami vidámságot, megkoronáztam volna például Valentyinát, mint Jamara királykisasszonyt. De már nincs érzéke az ilyesmihez. Megkoronázhatom hát magamat — a féleszűek és tökfilkók királyát!

Visszamentem a verandára, oda, ahol el kell kezdeni a beszélgetést. Ugyanazokkal a szavakkal persze, ahogy Valja is kezdte: „Komoly dologról szeretnék veled beszélni.” De már abban sem tudtam bizakodni, hogy megszólalásom sikerrel jár. Rögtön jön Valentyina!

Ettől aztán megijedtem. De támadt egy mentő ötletem: elmegyek mosakodni. Az abroncsot a díványra hajítottam. Sokáig locsoltam magam a fenyőnél. De közeledett Valentyina, törülközővel kezében, én hát visszamentem a verandára. Na — mondtam magamnak —, itt az idő. Minden, ami eddig volt, azért alakult így, mert túl sokáig voltál rongy. De most elég.

Hallottam, hogy nyikorog a lépcső Valentyina lába alatt. A kezemmel nem tudtam mit kezdeni, megfogtam hát az abroncsot. Valentyina közel jött, én egy lépést hátráltam.

— Mi van a kezedben? — kérdezte.

„És ha Raisza meghallja? — gondoltam. — Nem beszélhetünk Raisza füle hallatára.” Ez is jó ürügy volt, hogy halogassam a dolgot, de vesztemre, Raisza éppen ekkor osont el a veranda előtt, a kapu felé. Nyilván az ószerest megy sürgetni, így hát nem visszakozhattam.

— Ez micsoda? — kérdezte újra Valentyina.

— Tamara király kisasszony koronája — mondtam. — Vagy Salamon királyé, mindegy.

Ezzel a fejemre tettem az abroncsot, miközben nyelvem már formálta a gondosan összeválogatott, át- meg átismételt szavakat:

— Válj a, komoly dologról szeretnék veled beszélni…

Kimondtam ennyit, de már el is hallgattam. Azt sem hallottam, mit felelt Válj a. Nem hallottam, mert én — megszűntem. Egy pillanatig tartott maga az eltűnés furcsa érzése. Érzéseim, gondolataim megmaradtak, de semmi közöm nem volt már hozzájuk. Ami velem történt, nem tudom leírni. Bizonyos, hogy egyetlen ember sem élt még át hasonlót. Kivéve, természetesen, Kozarint.

Szokatlan élményeimet később már rendezni is tudtam. Az emberi ágyban több milliárd idegdúc van, és mindegyiknek megvan a dolga. Van persze olyan is, rengeteg, amely semmit sem végez, hanem a pillanatot várja, amikor az agy új feladat elé kerül; olyan feladat elé, amit a normálisan dolgozó dúcok nem tudnak ellátni. Ilyenkor úgy működnek ezek a dúcok, mint a detektívek: keresik a megoldást. Kiválasztanak és elvetnek egy sereg alternatívát, változatok közt kutatnak, míg meg nem találják az egyetlen lehetséges megoldást, amiről aztán értesíthetik a többi agysejtet. Ha nem így lenne, honnan tudhatta volna meg az én agyam már a pánik első pillanata után, hogy mi történik velem?

Megláttam, meghallottam, megtudtam — ahogy tetszik —, hogy mi zajlik Valentyina fejében. Ha azt képzelik, olvastam a gondolataiban, tévednek. Nem olvastam a gondolataiban. Egyszerűen Valja belsejébe kerültem át, és átéltem azt, ami most következik…

Féltem, mert Nyikolaj, ki tegnap este óta nem leli helyét, idegességében valami szörnyű elhatározásra jutott, valami helyrehozhatatlanra szánta el magát. Erre vall az is, amit mondott, meg ahogy a keze remegett, miközben fejére tette ezt az abroncsot… Azt fogja mondani, azt kell mondania, hogy nem tud így élni tovább, hogy elhagy. És persze igaza is van, mert már régen világos, hogy boldogtalan. Mert olyan, mint egy gyerek, nem tud a jövővel számolni. Már akkor sem tudott, pontosabban: nem is akart, amikor az a beszélgetés volt az apjával, amikor kiderült, hogy a szülei nem helyeslik a házasságot. Akkor kellett volna elhagynom őt, és elmenni messzire, valamelyik nagy építkezésre; ha így tettem volna, nem keveredik Kolja ilyen szörnyű nehézségekbe. Mennyit szenvedett hónapok óta! És még tanult is. Lefogyott, tönkrement. Honnan vettem a bátorságot, hogy annak az embernek a vállára tegyem ezt a súlyos terhet — magamat és Koszkát akit szeretek… Jaj, legalább egy kicsit várna még, elhelyezhetnénk Koszkát ötnapos bölcsődében, s akkor én is elmehetnék dolgozni. Késő! Késő, mert Kolja szerelme elmúlt. Nem is most múlt el, hanem még tavasszal vagy a télen. Itt a keze, nincs rajta semmi különös, nem is valami erős kéz, mégis el tudnám nézni órákig, kiismerni minden ráncot a tenyérében, és reménykedni, hogy belehajthatom a fejemet. De nem lehet, mert bűnös vagyok vele szemben, mert nem volt erőm még akkor, időben nemet mondani. Akkor, mikor az élet csodákból, kisebb-nagyobb csodákból állt. Csoda volt moziba menni vele és tudni, hogy cukrot vesz a büfében, és egyenként adja oda, és minden cukornál rajta felejti a kezét a tenyeremen. Csoda volt, mikor Kolja jegyet vett egy francia énekes koncertjére, és neki, Váljanak át kellett szaladnia a leányszálláson a szomszéd szobába, Szvetkához, hogy adja kölcsön, komoly ellenszolgáltatás fejében a fekete ruháját. Csoda volt a fodrásznál várakozni, óráját nézve, és tudni, hogy nincs idő, de az sem baj, mert Kolja nem szól érte. És volt annál még nagyobb és legnagyobb csoda is, de arról senkinek sem beszélhetett a leányszálláson, mert ha beszélsz róla, megszűnik csoda lenni… De hát miért is nem tudta idejében megszabadítani Kolját önmagától? Mert Kolja büszke, és úgysem vonta volna vissza a szavát. De mégis, hát ő a nő, és a nők érettebbek a férfiaknál, ha mind a ketten húszévesek. Kolja szülei nem szerették meg őt, Válj át. Másképp lett volna ugye, ha ő is moszkvai, ha ő is diáklány. Persze neki is lehetnének kívánságai… Nevetnie kell, ha visszaemlékszik, mennyire igyekezett, hogy elnyerje Kolja apjának tetszését; még az ablakát is megpucolta, pedig senki sem kérte meg rá… De akármit tett, azzal is csak alkalmatlankodott, azzal is csak idegesítette őket. És hiába látta be, nem volt mit tenni… Aztán Kolja érzései úgy kiszáradtak, mint a patak, ha nincs eső. Nem maradt egyéb, csak a kötelességérzés. Mert becsületes… Mindig Koszka mellett fog állni, mert jó… Mennyire elfáradt ezen a nyáron! Ő, Válj a nemcsak fizikailag fáradt el, az nem is fontos, abban fáradt el, hogy tartania kell magát, és nem törhet ki, nem követelheti a szerelmet, ami nincs… Mennyire megbántódott Kolja tegnap is, mikor ő, Válj a azt mondta, hogy a cipőt kell megvenni, a köpeny pedig várhat… Pedig tényleg nem kell új köpeny, megfelel még a régi. Koljának viszont szépen kell öltözködnie, hiszen ő az, aki vendégségbe jár, a barátaihoz meg a szüleihez. Senkinek nem kell tudni, hogy szűkösen élünk, hogy a lakbér mindent elvitt, mert két hónapot előre ki kellett fizetni. Még jó, hogy sikerült megbeszélni az öregasszonnyal, hogy Kolja meg se tudja pontosan, mennyit fizetnek, és a hiányzó száz rubelt úgy szedte össze, hogy eladta a csizmáját és a zöld kardigánját. Nem érdekes. Úgysem akar senkinek tetszeni. És félő, hogy Kolja azt hiszi, ő, Valja haragszik rá, mert keveset keres. Mert Kolja büszke. De hát mennyit keressen, ha egyszer még nem is végzett? De hamarosan ő, Valja is dolgozni fog, Kolja pedig befejezi a főiskolát… de ez már mind mellékes, mert már késő ezeken töprengeni. Kolja sokat dolgozik és tanul, szó sincs róla, hogy valakivel együtt inna, már a barátai is majd mindnyájan lekoptak, és tegnap is éjfélig tanult. Neki pedig úgy fájt a foga, majd meghalt, de az aszpirin kint maradt a verandán, és ő nem mert kimenni, nehogy megzavarja Kolját. Ideges volt, fáradt volt, mégis tűrte a fájdalmat. Azelőtt ilyen nem történhetett volna, hanem egyszerűen kiment volna, és beveszi a gyógyszert, de most már jó idő óta úgy él, mintha szakadék szélén állna, reszkető lábakkal, a szakadék mélyén várja a folyó. Fájt a foga, és lábujjhegyen mászkált a szobában, nézte Koszkát, a csöpp Kolját, és azt szerette volna, ha Kolja bejön, és vállára teszi a kezét, de tudta, hogy nem fog bejönni. Megpróbált kötni. Gyűlöli ezt a kötést, de valahogy neki is kell pénzt keresni, hogy Koljának segítsen. Raisza rendelte meg ezt a kötött ruhát valami ismerőse számára, és amilyen kapzsi, ha húsz rubelt fizetnek a kötésért, ötöt biztosan megtart magának. De Raiszával legalább minden egyszerű. Rossz ember, de ha jó lenne, nem lehetne ilyen dolgokban megegyezni vele. Nyíltan lehet vele alkudni. Mikor szóba került, hogy rámolják ki a kamrát, bizony neki, Váljanak is eszébe jutott, hogy ingyen nem csinálják — így hát megegyeztek, hogy valamennyit kapnak érte a kertben termő eperből, egyéb gyümölcsből. Persze Koszkáé lesz. Nagyon kínos volt Kolját erre a munkára megkérni. Reggel, mikor Kolja még aludt, ő megcsókolta az arcát, erre még álmában is megrándult a szeme — már a teste is elleneszegül, már az is az ő ellenségévé válik. Igyekezett, hogy ne is gondoljon minderre, és egészen az utolsó pillanatig — míg Kolja szóba nem hozta most a komoly beszélgetést — azt hitte, őszig kihúzzák valahogy, mintha az ősz lenne a megmentő part, ameddig el kell úszniuk. De tudta, hogy becsapja önmagát. Hiába rakod össze a cserépdarabokat, abból már nem lesz csésze. Mégis, amikor Kolja a kamrában pakolt, mintha felengedett volna iránta egy kicsit, és neki ettől máris oly jókedve lett, szinte énekelt. Lám, újra becsapta önmagát. És ha fogná Koszkát, és elutazna vele, és aztán küldene egy levelet: „Kedvesem, mindig szeretni foglak, de nem akarok többé a terhedre lenni”? Hiszen megállna ő a maga lábán. De már késő. Most már Kolja fogja őt elkergetni. És igaza is lesz. Szegény Koljám, te makacs kisfiú… De mi van vele?

Mindez csak egy pillanatig tartott, de két-három másodpercre elhagyott minden erőm. Válj a észrevette, hogy reszketek, és elveszítem az eszméletemet, odaugrott, én meg összerogytam. Az abroncs a díványra esett.

Tüstént magamhoz tértem. Közelről láttam Valentyina szemét. Nagyon megijedt, szólni sem tudott. Remegett az ajka. Ez afféle irodalmi szólam, eddig én annak véltem, mert sosem láttam, hogy valakinek igazán remegne az ajka. Szédültem, de fel tudtam ülni a padlón, aztán fel is álltam, Válj a kezére támaszkodva. Keskeny a keze, de erős. Ahogy ujjait fogtam, éreztem, milyen érdes a bőre a sok mosástól.

— Semmi baj — mondtam. — Már elmúlt. Becsületszavamra… — Kimerültél, ülj le, kérlek.

Olyan aggodalom tört ki rajta, hogy nem tudott uralkodni magán, bármelyik pillanatban sírva fakadhat, vagy magához szorít. És bár már nem éltem át a gondolatait — soha többé nem teszem az abroncsot a fejemre (holnap elviszem az Intézetbe!) —, megrémültem, hogy sími kezd, hogy összeroppan. Az elkövetkezendő ötven évre, íme, van egy határozott feladatom: egyszer sem szabad hagynom, hogy ez a szamár kislány sírva fakadjon. Sírjanak mások, de ne ő! És ekkor gonosz ötletem támadt, ami csak olyankor fordul velem elő, hajói érzem magam, ha igazán feldobott vagyok. Nem is engedtem el a kezét, így kezdtem el:

— Mondom, komoly szavam van hozzád.

Az ujjai, amelyek érdes párnácskák módjára simultak a tenyerembe, hirtelen elgyengültek, mintha elszállt volna belőlük az élet.

— Igen — szólalt meg gyermeki hangon.

— Csütörtökön jön ki a nénikéd?

Igy néztem Valentyinát, mintha csak tegnap ismertem volna meg. Nem merte rám emelni tekintetét.

— Azt ígérte.

— Beszéljük rá, maradjon itt éjszakára is. Én meg veszek jegyet valami koncertre vagy moziba. Olyan régen nem voltunk együtt sehol.

— Inkább moziba — mondta, de még fel sem fogta igazán, mit mondtam.

Aztán odaugrott hozzám, az ingem ujjába kapaszkodott, a mellembe fúrta az orrát, mintha el akarna rejtőzni bennem, és három patakban kezdtek folyni a könnyei.

Simogattam a vállát, a haját, és ezt motyogtam: — Hát mi van veled, hagyd abba… mindjárt jön Raisza. Ne butáskodj…

Márkus István fordítása

NEHÉZ GYEREK

1

Eszembe jutott egy beszélgetés. Semmi különös; ilyet százával hall az ember. De ha idegen hallaná ezt a szöveget, ki sem tudná találni, miről van szó.

Nagyanyám a szomszéd szobában ült, és szidta az életet. Barátnőjének szidta, Elzának. Általában türelmesen viszonyulok az efféle beszélgetésekhez: nagymamának jót tesz, ha kipanaszkodj a magát. Nem is figyeltem oda tulajdonképpen, de mert unalmas dolgokkal foglalkoztam, csak-csak elért a fülemhez néhány mondat. Tudniillik azzal voltam elfoglalva, hogy térden csúszva, kezemben ragasztótubussal, fogaim közt kiskéssel léghajóbélést ragasztgattam. A műkedvelő léghajós és az igazi, vérbeli léghajós között az a különbség, hogy a műkedvelő a szakadt bélést elhajítja, mondván, hogy olcsó holmi, kár vele vesződni; a profi ezzel szemben addig bütyköl saját becses kezével, míg így-úgy átpofozza a léghajót annyira, hogy saját szülőatyja — a konstruktőr — sem ismer rá. A léghajó sebessége, mozgékonysága tudniillik az efféle megfoghatatlan apróságokon múlik. Ilyenek vagyunk mi, vérbeliek. Egyszer edzőtáborban voltam, mellettünk kerékpárosok — a gépkorszak hajnalának megkésett hősei — treníroztak; érdemes volt megfigyelni, hogyan gyúrták-fúrták, pofozták ki masinájukat.

Ekkor ért el hozzám a nagymama hangja.

— Néha szörnyen elkeserít. Tegnap például mit csinált? Felugrott a teleekrán rámájára, és olyan dühösen marcangolta, már attól féltem, beleszakad a körme is.

— Szörnyű! — közölte a barátnő.

Nagymamámmal folyton-folyvást történik valami, Elza néni pedig folyton— folyvást együttérez vele.

Megint csevegtek egy kicsit, nem tudom, miről, de aztán ismét áthallatszott a szobámba a nagymama hangja.

— Már azt hittem, ítéletnapig sem tudjuk kiráncigálni a tűzhely mögül. Ott húzta meg magát a kis csirkefogó! De volt ám esze: éjjel mászott be oda, amikor mindenki aludt.

— Biztosan felizgattad magad, szegénykém!

— Nem ez a fontos, szívem. Hanem, hogy képzeld: felkelünk reggel, nyugodt lélekkel — ő meg nincs. Sehol! Oleg már egészen odavolt — majd megőrült. Kimegyek a konyhába, beprogramozom a tűzhelyet, és még jó, hogy Katyerinának eszébe jut: hátha ott van valahol. Az utolsó pillanatban! Belesett a résbe. Tiszta szerencse, hogy még nem nyomtam meg a gombot. A műszerész meg is mondta aztán, hogy a tűzhely alatt 200 fokra is felmegy a hőmérséklet!

— És kimászott?

— Ugyan már! Beszorult. Ott hevert és sziszegett. Szét kellett szedni az egész tűzhelyet miatta. A műszerész azt mondta…

— De hát néha azért észnél van?! — vetette közbe Elza néni.

— Nincs az észnél soha — szögezte le nagymama. — Az a legszömyűbb, hogy ki sem tudja számítani az ember, holnap kibújik-e, ha ma bebújt.

— A szemétkürtőbe is bemászik? — állt elő Elza néni újabb feltevéssel.

— Be hát. Volt ilyen. Katyerinka kapta el akkor is a hátsó mancsainál, úgy húzta ki. Vigyázni kell rá, mindig be kell zárni valahová, ezek miatt. Fél év alatt, mióta itt van, én legalább tíz esztendőt öregedtem.

Nagymamán utolsó mondata távol állt az igazságtól. Remek színben volt. A szakadatlan küzdelem, amit Kerrel vívott, megfűszerezte életét. Mártír szerepe valósággal megfiatalította.

Ahogy a beszélgetést hallgattam — miközben késsel a számban a léghajóbélésen csúszkáltam —, elképzeltem: semmit sem tudok az egészről. Mondjuk, idegen vagyok, Kert sosem láttam. Minek képzelném? Macskának? Kutyakölyöknek? Bárminek, csak ördögfiókának nem, mely egy ódon metszetről lép elénk…

Én nem voltam otthon, amikor apám meghozta Kert. Későn jöttem meg az edzésről, így én voltam az utolsó a családban, aki megismerkedett vele.

Az asztalon üldögélt, és nekem olybá tűnt, hogy nem egyéb^7 ez, mint egy kiéhezett, agyonfázott majmocska, akiből hiányzik a majmok pajkos elevensége. Szürkés rongyba burkolózott, amitől semmiképpen nem akart megválni; világosszürke szeme gyanakvó rosszindulattal villogott. Amikor meglátott, rám vicsorította a fogát. Apám meg akarta simogatni, de Kér ellökte magától hosszú, vékony csontú kezével. Aztán esetlenül leugrott az asztalról, és a sarokba bicegett.

— íme, Katyerinka, családunk új tagja — mutatta be a nagymama szomorúan. Pedig egyébként minden élőlényt szeretett. Kér azonban, úgy látszik, csalódást okozott neki. Bevallom, nekem is.

Előző nap még lelkesen vártuk a megható és örömteli találkozást a szerencsétlen árvával, készen arra, hogy ápoljuk, becézgessük, és türelmesen neveljük. Most pedig itt ül a kis árva a sarokban, ránk sziszeg, és szürke rongyai alól csak fejletlen, hártyás szárnya látszik ki.

Míg meg nem láttam Kert, csupán annyit tudtam róla, mint bolygónk bármelyik más lakója. Egy másik naprendszerben találták meg őt ötödmagával, éspedig egy mentő űrcsónakban, mely az ottani Nap második bolygója körül keringett; a rendszer számát persze elfelejtettem. A bolygón laktak ezek a lények, vagy legalábbis volt ott valamilyen bázisuk, ami azonban ismeretlen okból elpusztult. Űrhajójuk nem tudott startolni, ezt a néhány gyereket azonban még elhelyezhették egy mentő űrcsónakban, és kilendíthetlek orbitális pályára. Talán arra számítottak, valahonnan segítség érkezik. De segítség nem jött, viszont az űrcsónak hívójelét a Vega nevű földi kutató űrhajó felfogta. A kicsinyek már alig éltek, amikor rájuk találtak, így hozták el őket a Földre. Hova is vihették volna őket, ha már nem volt otthonuk?

A Vega persze megfelelő üzenetet hagyott hátra az orbitális pályán, hogy ha megérkezne a segítség, kiderüljön, hová vitték a csöppségeket. Itt a Földön először valami speciális kórházban akarták elhelyezni őket, de később úgy döntöttek, hogy mivel a kicsiknek szoros gondoskodásra és szülői szeretetre van szükségük, kiadják őket családokhoz. Apám is elvállalt egyet. Én meg arra gondoltam, barátnőim megpukkadnak az irigységtől. Családunk egyébként majdhogynem ideális környezet ilyen célokra, atyám ugyanis biológus, pontosabban űrbiológus, anyám orvos, ami pedig a nagymamát illeti, ő az iskoláskor előtti pedagógia jó hírű elméleti specialistája.

Hát elkezdtük az együttélést, ha ugyan jogos ez esetben „együtt”-ről beszélni. Nem akarom megsérteni Kert, de az igazság az, hogy éppoly kevéssé lehetett vele kommunikálni, mint valami vadállattal. Például, mintha az ember egy hermelint tartana otthon, ami egy mozgékony, erős és szép állat. Gondoskodna róla bőséges hústáplálékkal, kényelmes fekhellyel, abban a reményben, hogy ha ma nem, de előbb-utóbb, egy hét vagy egy hónap múlva meghálálja. De az bizony ma is, holnap is, holnapután is kérlelhetetlenül beleharap a feléje nyúló kézbe, összelopkodja, amihez csak hozzáfér, fészkében rothadt húst tartalékol, és csak azt lesi, hogyan szökhet el a kényelmes otthonból, hogy visszatérhessen erdei éhezéséhez, létbizonytalanságához. Konokul abban a hitben él, hogy mindenki ellensége, és csak azért hozták ide, hogy megegyék. Kér pontosan így viselkedett. Semmit nem volt hajlandó érteni. Pedig nem igaz, hogy ne értett volna. Beletáplálták ugyanis a mi orosz nyelvünket, belénk pedig az ő nyelvét, így, ha akartunk volna beszélgetni, tudtunk volna. Hogyisne, még mit nem!

Emlékszem, két héttel megérkezése után, amikor cafatokra szaggatott egy számomra fontos levelet, és aztán be is falta, mérgemben ezt mondtam neki:

— Barátocskám, arra akarsz rávenni talán, hogy megverjelek? Nem fog sikerülni. Én nem bántom a kisebbet.

Úgy tett, mintha egy kukkot se értene, ezzel szemben felugrott, és megharapta az ujjamat, amivel figyelmeztetni akartam. Én pedig sokáig dagadt, fájós ujjal voltam kénytelen mászkálni, és be sem vallottam az iskolában meg az edzésen, hogy ezt is elbűvölő árvánknak köszönhetem. Elszántan hazudoztam egy hozzánk tévedt borzról, és szép legendákat találtam ki Kerocska hálás és megértő természetéről.

A nagymamát egyszerűen semmibe vette, fittyet hányt pedagógiai elméleteinek. A mamát mintha meg se látta volna. Egyedül a papától tartott, ami erősen bosszantotta apámat.

Apa megállapította, hogy fizikai és értelmi fejlettségét illetően új öcsikénk egy tízéves gyerekkel áll egy szinten. De gyorsabban fejlődik, mint mi. Amikor találkoztunk, én tizenhárom éves voltam, ő látszólag körülbelül tíz. Mire tizenhét éves leszek, feltehetően utolér. Ha a fiziológusok nem tévednek.

Annyi bizonyos, hogy nem buta. Bizonyíték a megfigyelési napló. Ez egy bonyolult ügy. Kert ugyanis meg a többieket is rendszeres megfigyelés alá vették. Rejtett kamerák rögzítették életét. Ezenkívül azt is elhatároztuk, hogy egy vastag könyvbe — nem tudni, honnan bányászta elő nagymamamindent bejegyzőnk, ami érdekes. Kér nem tudott olvasni; erre még nem tanították meg. Mégis rájött valahogy, hogy a vastag könyvvel való rendszeres foglalkozásunk összefügg ővele. Lehet, hogy felfedezte a kapcsolatot saját cselekedetei és a következmények között — hiszen a gyerekek jó megfigyelők. Amint elkövetett valamit, fogtuk a naplót — vagy a nagymama vagy én, ritkábban apa és beleirkáltunk. Egyszer csak eltűnt a könyv. Először nem is gondoltunk arra, hogy ez is az ő műve. Jól eltüntette a nyomokat. Ugyanúgy harapott, mint addig; ugyanúgy utasította el a nagymama lepényeit és nevelési utasításait. Szemében ugyanaz az üresség és harag honolt. Haragudott ránk. Haragudott az egész emberi világra, hiába volt az meleg és jóindulatú vele.

Akkoriban meg akartam tudni apámtól, mi a helyzet a többi családban, ahol egy-egy kicsit elvállaltak. Kiderült, hogy többé-kevésbé ugyanaz, mint nálunk. A Cambridge-i Egyetem egyik professzoránál is élt egy megmentett leányka. Az például meg sem akarta ismemi örökbefogadóit. Jött aztán egy pszichiáter, és így szólt:

— Jelenleg nincs módunk, hogy utat nyissunk e lények szívéhez.

Ezt mondta, és elment. Nagymama utóbb így mérgelődött:

— Hát szabad így beszélni egy gyerekről?!

A könyvtől tehát félt: attól tartott, kellemetlen helyzetbe sodorja, elhatározta hát, hogy elégeti a kertben. Ezért éjjel ágakat tört le az almafáról meg az orgonabokorról, halomba hordta, meggyújtotta. De nem tudta, hogy a nedves gally rosszul ég.

A füstre kijöttek a tűzoltók, így aztán mi is felébredtünk. Kitekintek az ablakon, villognak a hatalmas reflektorok. A tűzoltóság megfigyelője észrevette a füstöt, és jöttek, hogy megmentsenek minket. Kér beszaladt a házba, vizesen, kormosán, ahogy volt, befeküdt az ágyba, mintha semmi sem történt volna. A könyvet sikerült tönkretennie; tökéletesen elégedett lehetett. Szemrehányó tekintetünkre azzal válaszolt, hogy éles, ragadozó fogait csikorgatta.

Repülni nem tud. A szárnyait szétteríti — ilyenkor olyan, mint egy denevér —, de mintha erezné, hogy nekünk ez nevetséges. Mégis szeretne repülni: órák hosszat ül az ablakban, és bámulja a madarakat. Jobban szereti őket, mint bennünket. A macskánk egyszer fogott egy denevért. Kér meglátta, nekiugrott a macskának, kis híján megölte. El is vette tőle a denevért, de az már nem élt. Tőle azonban nem vehette el senki. Nagymama igen-igen elszomorodott. Még sírt is a szobájában. Kér pedig elásta a denevért valahol. Biztosan azt gondolta: távoli rokona. Ettől fogva örökké üldözte a macskát, dühösen sziszegve. Nagymama végül elajándékozta a macskát — legyen csak minél távolabb innen.

2

Most került a kezembe ez a régi feljegyzésem, amit csak magamnak szántam. Elcsodálkoztam: azóta eltelt három év. Én tizenhét éves vagyok. Csíkos bőrű csodabarátunkról nem tudjuk, mennyi idős, de már majdnem felnőtt formája van. О is megnőtt, én is megnyurgultam, így aztán éppen a derekamig ér.

Három év! Félelmetesen hosszú idő. Amit akkor csináltam és gondoltam, most tökéletesen idegennek és ostobának tűnik számomra — mintha nem is én lettem volna. Az akkori énem egy érzelmes, sokat olvasott tizenhárom éves kislányé volt. Most pedig… már más dolgok érdekelnek.

Ami Kert illeti — mintha csak néhány napja élne velünk. Tisztán emlékszem mindenre: az első mondatokra, első benyomásokra is.

Először egy évig volt nálunk. Végig úgy bántunk vele, mint a hímes tojással. Később a mamám be is vallotta: „Sajnálom, ha arra gondolok, mennyi szeretettől estél te el, kislányom, amit erre a vadócra pazaroltunk.” De engem ez nemigen sújtott le: szülői szeretetre nem volt túl nagy igényem. Vegyük figyelembe, hogy önálló ember vagyok; nekem éppen elég, ha a felét kapom a szülői szeretet normál adagjának.

Mind szomorúak voltunk, hogy türelmünk és gondoskodásunk kárba veszett. Ha széttépte a rajzomat — vagy bármit, ami a kezébe került —, így szóltam hozzá: „Mondjad, te nagy szemű csoda, miért gyűlölsz ennyire?” „Azért” — felelte. Általában kerülte a világos nyilatkozatokat. Irtózott a két szótagnál hosszabb szavaknál Leginkább két kifejezésre szorítkozott: „nem” és „nem akarom”. Szókincse később ezzel bővült: „menj innen”. Tanulni nem volt hajlandó. Erőnk elfogyott. Mikor az év letelt, egyik napról a másikra elvitték tőlünk. Apám hazajött és megmondta:

— Holnap Kér elutazik.

Kér éppen azzal volt elfoglalva, hogy fekete négyzeteket festett a dívány aranyszínű huzatára. Nem tudta, hogy a festék lemosható, és zavarba ejtette, hogy senki sem akadályozza működését. Hegyezte a fülét, hallotta, amit apám mondott, de nem hagyta abba a festést.

— Miért megy el? — értetlenkedett nagymama. — Hát rossz dolga van nálunk?

— Rossz — mondta apám. — Itt mindig nyomottan érzi magát.

Kér hosszú vonalat húzott a fekete festékkel, le a padlóig, majd kényelmetlen pózba merevedett, így fülelte, mi lesz tovább.

— Annyira idegenek vagyunk neki, hogy attól tartok, inkább traumát okozunk neki, semmint neveljük.

— De ugyan hova viszik?

— Csináltak egy telepet, egy külön elszigetelt intézetet, ahol a körülmények — legalábbis a tudósok reménye szerint — hasonlítanak egykori, megszokott életviszonyaikhoz. Odaviszik a többieket is, mind együtt lesznek ezentúl.

— De ő már megszokott bennünket — ellenkeztem, nem sok meggyőződéssel.

— Megszokott? — csodálkozott rám apám.

Kér pedig bemártotta az ecsetet a festékbe, és tetőtől talpig végigfröcskölt engem, ügyesen. Miután megmosakodtam, megtudtam, hogy a kicsinyeknek magukhoz hasonló lények közösségében kell élni, meg hogy nem tudhatjuk, mikor térhetnek majd haza, és képzeljem el, szeretnék-e én hosszú éveket egyedül tölteni Kér rokonai között, vagy jobban szeretnék-e óvodában, sőt kollégiumban élni ugyanolyan gyerekekkel együtt, amilyen én is vagyok. Nem tudtam egyértelműen válaszolni. Kér akkor egész éjszaka ébren volt, a kincseit turkálta, amiket tavaly szedegetett össze. Nagy ócskasággyűjtő: mindent a világon a szobájába hurcol: üvegfiolát, cserepet, kavicsot, papírt, ágat, levelet, ami csak csodálatba ejti alakjával, külsejével. Reggel már lent találtuk az előszobában, reggelizni sem akart, kincseit őrizte egy zsákban, s úgy ült a zsák mellett, mintha attól félne, lekési az indulást.

— Na nem — mondta a nagymama, aki elsőnek kelt fel, és akinek igen rosszul esett, hogy Kér egy szikra sajnálkozást sem mutat, amiért itt kell hagynia bennünket. — így nem lehet útnak indulni. Előbb megreggelizel, mint minden ember.

— Nem akarok — brekegte ő. Nincsenek ajkai, és a szája szorosra csukódik, csak akkor látni, hogy van, amikor nyitja. Akár a békáé.

— Örülsz, hogy elutazol? — tettem fel a magam kérdését; ebben meg az én sértettségem volt benne a hálátlan vadóc iránt.

Kér mereven bámult rám, válaszra sem méltatott. Nem is reggelizett, így várta meg apát a küszöbön kuporogva. Elkísértük, hogy elbúcsúztassuk, de ő azonnal bemászott a repülőbe, és elbújt előlünk. A gép elment, mi hazajöttünk nagymamával, szörnyű hangulatban. Én üvölteni szerettem volna, nagymama pedig folyton önmagát vádolta, hogy nem találta meg az utat Kér szívéhez.

— Értsd meg, Katyerinka — mondta” nekem —, végül is apádnak van igaza. Tökéletesen igaza van. Mégiscsak mi vagyunk többen, ő meg egyedül. Mit tudunk mi arról, hogyan bánt vele az édesanyja. Lehet, hogy reggelente meg kellett volna simogatni a fejét?

— De láttam, hogy te megpróbáltad megsimogatni, ő pedig megkarmolt!

Nem tudtam megnyugodni. Elkeserített engem ez a Kér. Nohát, szerencsés utat neki! így mérgelődtünk egész nap. Este megjött apám, elmesélte, milyen sikeresen fundáltak ki mindent a kicsiknek, hogy minden hozzájuk van méretezve, és a hőmérséklet, a nedvességtartalom stb. az optimális paraméterekkel beszabályozva.

— És hogyan fogadták? — érdeklődött nagymama.

— Kik?

— Hát a többiek.

— Hogyan? — Apám megvonta a vállát. — Nyugodtan. Közömbösen fogadták. Ne próbáld a mi érzéseinket beléjük képzelni, nagymama. Megnézték, aztán a saját dolgaikkal foglalkoztak…

Még azon az éjszakán rendkívüli esemény történt. A hat kicsi közül hárman megszöktek új otthonukból, ezzel is tanúbizonyságát adva kitűnő felfogóképességüknek. Bennünket is értesítettek, arra számítva, hogy Kér talán hazajön. De nem. Az űrrepülőtéren kapták el őket. Ennyi eszük volt — szinte felfoghatatlan. És gyerek létükre hatvan kilométert tettek meg egyetlen éjjel.

Visszavitték őket a telepre, megint elmagyarázták nekik, hogy sajnos senki sem tudja, merre van az igazi otthonuk. Ok azonban most sem vették tudomásul ezeket a szavakat. Mintha nem is hallották volna.

Néhány nap telt el, újabb esemény nélkül. Nem mintha megfeledkeztünk volna Kerről. Pusztító tevékenységének ezer nyoma is emlékeztetett rá a házban. A negyedik nap reggelén valamiért felmentem a szobába, ahol azelőtt lakott; ezt a helyiséget most apám műhellyé akarta átalakítani. Kér ott aludt békésen a gyalupadon, feje alatt kincseivel teli zsákja.

— Ohó — mondtam. Nagyon megörültem neki. Kinyitotta a szemét, és az öklét mutogatta, hogy fogjam be a számat!

— Szó se lehet róla — mondtam én. — Hiszen te visszaeső vagy! Mindenki azon töri magát, hogy neked jobb legyen, te pedig a jóért rosszal fizetsz.

Kér borzasztóan kétségbe esett, arcát a zsákba temette, én azonban folytattam:

— Most vissza kell téged küldeni a telepre, ahol a társaid, vannak, mert az emberek már izgulnak miattad…

Nem is tudom, mi késztetett arra, hogy így beszéljek. Talán az, hogy amikor megtudta, hogy elmegy tőlünk, túlságosan gyorsan rámolta össze a holmiját, és nagyon is hamar akart itthagyni bennünket?

Ekkor Kér kiugrott a nyitott ablakon, és mire én észbe kaptam, késő volt. Utánaugrottam, de nyoma veszett.

A zajra nagymama is felébredt, egyébként is rossz előérzetek nyugtalanították. Anyám is kiszaladt, mert őt már felhívták a telepről, és megmondták neki, hogy Kér újra megszökött, ezúttal egy társával együtt, aki szintén errefelé lakott.

Mindnyájan Kert hajkurásztuk, minden zugot felhajtottunk, ahová bújni szokott, de sehol sem találtuk. Apám fedezte fel végül. Kér észrevétlenül visszaosont a szobájába, és ott máris tönkretette a gyalupadot, ahol nehezére esett az alvás, így jelezte nekünk, hogy kéri vissza az ágyát.

Hosszú tárgyalások után megengedték, hogy magunknál tartsuk Kert, ha ő is így akarja. Hamarosan a többiek is visszatértek előző otthonukba. A telepen csak ketten maradtak. Nagymama szerint ez a kettő nem kapott annyi gondoskodást az új családban, mint amennyit mi — azaz hát elsősorban ő — nyújtottunk neki. Nagymama hiú volt, mint általában a nagymamák, különösen, ha unokáikról van szó.

Most persze azt hiszik, ilyen viszontagságok után Kér lehiggadt, szófogadó lett, elkezdett tanulni, és tiszteletet nyilvánított az idősebbek iránt. Szó sincs róla! Minden maradt a régiben. Egy kicsi változás mégis volt. Nagymama tudniillik büntetésből azt is kilátásba helyezte időnként, hogy visszaviszik a telepre — amit valamiért „menhelynek” titulált —; ez a fenyegetés használt. Meg aztán Kér idősebb is lett, benőtt a feje lágya. Észrevettem, hogy lopkodja a videolemezeimet, és éjszaka saját tanulógépén lejátssza őket. Nem tudom, mit értett belőlük, mit nem, de bizonyára érdekesnek találta a látványt.

Valahogy, tehát családtaggá vált, és már képtelenségnek tűnt a gondolat, hogy bárhová is elutazna tőlünk; mégsem éreztem rokonomnak. Talán nem tudta megbocsátani gyerekes bosszúmat, amit akkor éreztettem véle, mikor visszajött a telepről. A család más tagjaival, lehet mondani, lojálisán viselkedik. Nekem azonban ő az egyes számú ellenségem. Megesett, hogy vendégek jöttek hozzám, ő pedig betört a szobámba, és körmönfont módon idétlenkedett, csak azért, hogy kihozzon a sodromból. Igaz, nem sikerült neki. És ha a vendégeim nem ijedtek meg tőle, hanem nevettek rajta, megszégyenülten vonult vissza a szobájába.

És még valami: ebben az évben Kér megtanult repülni. Eleinte tele volt dudorokkal, mert lepotyogott a fáról, a háztetőről. De aztán belejött. Magasra ugyan nem merészkedik, és elég lassan röpköd. Szárnyai, megnőttek, és kezdetleges repülőgépszámyra emlékeztetnek. De nagyon vékonyak. A hátából nőnek ki, mint az őshüllők hártyaszámyai. Olykor megengedi, hogy a nagymama vakargassa a szárnyát; ilyenkor szétteríti, s ez elég fantasztikus látvány. Képzeljék el az én intelligens nagymamámat, amint karosszékében üldögél, félig elborítja a szürke, vékony szárny, előtte pedig egy ördögféle kuporog, és hunyorog a gyönyörűségtől. Kér zavarba jön, ha bárki megpillantja ebben az elengedett pózban. Sziszeg, és úgy tesz, mintha csak könyvért vagy lemezért jött volna ide; nagymama pedig zsörtölődik, hogy nem hagyják bizalmasan csevegni Kerrel. Ámbár, biztos vagyok benne, semmiről sem beszélgetnek. Csak hallgatnak, és annak örülnek, hogy együtt lehetnek.

Igazi otthonuk felkutatásának az ügye sehogy sem halad előre. Érthető. Mégis szomorú tudomásul venni, hogy ezeknek a lényeknek egész életüket itt kell eltölteni.

Én már három hónapja edzőtáborban vagyok Moszkvában. Elég jó léghajósnak tartom magamat. Maga a szó, „léghajós”: elég furcsa szó — mindig olyan érzésem van, hogy valami kövér, rózsaszínű dolgot jelent. Én pedig, mint ismeretes, nem vagyok sem kövér, sem rózsaszínű. Ha Kér jobban megtanul repülni, egyszer magammal viszem. Hadd lássa, hogy az 6 ellensége is tud valamit.

3

Az ember az életben semmit sem lát előre. Lám, most, hogy megtaláltam újabb három év múltán ezt a régi, kétszeres feljegyzésemet, már nem azon tűnődöm, énmagam megváltoztam-e, hanem hogy a dolgok változtak meg, lényegileg. Átolvastam az egészet, nem is akartam folytatni — kamaszkori grafomániám a múlté —, de a magam számára is váratlanul elkezdtem újra írni, elkapott a távoli meg a nagyon is közeli múlt igézete.

Eltelt tehát egy kis idő. Néhány hónap. Persze, ha minden rendben halad, nincs is miről írni. De nagymama beteg lett és meghalt. És mindez szinte észrevétlenül történt. A nagymama örök volt; betegeskedése is természetes dolognak számított. Gyakran gyengélkedett, rossz volt a szíve, de operáltatni nem hagyta magát, az volt a szilárd meggyőződése, hogy a mesterséges szívbillentyű természetellenes. Nagymama úgy halt meg, hogy senki sem volt otthon. Kér aznap egy honfitársához repült, aki úgy száz kilométerre lakik tőlünk, egy magányos professzomőnél. Nem saját szárnyain, hanem repülőgépen utazott, mert nem szereti a kíváncsi tekinteteket, nem állja a kérdezősködést. Ekkor persze már nem harapott, nem sziszegett, ha ismeretlen emberrel találkozott, de igyekezett elmenni mellette vagy elrepülni, egyszóval kerülte a találkozást. Én éppen versenyen voltam; apám, anyám dolgozott. Kér ért elsőnek haza, ő találta meg a halottat. Az persze nem jutott eszébe, hogy mentőt hívjon. Bár ez sem segített volna: nagymama két órával korábban meghalt. Kér ki akarta cipelni a házból és berakni a repülőbe… Ekkor ért haza apám.

Én aztán néhány hétig nagymama halálának hatása alatt álltam. Minden kiesett a kezemből. Hogyan lehetséges? Hiszen itt vannak a holmijai, itt a könyve, amit még végig sem olvasott, a szekrényben a ruha, amit oly pompásra varrt magának hetvenedik születésnapjára, de ami egyszer sem volt rajta azóta. Micsoda igazságtalanság, hogy a tárgyak túlélik az embert. Még az is eszembe jutott, mi lehetett az értelme a régi szkíta szokásnak, hogy mindent elégettek, ami az ember után megmaradt, semmi se emlékeztesse rá a hozzátartozókat. Ismerték a felejtés becsét. Lehet, hogy nem is a szkíták voltak, az is lehet, hogy nem volt igazuk… Nem leltem a helyemet. Nem jártam be az Idő-intézetbe, ahol gyakorlataim voltak; nem mentem el az edzésekre, pedig első helyre tartottak esélyesnek. Mindnyájunknak rossz volt, de úgy tűnt, Kernek a legrosszabb.

Vagy nem találkozott még halállal a maga világában, vagy elfelejtette már, hiszen kicsi volt akkor. A legfurcsább, hogy mindnyájunkat meggyűlölt e halál miatt. Senkivel nem akart érintkezni. Bezárkózott a szobájába, ki sem mozdult. Csak egyszer, amikor lement a földszintre, a könyvtárba, széket tolt a szekrényhez, és levette a régi meséskönyveket, amik egykor az enyémek voltak, aztán nagymama olvasta fel őket Kernek, még az első esztendőben. Én akkor azt hittem, nem is figyel rájuk, sőt kinevettem nagymamát: „Hiszen náluk nem járnak az utcán krokodilok, és azt se tudja, mi az a szórakozottság.” „Ugye megértetted? — fordult hozzá nagymama, és máris folytatta a felolvasást: — Milyen szórakozott az Uszoda utcai professzor…” Kér meg ült a sarokban, és mintha csak a mennyezetet bámulta volna. Most meg összeszedte ezeket a könyveket, bevitte a szobájába, és az ágyához rakta. Mást nem vitt el. A temetésre nem jött el, talán nem is tudta, mi az, vagy egyszerűen nem akart eljönni. A sírhoz sem jött ki soha.

Termete ekkorra zömök, széles lett, akár egy gömb, lába rövid és görbe, ruhát nem hordott, a legnagyobb fagyban sem, szerintem nem is reagált a szervezete a hőmérséklet változására. Csak tavaly vett föl egy hátul gombolódó inget. Amikor nagymama meghalt, kidobta ezt az inget, akkor megértettem, hogy ezt is csak az ő kedvéért hordta. Ám lehet, hogy csak én képzeltem így, mert akkor ez esett jól. És nagyon elesetté vált, olyanná, mint akit becsaptak. Elkezdte a mamát figyelni, gondolom azért, mert hasonlónak találta a nagymamához, és félt, hogy őt is elveszíti. Mamával mi sosem beszéltünk erről, de ő biztosan értette a dolgot, mert a Kerrel való beszélgetéseinek hangvétele (miféle beszélgetések? — a mama beszél, ő pedig, mint mindig, hallgat) valahogy cinkossá vált, mintha ők tudnának valamit, amit nekünk, be nem avatottaknak nem szabad megtudnunk.

Velem Kér nem érintkezett.

A nagymama halála óta három hónap telt el, és életünk visszazökkent a régi kerékvágásba. Kér egyre gyakrabban látogatta a honfitársát, az is eljött hozzá. Olyankor elmentek hazulról, messze az erdőbe, valamiről elmélyülten tárgyaltak, mi pedig igen sajnáltuk őket. Néha Kér eljött velem az edzésekre. Tetszett neki, ahogy a léghajóink kergetőztek. Leginkább a repülőben maradt, és az ablakból figyelt, mindig magamon éreztem a tekintetét. Egyszer valamiért félteni kezdett engem, és beindította a gépet, odaszállt a közelembe. Meg is kaptam a magamét ezért; azt mondták, a repülőgép megsérthette volna a léggömböt. Bár ez csak amolyan feltételezés. Az edző jól megmosta a fejemet. Persze, tudta ő is, hogy én semmiről sem tehetek, de azért járt el így, hogy megfegyelmezze Kert. Kér viszont elrepült, fütyült arra, hogy nekem is szükségem lett volna a gépre hazafelé. Egy hónapig nem is mutatkozott a gyakorlótéren, aztán megint kijött velem.

Júliusban a Krímben versenyeztünk. Ott a vitorlázópályán felszálló áramlatok uralkodnak. Kerrel együtt illesztettük össze a léghajómat, minden négyzetmilliméterét ellenőriztük. Nagy volt a tét: ha bejutok az első három közé, bekerülök a válogatottba. Kér is tudta ezt. Miután lerakodtunk a völgyben, sokáig álltam és bámultam az eget. Mindig szerettem nézni a szálló léghajókat. Olyanok, mint a léggömbök, amelyeket ügyetlen gyerekek engedtek el. Csillogtak, akár a szappanbuborékok, az emberek pedig alig látszottak a magasban.

Több mint háromszáz versenyző gyűlt össze. Néhányan igen messziről jöttek. Éppen a fejem fölött repült el a kijevi csapat. Még Moszkvában hallottam az ő hajóikról, nagyobbak a mieinknél, és piros-sárga csíkozás jelzi őket. Belülről persze átlátszóak, de kívülről színesek. A kijeviek erőssége a csapatmunka. Egymást segítik a repülésben, mintha összetapadnának, aztán hirtelen láncot képeznek, majd kört és keresztet, és szétszélednek, szétgurulnak, mint a szétszakadt gyöngysor, hogy ismét hibátlanul megtalálják a szomszédjukat. Én tudom, milyen nehéz a műrepülés, magam is több mint egy évig voltam a moszkvai csapat tagja, míg át nem tértem az egyéni versenyszámokra.

Aztán a tadzsik szlalomosokban gyönyörködtem. Léghajóik bonyolult vonalban kifeszített drótkötelek, közt csusszantak át, egyik a másik után, egy— egy pillanatra megálltak, majd lefelé zuhantak, végül spirál alakban repültek fel az égbe. Még a szemem is hunyorítottam, hogy lássam a vékony szálakat, amelyekkel, mint a bábfigurákat, mozgatja őket egy láthatatlan bábos. Ekkor láttam meg Ranger Singh jól ismert világoskék hajóját. A leggyorsabbak közé tartozik; ő a tavalyi bajnok, az én legnagyobb ellenfelem. Singh nem fedte fel kártyáit, lassan röpködött a mező felett, mintha a természetben gyönyörködnék. Integettem neki, bár a magasból aligha ismerhetett fel. Odamentem egy ismerős fiúhoz a leningrádi csapatból. Éppen most mászott be a léghajóba, még nem csatolta be magát. A léghajó így átlátszó vacaknak, egyszerű plasztikzsáknak tűnt. „Segíts csak egy kicsit!” — mondta a leningrádi. Ekkor pillantotta meg Kert. Korábban még nem találkoztak, és a fiú összerezzent az ijedtségtől.

— Jaj, mi ez?

Kér megsértődött, elkomorodott. Nem tűrte az ilyen lekezelő hangot. Meg is szidtam a leningrádi fiút.

— Hogy szabad ilyet csinálni? Úgy bánsz vele, mint egy kutyakölyökkel.

— Semmi ilyet nem mondtam. Hova való?

— A testvérem — feleltem.

— Az édestestvéred? — A leningrádi sehogy se tudott belenyugodni. Nem akarta megérteni, hogy nincs szándékomban tréfálkozni.

A szemem sarkából követtem Kert, de már meglátták a mi csapatunk tagjai, akik ismerték, és irgalmatlanul kihasználták szegényt. Ám ez még mindig jobb, mint a meghatódás vagy a sajnálat. Hallottam, hogy Szveta Szabinyina odakiált neki:

— Kér, galambocskám, miért vagy ilyen szomorú? Emelkedj csak fel vagy öt méterre, ellenőrizd nekem az áramlás irányát!

Kér engedelmesen felszállt, és lebegni kezdett, hol feljebb, hol lejjebb röpködve — az én leningrádim meg tátott szájjal bámulta. Én pedig ezt mondtam neki:

— Rajta, mássz be! Meddig várjak még?

Be kell ismernem, büszke voltam Kerre, és napról napra erősödött a meggyőződésem, hogy szép a maga módján. Ahogyan minden célszerűen felépített test szép.

A leningrádi tovább csodálkozott, de bemászott a plasztikzsákba.

Behúztam a nyílás zárját, ő maga belülről felpumpálta a léghajót. Ellenőrizte a légcsavart; üresjáratban jól működött. Intett, hogy kapcsoljam le a ballasztot. Leemeltem a rudat, erre hirtelen felszállt, és a fejem fölött lebegett. A fiú úgy függött a kötelei közt, mint pók a hálójában: észrevettem, hogy a rögzítése nem valami megbízható. Most oldalra döntötte a léghajót, a mozgékonyságát próbálgatta. A légcsavar csillogó körként forgott, és a hajó feljebb emelkedett, a megadott magasságba.

Kér kihúzta az én léghajómat. Elhatároztam, hogy kipróbálom. Amikor felszállók, soha nem kapcsolom be a légcsavart, csak a szükséges magasságban. A legelső repülők óta nyilván senki sem érezte, milyen az: úgy repülni a levegőben, hogy az ember alatt semmi sincs, amire szilárdan támaszkodhatna. Az amatőr léghajókon kicsi, ablakféle átlátszó felületet csinálnak lefelé is, a magasban repülő ezért úgy érzi, bármikor leeshet.

Belülről az ablak olyan, mintha nem is lenne. Mi még a rögzítést is átlátszó anyagból csináltuk, ami a gömb közepéhez köti az embert, így semmi sem zavarja azt a képzetet, hogy magam repülök — mint az álomban.

Kér mellettem repült, és csúnya szemeket meresztgetett. Persze tudom, mi baja: nem bírja elviselni, ha fél kilométernél magasabbra megyek fel. Oda már nem tud követni, és ilyenkor azt érzi, alattam maradt.

Bekapcsoltam a motort, és gyorsan lehagytam Kert: A léghajó tökéletesen engedelmeskedett nekem. Arra gondoltam, nincs vetélytársam. Mindenkit magam mögé utasítok gyorsaságiban is, ügyességiben is; ez utóbbit itt úgy csinálták meg, hogy a pálya bonyolultabb volt, mint bárhol a világon; ki is kell próbálnom reggelig. Kér fekete pontként lebegett alattam: leszállni nem akart, feljebb jönni nem tudott. De ekkor egy pillanat alatt összeomlott minden reményem. Váratlanul! Egy hebehurgya nyaralóvendég miatt! Nagy sebességgel jött elő a hegyek közül, egyenesen felénk. Senki nem vette észre idejében, ezért nem szállították le a gépét. Amikor meglátta a rengeteg léghajót, megijedt, hogy nekünk jön, és elkezdett rézsűt lefelé ereszkedni, a legmagasabban lebegő hajók között. Mire észrevettem, belehasított az enyémbe. Ilyesmi tíz évenként egyszer fordul elő. Ha betartom a felszállási szabályokat, ha nem vagyok ennyire önfejű, ha felcsatolom az ejtőernyőt, ahogy kell — nem történhet meg, ami megtörtént. Nincs biztonságosabb közlekedési eszköz a léghajónál: kétrétegű burka erős és rugalmas.

De ez a nyaraló úgy vágott bele a léghajómba, hogy repülőjének egyetlen kiálló éles részével, a stabilizátorral csaknem kettészelte a külső burkot, és a belsőn is jókora lyukat vágott. Olyan sebesen süvített ki a levegő, hogy a gömb pillanatok alatt összecsuklott, és máris zuhantam. A légkeverőt még sikerült bekapcsolnom, de hasztalan — mintha szitával merne az ember vizet.

Mindez túl gyorsan zajlott le, megijedni nem volt időm. Ráadásul nem is voltam magasan. Rohamosan közeledtem a földhöz. Végiggondoltam, mit kell tennem, hogy ne törjem össze magam. De cselekedni már nem volt időm.

Társaim, akik lentről figyeltek, feljajdultak, amikor látták, hogyan ütközik belém a bolond repülő. Az edző azt ordította, bontsanak ki egy üres léghajót, és emeljék fel, hogy arra essek. De már ezt sem csinálhatták meg — túl gyorsan zuhantam.

Vologya Degrell, aki kivételesen jól látta, mi történt, úgy manőverezett a léghajójával, hogy álam kerüljön, és felfogja a zuhanást. Sokat kockáztatott, de ő nagy mester, a legjobb tíz szlalomos közt van Európában. Majdnem sikerült, amit akart: Csak majdnem. Kér volt az, aki segített.

Szerencséjére — meg az én szerencsémre — éppen alattam keringett, és felfelé bámult, mintha előre érezte volna a bajt. Látta, hogyan zuhanok lefelé ronggyá tépett léghajómmal. Mindent megértett. Óriási sebességet vett, és utol is ért a földtől úgy 50–70 méterre. Szárnyával ütögette a roncs léghajót, hogy felfogja a zuhanást. Ennek köszönhetem, hogy mindketten egy kijevi léghajóra huppantunk, ami feldobott bennünket: így kerültünk a vászonra, amelyet társaink feszítettek ki alánk. Persze nem úsztuk meg sérülés nélkül. Engem kék foltok leptek el. Kér eltörte jobb keze ujjait, s a lábát is kificamította.

Valahogy összekapartak bennünket. Mindenki Kert dicsérte — milyen okos, milyen határozott —, ő meg tűrte a kötözést. Fájdalomcsillapítót nem kaphatott, pedig erő? fájdalmai voltak. Elviselte. De rám nagyon haragudott, jobban sziszegett, mint három éve. Akkor, bár minden tagom fájt, odanyújtottam a kezem, és azt mondtam:

— Ha akarod, harapj bele, hátha attól megkönnyebbülsz.

Ő pedig elfordult, és többet rám sem nézett. Két nap múlva felkelhettem, azonnal hozzá mentem, és el sem mozdultam az ágya mellől.

Eljött a hebehurgya nyaralóvendég, hogy bocsánatot kérjen. Nagyon kedves fiúnak találtam, óceánkutató, meg is tetszett nekem. Nem haragudtam már rá, de Kér olyan sötéten méregette, hogy megzavarodva, ijedten távozott.

Visszatértünk Moszkvába, így hát nem kerültem be a döntőbe, sőt a versenyzéstől is eltiltottak fél évre, mert ejtőernyő nélkül szálltam fel.

Én már felgyógyultam, de Kér még betegeskedett, rosszul forrtak össze az ujjai. A kozmobiológia nagyjai mind megfordultak nálunk. Meglátogatták Kert a társai, az egykori „kicsinyek” is. Én is gyakran üldögéltem nála. És ő, a felnőtt, mikor senki nem látta, jelekkel adta tudomásomra — még mindig nagy fájdalmai voltak —, hogy szeretné, ha felolvasnék neki a nagymama régi gyermekkönyveiből.

Vannak az életnek visszatérő helyzetei. Nem voltam otthon akkor sem, amikor Kér megérkezett hozzánk. És akkor sem voltam otthon, amikor kiderült, hogy el kell utaznia.

Rendbe jöttem, nem óhajtottam otthon ülni egész szünidőben. Ezt Kér is megértette. Ekkorra már ő is megerősödött, járkálni tudott a házban, tanulni kezdett; elhatározta, mégis megpróbálkozik az egyetemmel. Én elindultam egy csoportos, kéthetes kajaktúrára. Kér Moszkvában maradt.

Emlékszem, egy este a tábortűz mellett hevertem, néztem a csillagokat, és azt gondoltam: „Az egyiken ott élnek az én Kerem rokonai, és fogalmuk sincs, milyen messzire vetődött el egy szegény társuk; és hogy kockáztatnia kellett életét a nővére miatt, aki nem is a testvére, és akiről azelőtt tudomást sem akart venni.” Még arra is gondoltam, milyen lehet neki, ha ugyanezeket a csillagokat nézi, és ugyanezekre a dolgokra gondol.

Ekkor hallottam meg, hogy idegen kajak kötött ki, más turisták érkeztek. Nem álltam föl — nem volt kedvem. Csak fél füllel hallottam, miről beszélgettek, így ért el hozzám, amit egyikük, teát kortyolgatva, el újságolt:

— Láttátok ti már a denevéreket?

— Kiket? — kérdezte Irina, a barátnőm.

— Hát akiket néhány éve találtak a kozmoszban, és a Földre hoztak. A denevérekről beszélek.

Most már hegyeztem a fülemet. Tehát róluk van szó. Igaz, ezt a nevüket még sosem hallottam. De hát mit lehet tenni — valamilyen nevet kell hogy adjanak nekik az emberek.

— Tudom, láttam már — mondta Irina közömbös hangon. Irina zárkózott ember, nem állt neki magyarázkodni, hogy az egyik ilyen denevért nagyon is jól ismeri.

— Én még sosem láttam — szólt ismét az újonnan jött. — De most igen, és majdnem valami zűr történt miatta. Már vagy másfél órája jöttünk a folyón, mikor a felhők közül kivágódik egy hatalmas madár…

— Egy bőregérféle — javította ki a másik.

— Jó, legyen bőregér. Egyenesen felénk tartott. Jó, hogy nem vadászok vagyunk, és nincs nálunk fegyver.

Felugrottam. Valami történt. Kér engem keres.

— Katyerinka — hívott Irina. — Hallottad?

— Hozom a kajakot — mondtam.

— Persze, jól van.

Kerestem az evezőket a sötétben. Szergej segített vízre tenni a csónakot.

— Veled menjek? — kérdezte.

— Ne gyere. Egyedül gyorsabban haladok.

— Nincs igazad. Ketten evezünk. Nem vitatkoztam tovább.

— Ott körözött egy darabig fölöttünk, aztán elrepült — hallottam még a hangot.

Éjjel 3-kor értünk a telepre. Ott várt a távirat a postán, apámtól: „Azonnal gyere haza. Kér elmegy.”

Az „elmegy” szó sújtott le igazán: hétköznapi volt és visszavonhatatlan.

Felébresztettem az erdészt, és addig könyörögtem, míg kölcsönadta szolgálati gépét; azzal repültem haza. Ha egyenesen az űrrepülőtérre mentem volna, talán még elérem Kert.

Otthon senkit sem találtam. Csak egy géppel írt üzenet várt rám Kertől, szabályos, közönyös betűkkel: „Visszajövök.”

Ez minden. A videofonhoz rohantam, felhívtam az információt. Megtudtam, hogy a különjárat hat perc múlva startol, már nem tudnak odakapcsolni.

Pedig még odaérhettem volna. Mert a különjárat még félórát — várakozott — kijuthattam volna a reptérre saját tartalékgépemen. De én ehelyett az ágyra vetettem magam, mint egy kis hülye, és bőgtem. Szörnyen haragudtam a sorsra, magamra, apámra, aki nem értesített időben, Kerre, aki nem talált rám. Akkor még nem tudtam, hogy éppen Kér miatt késett a gép indulása, ő ugyanis végigkutatta az Oka mentét, hogy megtaláljon, és félholtan ért vissza, úgy vonszolták be az űrhajóba a többiek, erőszakkal. Mert perceken múlt minden: az űrhajó, amely az ő rendszerük felé indult, nem is a Földről startolt, hanem a Plútóról, ott kellett tehát átszállniuk a planetáris űrhajóról a csillagközire. És mindez az utolsó pillanatban derült ki, mert az információ Kér bolygójáról váratlanul érkezett a Földre, és nem tudták azonnal megfejteni.

Kisírtam magam, majd bementem Kér szobájába. Minden a helyén volt. Semmit sem vitt magával, csak három mesekönyvet.

Márkus István fordítása

HÓTÜNDÉR

Egyszer, csak egyetlenegyszer láttam, hogyan pusztult el egy űrhajó. Ember nem látott még olyat.

Rövid idő alatt történt az egész, s ilyenkor nincs idő arra, hogy az ember a bent ülők helyébe képzelje magát, s maga is átélje az eseményeket. A parancsnoki hídról figyeltük a leszállási manővert. Úgy láttuk, sikerülni fog nekik. De mégiscsak el számították a sebességet.

A hajó már leért a lejtős leszállóakna aljára, mégsem állt meg, tovább süllyedt, egyre mélyebbre és mélyebbre, mintha el akarna rejtőzni a beton alatt. A beton azonban nem akarta megadni magát, s az űrhajó, akárcsak az üveglapra esett vízcsepp, székében lapulni kezdett. Egyre jobban lefékeződött, csak időnként repültek fel belőle fekete pontok, az űrhajó leszakadt darabjai, s hulltak lomhán és hangtalanul vissza, bepöttyözve az akna peremét, ott végre örök nyugalomra találva. Pillanatok műve volt az egész, majd a félelmetes mozgalmasság egyszer csak elült. Az űrhajó meghalt, az agyam azonban csak ekkor, elkésve rekonstruálta a szétrobbanó eresztékek dörgő zaját, a felhasadt fém sikolyát, a levegő süvítő hangját, mely kristályosán rakódott le a falakra. A bent ülők mindebből csak a legelejét hallhatták.

A videó ernyője sokszoros nagyításban egy szétloccsant fekete tojást ábrázolt, melynek szétfolyt fehérjéje különös szegélyt alkotott a sárgája körül.

— Vége — mondta valamelyikünk.

Igazi méreteiben és drámai ságában azonban csak akkor tárult elénk, mi is történt, amikor űrcsónakon leereszkedtünk a kráter peremére, s egyszerre átérezhettük a tragédiát. A kis fekete pontok sportpályát befedő óriási roncsdarabokká lettek, a hajó egyes darabjai, a hajtómű, a fúvókák, a fékezőoszlopok úgy hevertek szanaszét, mintha egy óriás szórta volna szét a játékait. Önkéntelenül is az volt az ember érzése, mintha ebbe a szétlapult űrhajóba valaki sarokkal beletaposott volna.

A roncstól ötvenmétemyire felfedeztünk egy fiatal lányt. Szkafanderben volt, a parancsnokon és a szolgálatban levő személyzeten kívül minden utas fel tudta venni a szkafanderét. Ez a lány valószínűleg a vészkijárat közelében tartózkodhatott, mellyel együtt a becsapódás erejétől kivágódott. Kirepült a hajóból, mint kristály vizes palackból a buborék. Ez is egyike azoknak a fantasztikus véletleneknek, amely már nem először fordul elő, mióta az ember meghódította az eget. Ugyanolyan fantasztikus véletlen ez, mint amikor valaki ötezer méter magasban zuhan ki egy repülőgépből, majd nagy bölcsen egy meredek, ámde hófödte hegygerincen vagy épp fenyőfák tetején állapodik meg, némi kis karcolásokkal és lila foltokkal megúszva az egészet.

A lányt beraktuk az űrcsónakba. Eszméletlen volt, hiába tudtuk azonban valamennyien, hogy ha azonnal nem részesítjük elsősegélyben, ő is meghalhat, a doktorunk nem engedélyezte, hogy levegyem róla a szkafandert. Sztresnyij doktornak igaza volt. Még nem tudhattuk, milyen összetételű alatta az atmoszféra, milyen, számára veszélytelen, számunkra azonban esetleg életveszélyes vírusok rejtőznek e fiatal lány rövidre nyírt, fehéren csillogó fürtjei alatt.

Most már el kell mesélnem, milyen is volt ez a lány, mi is volt az oka annak, hogy mindenki, nemcsak én, túlzottnak, sőt komolytalannak tartotta a doktor óvatoskodását. Az ember megszokta, hogy a veszély valami szemre is visszataszító lényhez kapcsolódik. Egy huszadik századi pszichológus azt mondta, hogy a csillagközi utazásra készülő pilóták kiváló próbatétele az, ha megkérdezik tőlük, mit tennének, ha találkoznának egy undorító hatméteres pókkal. A jelöltnek először le kell győznie ösztönös ellenszenvét, majd ékes tulajdonságokkal kell felruháznia a pókot. Elképzelheti például, hogy ez a pók egy magányosan kóborló helybéli poéta, a tücskök és bogarak békeszerető társadalmának örökös megbízottja.

De rossz szándékot feltételezni erről a vékonyka fiatal lányról, kinek hosszú pillái árnyékot vetnek sápadt, finom orcájára, kinek láttán az a leküzdhetetlen vágy támadt az emberben, hogy végre megpillantsa szemének színét, valami fondorlatot sejteni, még ha holmi vírusok képében is, nem, ez valahogy nem lett volna emberhez méltó.

Ezt senki sem mondta ki hangosan, én sem szóltam, mégis éreztem, hogy Sztresnyij doktor maga is alávalónak és szolgalelkűnek tartja most magát, amiért egy segítségre szoruló védtelen fiatal teremtés varázsát feláldozza az életvédelmi szabályok bürokratikus oltárán.

Én már nem voltam jelen, amikor a doktor fertőtlenített egy próbaszondát, s a szkafander anyagán átszúrva mintát vett az alatta levő levegőből. Azt sem tudtam, végül milyen eredményre vezettek ezek a vizsgálatok, mert a többiekkel együtt visszamentem a roncshoz, hogy a belsejébe hatolva újabb fantasztikus véletlenre, újabb túlélőre leljünk. Reménytelen vállalkozás volt, egyike azon reménytelen vállalkozásoknak, melyeket mégis végig kell csinálni, sosem hagyhatja félbe az ember.

— Baj van — szólalt meg a doktor. Éppen a roncs belsejében küszködtünk, de bentről is hallottuk a hangját. Munkánk nem volt a legveszélytelenebb, hiszen az űrhajó darabjait csak a gondviselés tartotta felettünk.

— Mi baj? — kérdeztem vissza a doktort.

— Életben van — felelte de nem tudunk segíteni rajta. Jégből van. Hótündér.

A mi doktorunk mindig is hajlott a fantasztikumra, a be nem avatottak azonban nem mindig tudták követni szavait.

— Számunkra természetes — magyarázta meg a doktor, s jóllehet, csak fülhallgatón keresztül ért el hozzám a hangja, úgy éreztem, nekem, nem a körülötte állóknak mondja hogy az élet alapja a víz. Neki viszont az ammónia.

Hirtelen nem fogtam fel, mit is jelent ez. Úgy látszik, a körülötte állók sem.

— Földi nyomáskörülmények között — folytatta a doktor — az ammónia forráspontja mínusz 33, fagyáspontja pedig mínusz 78 fok.

Minden világos.

A fülhallgatóban néma csend lett, elképzeltem, hogyan néznek most az ott levők erre a fantom lányra, akiről csak le kell emelni a sisakot, s nyomban köddé válik…

Bauer, az elsőtiszt, most sem állta meg, hogy ne csillogtassa szaktudását.

— Elméletileg nem kizárt. Az ammónia molekulasúlya 17, a vízé 18. Hőkapacitásuk megközelítőleg egyforma. Az ammónia ugyanolyan könnyű, mint a víz, képes leadni a hidrogénionokat. Egyszóval, kiváló oldószer.

Mindig irigyeltem az ilyen embereket, akiknek nincs szükségük lexikonban bogarászni az adatok után, amelyekből pedig sosem lehet eleget tudni.

— Alacsony hőmérsékleten viszont az ammóniafehéijék meglehetős stabilitást mutatnak — vetette ellen a doktor, mintha ez a fiatal lány holmi elméleti konstrukció lenne, mely Gleb Bauer agyából pattant ki.

Síri csend lett, senki sem szólt egy szót sem.

Másfél órás kutatómunka után, nagy nehezen behatoltunk az egyik kabinba, találtunk a roncsok alatt egy ép ammóniáspalackot. Ez azonban összehasonlíthatatlanul kisebb csoda volt az előzőhöz képest.

Mint mindig, szolgálat után most is beugrottam a kórházba. A folyosón ammóniaszag terjengett. Már az egész űrhajót átjárta az ammóniagáz szúrós szaga. Hasztalan küszködtünk a szivárgás ellen.

A doktor szárazon köhécselt a lombik-, kémcső— és palackerdő közepén. Egyes lombikokból gumitömlők és csövek nyúltak ki, s tűntek el az üveg válaszfal mögött. Az illuminátor fölé lyukacsos árnyékot vetett a fordítógép.

— Ébren van? — kérdeztem a doktort.

— Igen, már épp hiányolt — felelt tompán és kissé zsémbesen a doktor. Arcát félig eltakarta a szűrőkészülék. Nap mint nap megoldhatatlan feladatok tömkelegével kellett megbirkóznia, hogy biztosíthassa újdonsült páciense táplálását, gyógykezelését és pszichoterápiáját. Zsémbessége csak fokozódott egyre növekvő büszkeségével; repülésünk harmadik hetében Hótündér még mindig élt és egészséges volt. Csak éppen kétségbeesetten unatkozott.

Szúró fájdalom nyilallt a szemembe. Kapart a torkom. Én is feltehettem volna egy szűrőt, de nem akartam óvatoskodónak tűnni. Hótündér helyében én is kényelmetlenül érezném magam, ha vendéglátóim csak gázálarcban mernének közelíteni felém.

Az illuminátoron, mint egy ovális keretbe foglalt régi arckép, feltűnt Hótündér arca.

— Szerbusz — köszöntött.

Majd rögtön fel is kattintottá a fordítógépet, mert ezzel gyakorlatilag ki is merítette a szókincsét. Azt viszont már tudta, hogy néha szeretném hallani az igazi hangját is. Mielőtt bekapcsolta volna a transzlitert, előbb mindig mondott nekem valamit a saját hangján.

— Mivel töltőd a napot? — érdeklődtem. Az üveg válaszfal hangszigetelése nem volt tökéletes, ezért hallani lehetett csilingelő hangját, amikor megszólalt. A fordítógép nem tudta olyan gyorsan fordítani szavait, ahogy az ajkai mozogtak, így néhány másodpercig szabadon gyönyörködhettem arcában, szembogarában, mely olyan gyorsan változtatta színét, mint a szeles, viharos tenger.

— Próbálom felidézni, mire is tanított a mama — közvetítette monoton, közömbös hangon a fordítógép Hótündér szavait. — Sosem hittem volna, hogy egyszer majd magamnak kell ennivalót készítenem. A mama csak egy csudabogár, gondoltam. És tessék, most bezzeg jól jön ez a tudás.

És már kacagott is, míg a fordítógép még mindig mondta, kissé lemaradva, imént elhangzott szavait.

— Meg aztán tanulok olvasni is — újságolta.

— Igen, hallottam róla. Nos, lássuk csak, milyen is az ü betű?

— Jaj, az egy nagyon mulatságos betű! De az / betű még nála is mulatságosabb. Emlékszel, eltörtem a könyved.

A doktor most elfordította a fejét a bűzös lombikokról, s ránk nézett.

— Te is meggondolhatnád, mielőtt könyvet adsz neki. A műanyag könyvlap mínusz 50 fokon megmerevedik és törékeny lesz.

— Úgy is van — helyeselt Hótündér.

Amikor a doktor végre magunkra hagyott minket, csak álltunk és néztünk egymás szemébe. Ha a tenyerem ráteszem az üvegre, dermesztő hidegséget érzek. О máj dnem forrót.

Negyven percünk lehetett addig, míg Bauer meg nem jelenik a diktafonjával és végeláthatatlan kérdéseivel, hogy Hótündért gyötörje. És ez önöknél hogy van? És az önöknél hogy van? Ez és ez a reakció önöknél hogyan megy végbe?

Hótündér ügyesen utánozni kezdte Bauert, majd elpanaszolta: „De hisz nem vagyok én biológus! Ha viszont hazudnék neki, később kényelmetlen lenne.”.

Volt nálam néhány rajz és fotó, neki hoztam, hogy lássa, milyenek nálunk az emberek, a városok és a növények. Néhány, számomra egészen mellékesnek és lényegtelennek tűnő részletre nevetve mutatott rá, s tett fel róluk kérdéseket. Egyszer csak felhagyott a kíváncsiskodással, szemei a távolba révedtek.

— Mi a baj?

— Unatkozom. És félek.

— Nem kell félni, hazaviszünk.

— Nem is attól félek.

Aznap váratlanul megkérdezte:

— Van a lányról is fényképed?

— Miféle lányról?

— Arról, aki otthon vár téged.

— Nem vár senki.

— Nem igaz! — vágta rá. Időnként szörnyen kategorikus volt, kiváltképp, ha nem hitt el valamit. Nem akarta elhinni például, hogy léteznek rózsák.

— Miért nem hiszel nekem? Nem válaszolt.

…Felhők borították el a napot, elsötétült az ég, a tenger hullámai hidegszürkék lettek, csak a széleken viliódzott némi zöldes fény. Hótündér soha nem tudta eltitkolni, mit érez vagy gondol. Ha vidám volt, égszínkék, majdnem ibolyaszín volt a szeme, ha szomorú lett, szeme el színtelenedéit, ha meg haragos volt, zöldesek lettek.

Csak ne láttam volna meg a szemeit. Mikor már a mi űrhajónk fedélzetén először nyitotta fel őket, fájdalom ült bennük. Majdnem feketék voltak, mégsem segíthettünk rajta, míg át nem építettük a laborunkat. Úgy égett a kezünk alatt a munka, mintha ettől függne, hogy felrobban-e az űrhajó. Hótündér végig néma volt. Csak jó három óra elteltével vittük végre át a laborba, ahol a doktor nekilátott, hogy végre levegye róla a sisakot.

Másnap már áttetsző ibolyaszemekkel nézegetett körbe, melyek csak akkor sötétedtek el egy kicsit, amikor tekintete az enyémmel találkozott…

Megjött Bauer. Korábban érkezett, mint máskor, s ennek észrevehetően örült. Hótündér rámosolygott, s azt mondta:

— Az akvárium az ön rendelkezésére áll.

— Nem értem, Hótündér.

— Nem ott tartja a kísérleti csigáit?

— Mondjuk inkább aranyhalnak — felelte Bauer, akit nem lehetett egykönnyen zavarba hozni.

Hótündémek egyre gyakrabban volt rossz a kedve. Nem is csoda, hisz már hetek óta élt ebben a kis kétszer három méteres üvegszobában. Az akvárium csúfhév nem is állt messze az igazságtól.

— Nekem most mennem kell — mondtam Hótündémek, de ezúttal nem vágta rá azonnal, hogy „de siess vissza”.

Szürkére vált, fájdalmas tekintetét úgy függesztette Glebre, mint egy fogorvosra. Gondolatban megpróbáltam elemezni a helyzetemet, s rá kellett jönnöm, milyen visszásak is ezek az érzések. Ilyen erővel Stuart Mária arcképébe vagy épp Noffetete fej szobrába is beleszerethettem volna. Vagy ez csak szánalom egy magányos fiatal teremtés iránt, az érte érzett felelősség, mely önkéntelenül is arra ösztökélt minket, hogy jobbakká és nemesebbekké legyünk, akárcsak az első randevúnk előtt. Érzéseim reménytelensége irigységgel vegyes sajnálatot ébresztett környezetemben, holott, mint tudjuk, e két érzés általában összeegyeztethetetlen. Néha szerettem volna, ha viccet faragnak, vagy ugratni kezdenek, hogy végre felháborodhassak, egyáltalán, rosszabb lehessek, mint ők. De senki sem vette a bátorságot. Úgy kezeltek, mint akit valami földöntúli betegség támadott meg, s ezzel kiemeltek, elkülönítettek maguktól.

Este doktor Sztresnyij magához hívatott az interkomon keresztül, s azt mondta:

— Hótündér üzent érted.

— Csak nincs valami baj?

— Nincs semmi baj, ne izgulj.

Rohantam a kórházba, Hótündér már az illuminátomál várt.

— Ne haragudj — kezdte —, de hirtelen az jutott eszembe, hogy ha most meghalnék, többé sose látnálak.

— Badarság — dörmögte a doktor az orra alatt.

— Maradj itt velem egy kicsit! — kérlelt.

Valamilyen ürüggyel a doktor magunkra hagyott bennünket.

— Szeretnélek egyszer megérinteni — szólt Hótündér. — Szörnyű, hogy még csak hozzád sem érhetek anélkül, hogy meg ne égessem magam.

— Nekem valamivel jobb — feleltem bután —, én legfeljebb megfagyok.

— Nemsokára megérkezünk, ugye?

— Igen — feleltem. — Már csak négy nap van hátra.

— Nem akarok hazamenni — jelentette ki Hótündér. — Amíg itt vagyok, legalább elképzelhetem, hogy megérintelek, ott viszont nem. Tedd az üvegre a tenyered.

Szót fogadtam.

Hótündér az üveg másik oldalán odaérintette a homlokát, s én elképzeltem, ahogy a tenyerem áthatol az átlátszó falon, s megfogja a homlokát.

— Nem nagyon hideg?

Hótündér elvette a faltól a homlokát, és mosolyogni próbált.

— Jó lenne találni egy semleges bolygót — mondtam.

— Milyen bolygót?

— Semlegesei. A kettőnk közöttit. Ahol, mondjuk, mindig mínusz negyven fok a hőmérséklet.

— Az nekem forró.

— Jó, legyen mínusz 45. Megfelel?

— Természetesen meg — felelte Hótündér. — De vajon tud-e úgy élni az ember, hogy örökké csak tűrjön?

— Csak tréfáltam. Még levelet sem tudok írni neked, egészen különleges papír kellene hozzá, ami nem párolog el. Meg aztán, ez a szag…

— És a vízé? A víznek szerinted nincs szaga? — vágta rá Hótündér.

— Nem, tudtommal nincs szaga.

— Nem valami fejlett a szaglásod.

— Látom, megjött a kedved.

— Vajon beléd szerettem volna akkor is, ha földi vagyok?

— Nem tudom. Kezdetben én is szerettelek, de most már tudom, hogy mi sohasem lehetnénk együtt.

— Köszönöm.

Utolsó nap Hótündér rendkívül izgatott volt, mondogatta ugyan, hogy el sem tudja képzelni, hogy elhagyjon minket, és engem, de gondolatban már egészen máshol járt, képtelen volt összpontosítani valamire, összevissza csapongóit. Mikor nekiláttam, hogy összepakoljam a laborban azokat a dolgokat, amiket magával fog vinni, beismerte, már csak attól fél, hogy esetleg mégsem sikerül hazajutnia. Egyik fele még itt volt velem, aki itt maradok, másik fele azonban már azok között járt, akik haza várják.

Félórája körözött már űrhajónk körül az ő űrcsónakjuk, a fordítógép szüntelenül zümmögött a parancsnoki hídon, nehezen boldogult a tolmácsolási munkával. Bauer jött be a laborba újságolni, hogy megközelítettük a repülőteret. Igyekezett kimondani a nyelvtörő elnevezést is, de nem ment. Hótündér oda sem figyelve, ösztönösen kijavította, majd azonnal afelől érdeklődött, hogy ellenőrizték-e már a szkafanderét.

— Rögtön ellenőrzőm — mondta Gleb. — Ne izgulj, csak harminc lépés az egész benne,

— Meg is akarom tenni — vágta rá Hótündér, észre sem vette, milyen rosszul esik ez G1 ebnek. — Azért nem ártana, ha te is megnéznéd.

— Rendben van — feleltem.

Gleb megvonta a vállát, és kiment. Három perc múlva ismét megjelent, s szétrakta az asztalon a szkafandert. Az egyik légpalack odaütődött a plasztikhoz, mire Hótündér homlokán összefutottak a ráncok, mintha legalábbis szándékosan történt volna. Kikopogott az üvegajtón.

— Jobb lesz, ha beadod nekem a szkafandert, majd magam ellenőrzőm.

Halántékomon lüktetni kezdett az ingerültség. Éreztem, hogy ez már az elválás pillanata, s az idegenség, amely most közénk emelkedik, nem szabadna, hogy megzavarja az elválásunkat.

Az űrhajónk simán talajt ért az idegen bolygón. Hótündér már szkafanderbe öltözve áll. Azt hittem, korábban kijön majd az üvegfal mögül a laborba, de meg sem kockáztatta, megvárta, míg az interkomban felhangzott a parancsnok hangja:

— A kiszálló személyzet öltsön szkafandert! Külső hőmérséklet mínusz 53 fok.

Kinyílt az űrhajónk ajtaja, s aki Hótündértől el akart bú'csúzni, mind ott sorakozott mögötte.

Hótündér hátramaradt, hogy a doktorral váltson néhány szót, én pedig kiléptem előtte a kijárathoz gurított lépcsőre.

Ezen a bolygón rendkívül alacsonyan szálltak a felhők. Vagy harmincmétemyire tőlünk megállt egy sárga színű jármű, néhány ember kőlapokon állt mellette. Szkafander nélkül voltak, igaz is, ki hord ilyen maskarát, ha otthon van. A kis fogadóbizottság elveszett a repülőtér óriási méreteiben.

Újabb jármű érkezett, emberek szálltak ki belőle. Hallottam, hogy Hótündér mellém lép. A többiek hátrahúzódtak, magunkra hagytak minket.

De Hótündér nem rám figyelt. A messzeséget fürkészte, hogy vajon ki jöhetett ki eléje. Egyszer csak felismert valakit.

Magasba emelt kézzel integetett neki. A várakozók kis csoportjából kivált valaki, egy asszony, s a kőkockákon a lépcső felé kezdett futni. Hótündér lerohant elé a lépcsőn.

Én meg ott álltam, és vártam, mert már csak én maradtam egyedül, aki még nem vett búcsút tőle. Ráadásul az én kezemben volt a batyuja is, amit magával kell vinnie. Végül engem is beosztottak a kiszálló egységbe, segédkeztem Bauer mellett a reptériekkel való tárgyalásban. Nem maradhattunk itt túl sokáig, egy óra múlva már indultunk is vissza. Az asszony mondott valamit Hótündémek, mire ő felkacagott, és levette magáról a sisakot. Az asszony ekkor a lány arcához szorította a magáét, s én tudtam, hogy most mindketten melegséget éreznek. Kicsit messze voltak tőlem, mégis jól láttam őket. Ekkor Hótündér gyorsan mondott valamit az asszonynak, majd futni kezdett a lépcső felé. Mikor felért a lépcsőn, szemembe nézett, s lehúzta a kesztyűjét.

— Ne haragudj — mondta —, tőled még el sem búcsúztam. Hangja most más volt, mint eddig, a fordítógép közvetítette csak, amit valaki előrelátóan a kijárat fölé helyezett.

— Húzd le te is a kesztyűd — kérte. — Csak mínusz ötven fok van.

Levettem a kesztyűm. Senki sem akadályozta meg, pedig a parancsnok és a doktor is hallotta, mire kért Hótündér.

Nem éreztem fagyos hideget. Sem akkor, sem később, amikor hirtelen az arcához fogta a kezemet. Későn rántottam vissza. Arcán vörös égésnyom maradt a tenyerem helyén.

— Semmiség az egész — nyugtatott meg. — Majd elmúlik, ha pedig nem, annyi baj legyen.

— Megbolondultál? — korholtam.

— Vedd vissza a kezedre a kesztyűt, még lefagy — figyelmeztetett.

Az asszony valamit fölkiáltott neki.

Hótündér rám nézett, szeme sötétkék, teljesen száraz lett.

Útban a várakozó jármű felé, még egyszer hátrafordult, s magasba emelt kézzel búcsút intett nekünk, nekem.

Balogh Éva fordítása

TÜRELEM

Kolja Sironyin leszálláskor beszorult a vonatajtóba, a horgászok pedig, akik féltek, hogy közben elindul a vonat, ingerülten lökdösték lefelé. Kolja a melléhez szorította a csónakmotort, amely folyton előre akarta dönteni, hátizsákja azonban visszahúzta, és ettől visszanyerte az egyensúlyát. Ezt még kibírta volna valahogy, ha nem lett volna még egy összecsukott, kétkerekű kézikocsija is, olyasfajta, amivel az öregasszonyok járnak bevásárolni a piacra, csak jóval nagyobb és korszerűbb. A kocsi Sironyin vállán lógott, folyton balra húzta, és mindenhova beleakadt.

Amikor Kolja végül is az állomás faépülete előtti szilárd homokon találta magát, még sokáig támolygott, és igyekezett visszanyerni az egyensúlyát. Körös-körül sátrak, kajakok, hátizsákok és horgászbotok úsztak a levegőben, anorákos, viharkabátos és gumicsizmás emberek szaladgáltak ide-oda. A vonat mindössze egy percet állt Szkatyinban, de minden kocsiból legalább húsz ember tolongott lefelé.

Miután kifújta magát, Kolja szétnyitotta a kocsit, majd rákötözte a motort és a hátizsákot. A vonat tovagördült, mint egy színpadi díszlet, és a zöld vagonok helyett láthatóvá vált a lankás, Volgába folyó rét a tavaszi mező tarka színeivel, melyeken festőién rendeződtek el a facsoportok és a falvak. Horgászok és turisták siettek arrafelé, a vasút mögé, ahol a horgászklub, a víz és a távoli erdő várta őket. Koljának nem kis fáradságába került, amíg fölemelte a kocsi fogantyúját, és elkezdte húzni maga után az ellenkező irányba, a töltés mentén a vasúti híd felé, ahol a Hl opuska folyó partján rá kellett fordulni a Gorogyiscse faluba vezető erdei útra.

Az út egyenetlen volt, és jókora sárgödrök bukkantak fel rajta, melyek közölt zavaros patakocskák csordogáltak a Hlopuskába. A kocsi minden átkelésnél belesüppedt a sárba, és Sironyin, miután száraz helyre vonszolta, mindig leült pihenni. Mellette motorkerékpáron robogtak el a falubeli srácok, a Hlopuskán pedig a mopedekkel versenyezve motorcsónakok húztak el, és Sironyin hallásra meg tudta állapítani, melyiknek milyen motorja van, és mi a hibája. A legtöbb motorcsónak Vegerkával volt fölszerelve, a többieken egy— egy Vihr berregett. Az állomástól a folyón lehetett a legbiztosabban és a legkönnyebben megközelíteni a partján levő falut, a nagymamának azonban nem volt motorcsónakja, és azt sem tudta, hogy mikor érkezik Kolja.

Sironyin úgy vonszolta a kocsit, mint a rabszolgák a köveket Künn fáraó piramisához, és eközben mellékes dolgokról igyekezett gondolkozni, arról, hogy miért lesz egyre keskenyebb az út, ahogy távolodik az állomástól, holott semerre sem ágazik el, és hogy a lába alatt miért cuppog a víz, amikor lefelé, a folyóba is folyhatna. Vagy hogy mit fog szólni a nagymama, amikor beállít hozzá. Hiszen várja őt, de mégis úgy tesz majd, mint aki roppant meg van lepődve, és azt fogja hajtogatni, hogy ha már ilyen öröm érte, akár nyugodtan meg is halhat. A nagymama három évvel ezelőtt volt hetvenhat éves. Tavaly szintén hetvenhat volt…

Sironyin azután egy látszatra sekély, de csalóka tócsával került szembe, amely inkább hasonlított egy óceáni árokhoz, mint pocsolyához. A kocsi eldőlt, és a motor kis híján beleesett a vízbe. Nem volt más hátra, Koljának fel kellett áldoznia magát, s csaknem derékig bemászott a sárba. Ekkor ünnepélyes fogadalmat tett, hogy amint hazacipeli a motort, rögtön kipróbálja, aztán bezárja a fészerbe, és soha az életben nem tér ide vissza. Elege volt már az egészből. Megpróbálta kicsavarni a nadrágját, mire a barnás lé a cipőjére csörgött. Akinek van egy kis sütni valója, nem vesz ismeretlen típusú motort, és nem rohan hanyatt-homlok a vízhez — szidta magát Kolja.

Gorogyiscse a Hlopuska túlsó partján van. Kolja leereszkedett egészen a folyóhoz, és átkiáltott a túlpartra. Válasz nem jött, bár voltak ott néhányan, akik a csónakjukat festették, a fürdő nagy égerfája alatt pedig halászok szundítottak. Szergej nagy nehezen mégiscsak fölismerte Kolja hangját, és csónakján átment érte. Visszafelé elmesélte, hogy Kalinyinban kihúzták az egyik fogát, Gluscsenkáék eladták a házukat, és Klava, a brigádvezetőnő vadászkutyakölyköt vett. Koljától még megkérdezte, hogy megy neki a tanulás, igaz-e, hogy kitűnő tanuló és az iskola legjobbja. Kolja tudta, hogy ezeket a rágalmakat a nagymama terjeszti róla a faluban, s azt felelte, hogy nem éppen tündököl, de az iskolából még hátravan egy éve és-két hónapja.

A nagymama már a parton várta, amikor pedig meglátta Kolját, integetni kezdett, és könnyezve mondta, hogy nem bízott abban, hogy megéri ezt a nagy napot, és most már nyugodtan fog meghalni. Szergej segített hazacipelni a motort, s megkérdezte, hogy milyen típusú. Kolja azt felelte, hogy Burun.

— Nem jársz vele jól — mondta váratlanul Szergej, bár aligha hallhatott róla, hiszen csak most jelent meg a piacon.

— Miért nem? — csodálkozott el Kolja.

— Tyimohinéktól tegnap valaki ugyanilyet hozott Moszkvából, és most igencsak szitkozódik. A Nyurkin fiú is ilyet akart venni, de lebeszélték róla.

Kolja elkedvetlenedett egy kissé: arra számított, hogy rajta kívül senki sem hallott még erről a motorról.

A nagymama hallotta a beszélgetésüket, és elszomorodott, mert ebben a faluban a motor olyan volt, mint a forradalom előtt a ló. Hajó motorod volt, tiszteltek. Ha pedig vackot vettél, akkor nem lehetsz valami éles eszű.

— Érdekes egy motor — mondta Kolja, csak azért, hogy megnyugtassa a nagymamát. — Ha akarjátok, megmutatom a prospektust. Garantálva van a negyvenöt lóerő, és mindössze húszkilós. És kevesebbet fogyaszt, mint a Vetyerok.

— Akkor sem jó — gyújtott rá Szergej egy cigarettára.

— Ne beszélj hülyeségeket! — mondta szigorúan a nagymama. — Neked mindegy, hogy motorról van szó vagy egy darab kőről, így is, úgy is vízbe dobod.

A nagymama arra célzott, hogy Szergej még tavaly, egy lakodalomból hazatérőben elhagyta a motorját a Volgán. A nagymama ettől kezdve hűséges híve lett a Burun-45 motornak. Este föltette a szemüvegét, és elolvasta az egész prospektust. Időnként abbahagyta az olvasást, ujját a soron tartotta, hogy el ne tévessze, és egészen más jellegű kérdéseket tett föl.

— Apa adott pénzt?

— Még a télről maradt — mondta Kolja, miközben kicsomagolta a motort, és eltávolította a gyári védőréteget. — Eladtam a biciklit, és persze apa is segített.

— Helyes — mondta a nagymama mintegy öt perc múlva. — Megérte a fáradságot. Sokáig maradsz?

— Holnap estig. Iskolába kell mennem.

— Helyes — mondta megint a nagymama, és ajkai ismét mozogni kezdtek, amint a bonyolult szavakat betűzgette.

— Az adatai egyenesen fantasztikusak — mondta Sironyin. A motor újságpapíron hevert a szoba közepén, és a gyári furcsa illatok kiszorították a nagyanyai ház békés és meleg illatait. — Viszont kísérleti modell. Sok bajunk lesz még vele.

— Hát csak rajta! — biztatta a nagymama. — Mi, Sironyinok, mind makacsok vagyunk. Ez meg mi? — kérdezte, és kihúzott néhány lapot a prospektusból.

— Gyári kérdőívek — felelte Kolja — Egy hónap múlva vissza kell küldenem egyet kitöltve, lássák, hogyan működik az új szülemény. Fél év múlva pedig még egyet a hibajegyzékkel együtt. De ők maguk is fognak érdeklődni, tudják a címemet és a telefonszámomat.

— Még saját magukban sem bíznak — jegyezte meg a nagymama. — Sokba került?

— Száznyolcvan rubel. Nem olyan sok.

— Szóval reálisan döntöttek. Garancia van?

— Egy év. Még a pénzemet is visszakaphatom.

Másnap reggel Kolja lecipelte a motort a csónakhoz. Először is a motortartó tőkét akarta megerősíteni. A szomszéd házból azonban egyszer csak megjelent egy farmemadrágos férfi, aki egy ronggyal törölgette a kezét.

— Úgy hallom, önnek is Burunja van — szólította meg Kolját.

— Ön pedig moszkvai turista, ugye? — kérdezett vissza Kolja.

— Igen — sóhajtott a farmemadrágos, és vastag, rövid ujjával megigazította a szemüvegét. — Itt pillanatok alatt terjednek a hírek, Nekem nem volt szerencsém.

— Miért? Nem jó a motor?

— Az nem kifejezés — mondta a moszkvai turista. — Egy kész szörnyűség.

A turista leült egy gerendára, és csendben figyelte, amint Kolja megfaragja a deszkát, odaerősíti a csónakhoz, fölszereli rá a motort, és olajat tölt a tartályba. Kolja nagyon szerette volna, ha a motor rögtön beindul, mert ezzel megsérthetné önérzetében a moszkvait. Az volt az érzése, hogy a turista olyan lekezelően bánik vele, mint egy gyerekkel. Miután fölerősítette a motort, beült a csónakba, s az evezővel ellökte magát a parttól. A csónak szelíden himbálózott, fentről pedig a nagymama sietett a partra.

A motor azonnal beindult, és a moszkvai fölállt a meglepetéstől. Kolja nem sietett, hagyta, hogy a motor üresjáratban pörögjön és bemelegedjen. Hallott ugyan valami furcsa kopogást, amely nem tetszett neki, de nem árulta el, hogy aggódik. Éppen sebességbe akart kapcsolni, amikor a motor lefulladt.

Kolja sokáig rángatta a zsinórt, még a keze is elzsibbadt, de a motor meg se nyikkant többé.

— Na, ugye megmondtam! — kiáltotta a turista, és elégedetten távozott, mint aki jól végezte dolgát. A nagymama a parton állt, és továbbra is izgult.

Amikor Szergej este átment Koljáékhoz beszélgetni, Kolja a földön ült, és körülötte darabokra szedve hevert a motor. Sironyin nem volt beszédes kedvében. Egyelőre még csak egy dolgot látott biztosan, azt, hogy kész csoda volt, hogy a motor egyáltalán beindult. Itt valami alapvető baj van.

Kolja az utolsó vonattal indult vissza Moszkvába, szerencsére Szergej elvitte motorcsónakján a hídig. Kolja sajnálta, hogy nem rakta össze a motort, és nem vitte magával. Visszavitte volna az üzletbe, visszakapta volna a pénzét, és a dolog ezzel el lett volna intézve.

A lapos hátizsákban csak a karburátor hevert. Kolja tudta, hogy ha már egyszer nem mondott le rögtön a motorról, ha törik, ha szakad, meg kell javítania, még akkor is, ha minden szombaton le kell utaznia, és rámegy a fél szünideje.

A következő szombaton Kolja vissza is tért a faluba. Miután odaerősítette a satut az ablakpárkányhoz, kireszelte a lyukakat azokhoz a csapszegekhez, amelyeknek oda kellett volna ugyan illemük, de nem illettek oda, megjelent a moszkvai. Úgy viselkedett, mint egy régi jó barát, mint a közös bajban szenvedő barát.

— Ez valami tervezői szörnyszülött — háborgott. — Őrültek műve. Hát nincs igazam?

A nagymama nagyot sóhajtott. Sironyin nem kezdett el sóhajtozni, hanem azon törte a fejét, hogyan érte el az az őrült azt a sasszeget. Lehet, hogy volt egy tizenöt centiméteres horgas végű csipesze?

— Én nem tudtam hozzáférni — lihegte a moszkvai Kolja fülébe. — Földi halandó számára merő képtelenség.

A moszkvai egészen ebédig ült náluk, míg végül megszólalt a nagymama:

— Mit nézi folyton a másét? A magáé meg biztos rozsdásodik!

— Hadd rozsdásodjon! — mondta a moszkvai. — Úgyis vissza viszem. Maga nem?

— Én nem — mondta Sironyin, miközben rájött, hogyan lehet hozzáférni ahhoz a sasszeghez.

A következő szombaton Kolja nem a faluba ment, hanem a könyvtárba. A motorral folytatott harc egyre elkeseredettebb lett. Abban a pillanatban, amikor úgy tűnt, hogy Kolja áttörte a motor védőbástyáját, a motornak mindig sikerült új állásokat kiépítenie, és mindketten visszatértek az állóháborúra. Nem volt más hátra, komolyan kellett foglalkozni az elmélettel is. Kolja összeszedett vagy két tucat könyvet, a mama pedig állandóan idegeskedett, mert fia az év végén csupa ketteseket hozott haza az iskolából. Apja megpróbált neki segíteni, de nem sok sikerrel, mert mindent elfelejtett, amit az egyetemen tanult, arra a képességére pedig, hogy másokat dirigáljon, Koljának nem volt szüksége. Az iskolában Sironyin feltett két olyan kérdést a fizikatanárnak, amelyre nem tudott válaszolni, helyette viszont figyelmeztette, hogy küszöbön áll az év végi nagydolgozat. Egyszóval, nehéz volt az élet, de Kolja nem akart meghátrálni egy darab holt fém előtt.

Amikor Kolja két hét múlva ismét a faluban járt, a tócsák már majdnem felszáradtak, és át tudott úgy kelni a patakon, hogy nem lett vizes a cipője. Az erdő is kizöldült, és egyre sűrűbb lett. A moszkvai nem mutatkozott. Szergej elmondta, hogy fogta a motorját, és visszavitte Moszkvába. Sironyin kiborított a hátizsákjából egy rakás könyvet és még néhány általa köszörült alkatrészt, és még egy támadást indított a motor ellen. A nagymama már megszokta, hogy Kolja rendszeresen jön, nem beszélt többé a halálról, megpróbálta inkább Kolját a háztartásban használni, ő pedig, hogy ne kelljen kétfrontos csatát vívnia, felásta az ágyasokat, és megjavította a kerítést. A moszkvai este mégiscsak megjelent a faluban.

— Tudja, fiatalember, még csak nem is vitatkoztak — mondta. — Fölajánlották, hogy fizessek rá, és vegyek Vihrt, vagy visszaadják a pénzt. Megvettem a Vihrt. És magának is ajánlom.

— Köszönöm — mondta Sironyin.

— Tudja, mit csinál maga? — kérdezte a moszkvai. — Fából vaskarikát.

— Most már nincs visszaút — válaszolta Kolja, és körbenézett a szobán, amely könyvekkel, rajzokkal és alkatrészekkel volt telezsúfolva.

Kolja letette a vizsgáit, de nem ment el a hegymászó táborba, ahová pedig mindenki már a tél óta készült. A motor ekkor már az utolsókat rúgta. A moszkvai a Volgán töltötte a napjait, ahová minden reggel egy közönséges, de kifogástalan Vihrrel járt. Szergej is vett magának egy Sztrelát, amikor viszont Kolja ment végig a falun, gúnyos mosollyal üdvözölték, és azzal ugratták, hogy repülőgépet csinál.

Június végén megérkeztek Moszkvából Kolja barátai, Valjuzsanyin, Tanya és Emma. Koljának szerencsére az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy meghívta őket, s így nem kellett gyalog végigtrappogniuk a falun, mert elkérte Szergej motorcsónakját, és az állomáson várta őket.

— Hogy lesültél, úgy nézel ki, mint egy néger! — lelkesedett Emma.

— Jót tesz neked a falusi élet — szólt Tanya is.

A vendégek egy lábasnyi húst és mindenféle fűszereket hoztak magukkal a saslikhoz, valamint moszkvai híreket: ki hova utazott, és hová készül. Kolja bemutatta őket a nagymamának, és megmutatta a darabokra szedett motort, mely azonban nem tett rájuk különösebb benyomást, lévén Valjuzsanyin tipikusan humán beállítottságú, aki a bölcsészkarra jelentkezett; a lányokat pedig csak annyira érdekelte a motor, mint egyfajta közlekedési eszköz, ők inkább a nagymama báránykái vagy valamilyen virág láttán álmélkodtak. Kolja furcsállotta, hogy ilyen köznapi dolgok is lelkesedést váltanak ki belőlük, gondolatai folyton visszatértek a motorhoz, s hiába próbálta leplezni, Emma mégis észrevette:

— Bánt valami? Unatkozol velünk? — kérdezte.

Ezt pedig úgy kellett értelmezni, hogy már nem úgy viselkedsz velem, mint a télen.

— Tévedsz — válaszolta Kolja röviden.

Kolja azután átvitte barátait a szigetre, helyet kerestek maguknak a sátrak között, saslikot sütöttek, furödtek, daloltak, és még jó is volt, hogy Kolja figyelme elkalandozott, mert amikor kikísérte őket az állomásra, és a vonat után integetett, egyszer csak rájött, hogyan lehet rögzíteni a kormánymű váltóját.

— Az a kis fekete lány nagyon tetszett nekem — mondta a nagymama, amikor Kolja hazatért olyan helyes, jól nevelt volt.

A nagymama választ várt, szeretett volna elmélyedni ebben a nagymamákat mindig érdeklő témában, de Kolja csak morgott valamit a bajusza alatt, elővette a szerszámait, és gondolkozott: Ha itt még vágok egy milliméteres lyukat…

Kolja Sironyin július tizenkettedikén fejezte be a motorral folytatott harcát. Ki tudja, hányadszor ment már le a partra, és erősítette oda a motort a tartótőkéhez. A nagymama már le se ment a vízhez. Kolja végignézett a háztól a partig vezető ösvényen, melyet igencsak letaposott ezekben a hetekben. Azután az evezővel ellökte magát a parttól, és nagy nehezen kikecmergett az embemagyságúra nőtt nádasból.

Sironyin beindította a motort, s amikor az bemelegedett, sebességbe kapcsolt, és a csónak fara engedelmesen belesüppedt a vízbe. A csónak vízporfelhőt kavarva siklott, s a motor olyan csendesen, megbízhatóan és magabiztosan zúgott, akár egy elegáns autóé. A vasúti híd úgy közeledett, mintha dróton húzták volna, fütyült a szél, és Kolja megelőzte Gavrilov motorcsónakját, amely szinte egy helyben állt.

— Jól van — mondta Kolja a motornak. — Egy-null a javunkra.

Kolja nem ünnepelt, elege volt már az egészből. A többiek kirándultak, napoztak, míg ő megszállott iparosként töltötte el a szünidejét. A nagymama először nem akart hinni a fülének, csak később szólalt meg:

— Mi, Sironyinok, szörnyen makacsok vagyunk.

Kolja már Moszkvában volt, amikor egyszer csak csöngött a telefon.

— Téged keresnek — mondta a mama gyanakodva. — Egy nagyon kedves női hang.

A nagyon kedves női hang megkérdezte:

— Nyikolaj Viktorovics Sironyinnal beszélek?

— Igen — mondta Kolja.

— Abból a boltból zavarom önt, ahol a Burun-45-ös motort vette. Semmi hírt nem kaptunk még öntől: Elégedett a motorral?

— De még mennyire! — válaszolt Kolja komoran. — Köszönöm szépen a figyelmet.

Letette a kagylót. Persze, annyi reklamációt kaptak, hogy most az egész gyár ellen bírósági eljárás indul ezért az ostobaságért. Úgy kell nekik. Képzelhetjük, hogy szidhatták az eladók a gyárat. Mennyi mindent el kellett tűrniük.

Ismét csöngött a telefon.

— Bocsásson meg — mondta ugyanaz a női hang megszakadt a vonal.

Biztos abban, hogy az ön motorja működik?

— Igen — mondta Kolja, miután úgy döntött, hogy nem fogja sajnálni a kontárokat. — De csak azért, mert egyetlenegy eredeti csavart sem hagytam benne. Nyugodtan beperelhetik a kontárokat.

A hölgy elnevette magát.

— Köszönöm szépen.

Három perc múlva egy izgatott basszus hang jelentkezett a telefonban, és engedélyt kért, hogy megtekinthesse Sironyin úr motorját.

— Szintén a boltból beszél? — kérdezte csodálkozva Kolja.

— Nem.

— Akkor a gyárból?

— Gondolhatja, hogy onnan.

— Akkor hát figyeljen — mondta Sironyin keményen. — Önök nem fogják látni az én motoromat, önöket úgyis elítélik. És én nem fogom sajnálni.

— De kérem — könyörgött a basszus hang.

— Az én motorom a Volgán van — kiáltotta Kolja. — Mit képzel, majd három óra hosszat bumlizok, hogy örömet szerezzek maguknak?!

— Kolja! — kiáltott a mama a konyhából. — Hogy beszélsz?!

— Nem kell bumliznia — mondta a basszus hang. — Csak adja meg a címét, adjon engedélyt, hogy megtekinthessük a motort, és mi odamegyünk helikopteren. Ha van egy kis szabad ideje, ön is velünk tarthat.

— Micsoda? Helikopteren? Bolondot járatnak velem?

— Miért tennénk ilyet?

— Kolja, gyere vacsorázni! — szólt a mama. Te teljesen elkanászodtál a nyáron,

— Gorogyiscse a falu neve, kalinyini járás mondta Kolja váratlanul, mert hirtelen belátta, hogy a hang nem tréfál, nekik valóban minden olyan balul sikerült, hogy még helikopterre sem sajnálják a pénzt, csak hogy lássanak egy működő Burun-45-öt. Hát hadd nézzék meg!

— Látod — mondta a mamának, s hangjában büszkeség érződött az én motoromtól függ a gyár egész sorsa.

— Holnap még ki is tüntetnek — mondta a mama, akit azért komolyan bántott, hogy fia ennyire durva lett.

A gyáriak másnap már Sironyinéknál voltak. Kitüntetés nélkül ugyan, de ott voltak, egy komoly, kövér, vastag keretes szemüvegű úr és egy zilált, meghatározhatatlan korú férfi.

— Nyikolaj Viktorovicsot keressük — mondta a komoly és kövér úr.

Az apa, aki ajtót nyitott, nem értette a dolgot, és visszakérdezett: — Talán Viktor Sztyepanovicsot?

— Nem — mondta a komoly és kövér úr. — Nyikolaj Viktorovicsot. Ön vett Burun-45-ös motort?

— Kolja — szólt az apa.

Kolja az ajtó mögött állt, és mindent hallott. Rögtön kiment az előszobába.

— Nyikolaj Viktorovicshoz van szerencsénk? — kérdezte a komoly és kövér úr cseppet sem csodálkozva.

— Igen. Én vettem Burunt, és velem beszélt tegnap telefonon.

— Helyes — mondta a kövér úr, és a zilálthoz fordult. — Mit tegyünk hát?

A zilált úr félrehajtotta a fejét, és rákacsintott Koljára.

— Senki sem segített?

— Miben? A motorjavításban? Senki. Nem is engedtem volna, mert összetörte volna a fejét, az biztos.

— Helyesen tetted — mondta a kövér úr. — Most pedig gyere velünk!

— Elnézést — szólt közbe apa —, de nem egészen értem…

— Szeretnénk, ha a fia eljönne velünk a kísérleti üzemünkbe — mondta a kövér úr.

„Az én szaktanácsaimra van szükségük” — kívánkozott ki Koljából, de uralkodott magán, nehogy hencegőnek látsszék.

— Ne haragudjanak, hogy nem megyek ki — szólt ki a mama a konyhából —, de hagymát vágok. Aztán nekem vacsorára itthon legyél!

— Igyekszünk majd. És köszönöm a segítségét — mondta a zilált úr apának, bár nem volt egészen világos, hogy mi is volt ez a segítség.

A ház előtt egy Volga várta őket, a kövér úr a sofőr mellé telepedett le, a másik pedig Koljával a hátsó ülésre. Kolja kinézett az ablakon, és nagyon szerette volna, ha Emma véletlenül éppen akkor menne el a ház előtt, és megkérdezné: „Hát te meg hova mész, Kolja? Hiszen holnap dolgozatot írunk.” Ő pedig hanyagul válaszolná: „El kell mennem egy gyárba, látod, még kocsit is küldtek értem.” Persze, ha szatyorral a kezében tejért menne a boltba, biztos, hogy legalább húsz ismerőssel találkozna. Bezzeg, amikor kocsit küldenek érte, akkor mindenkit mintha a föld nyelt volna el.

— Figyelj ide, Kolja — szólt a zilált úr. — Miért nem tetszett neked a gyári kondenzátorunk? Miért cserélted ki?

Kolja visszatért a földre a mennyekből. „Sok gyerekesség van még benned — mondta magának némi rosszallással. — Úgy beszélnek veled, mint egy komoly férfival, és neked meg ki tudja, min jár az eszed.”

— Önök meg vannak elégedve a gyári kondenzátoraikkal? — kérdezett vissza Kolja, s megnyomta a „gyári” szót. — Jó kis firma.

A zilált úr fölnevetett, a kövér pedig hátrafordult és megkérdezte:

— Sironyin, mondja csak, milyenek az iskolai eredményei? Ez a kérdés nem tartozott a tárgyhoz, és egyáltalán nem volt Kolja ínyére.

— Mi köze van ennek az egészhez?

— Nagyon is sok — válaszolta a kövér. — Remélem, hogy nem fog félrevezetni.

— Miért vezetném félre?

— Több oka is lehet rá — válaszolta rejtélyesen a kövér, és visszafordult.

A gyár a Cserjomuski kerületben volt, egy csupa üveg és alumínium épületben. Sironyint bevezették egy nagy terembe, amely a szanatóriumok halijaira hasonlított. A fal mellett fotelek álltak, középen pedig egy nagy, piros szőnyeg.

— Várj egy kicsit, Kolja! — mondta a zilált úr. — És ismerkedj meg addig az urakkal!

A fotelekben még két ember ült. Olyan keserves képet vágtak, mintha fogorvosra várnának. Kolja leült az egyik, egy sovány, Bozontos, csupa szőr férfi mellé.

— Sironyin — mutatkozott be Kolja.

— Tumanyjan — mondta a szakállas. — Szintén a motor miatt került ide?

— Miért adta volna fel? — szólt közbe a harmadik úr, egy idős, negyven év körüli férfi, aki divatos öltönyt és csokomyakkendőt viselt. — Ha már elfecsérelte rá az egész szünidejét.

Ekkor belépett a szobába a zilált úr, a kövér úr és egy kék köpenyes öregember. — Jó napot — köszönt az öreg magas hangon. — Örülök, hogy találkozhatom önökkel, és remélem, hogy meg fogjuk érteni egymást.

Majd a kövérhez fordult, és Koljára mutatva megkérdezte:

— Ez az a Sironyin?

— Ez — mondta a kövér, mintha minden szörnyű hibának Sironyin lenne az oka.

— Nono — mondta vidáman az öreg — mi, azaz Szergej Petrovics Becker akadémikus és Sztoljarov professzor barátom — mutatott a ziláltra azért hívtuk ide önöket, mert mi találtuk fel a Burun-45-ös motort.

Az akadémikus szünetet tartott, és a vendégekre nézett, mintha azt várta volna, hogy szitkokkal árasztják el. A vendégek azonban hallgattak, és semmit sem értettek.

— Nincs kérdésük? — kérdezte Becker. — Kiváló. Önök mind kitartó és állhatatos emberek, így tehát, ismétlem, mi találtuk föl a csodamotort, a holnap motorját, és a kereskedelemmel történt megállapodás szerint forgalomba is hoztuk. Összesen tizennyolcezer-hatszáz olcsó Burun motort adtunk el. A mai napig tizennyolcezer-ötszázkilencvenhat motort vittek vissza az üzletekbe. Egy motort tulajdonosa dühében belevágott a vízbe, további hármat pedig rendbe hoztak, és azok kiválóan működnek is. Miről tanúskodik mindez?

Senki sem válaszolt.

— Arról tanúskodik, hogy a motort úgy találtuk fel, hogy az teljesen használhatatlan. Potenciálisan remek egy motor, a gyakorlatban azonban lehetetlen üzemképes állapotba hozni. És egész intézetünk gondoskodott arról, hogy ez még véletlenül se történhessen meg. Nem tréfálok: a motort egyszerűen nem lehet beindítani, holott ez a legjobb az összes létező függesztett csónakmotorok között.

— Én semmit sem értek — szólalt meg Tumanyjan.

— Mi értjük. Látjuk, hogy ezer olyan ember között, akik szeretik a technikát, és van bátorságuk ahhoz, hogy egy teljesen ismeretlen típusú motort vegyenek, akadtak hárman, akik annyira illogikátlanok és makacsok voltak, hogy fittyet hánytak a logikának, és nagyszerű állapotba hozták a motort.

— Hogyhogy? — kockáztatta meg a kérdést Kolja.

— Figyeljen ide. Először elmagyarázom, hogy miért éppen csónakmotort választottunk a kísérletünkhöz, hiszen választhattunk volna autómotort is. Ha teszem azt Zaporozsec-sorozatba tettük volna ezeket a szörnyszülötteket, akkor tulajdonosaik rögtön műhelybe vitték volna őket, és onnan visszakerültek volna hozzánk. A motorcsónak-tulajdonosok azonban a városoktól messze, szabad idejükben és magányosan űzik hobbijukat. Tudják, hogy motorjaik kiszámíthatatlanok, és személyes, humánus bánásmódot igényelnek. A hajósok magukra vannak hagyatva, hiszen ha a motor lakott területtől tíz kilométerre döglik be, aligha esik meg, hogy éppen arra jár egy jóságos ezermester, aki mindent megjavít helyettük. A csónakmotor éppen ezért kiválóan alkalmas a műszaki tehetségek felkutatására és kipróbálására. Kísérletünk sikerrel járt. Nagyon sokba került az államnak, de remélem, hogy költségeink meg fognak térülni.

— Azt hittem, hogy el fogják ítélni magukat — mondta Tumanyjan.

— És most hogyan lesz tovább? — kérdezte Kolja.

— Hogyan tovább? Tumanyjannal és Peszkovszkijjal — az akadémikus az idős piperkőc felé bólintott minden rendben van. A mai naptól kezdve intézetünk alkalmazza őket. Új, univerzális motoron kezdünk el dolgozni, olyanon, amelyet sajnos nem lehet föltalálni. Önöket mindannyiukat alaposan próbára tette a Burun, és önök kiállták a próbát.

— De mégis… — kezdte Tumanyjan.

— Minden el van intézve — válaszolta az akadémikus. — Még a felesége is beleegyezett. Ami pedig Peszkovszkijt illeti…

— Minek rólam beszélni — mosolyodott el az öreg piperkőc. — Egész életemben arról álmodoztam, hogy lehetetlen dolgokkal foglalkozhassak.

— A legnehezebb dolgunk Kolja Sironyinnal van — mondta a kövér úr, aki az akadémikus helyettese lehetett a termelési ügyekben. — Még hátravan a tizedik osztálya.

— Nem tehet róla, hogy ő a legfiatalabb köztünk — tiltakozott Sztoljarov professzor. — Tanulni és dolgozni fog. Hiszen a Sironyinok makacsok.

— Kolja azt gyanította, hogy Sztoljarov Gorogyiscsében járt, és a nagymamától hallotta ezeket a szavakat.

— Remélem, hogy nem lesz nehezebb, mint megjavítani a Burunt — mondta Kolja.

— Biztos vagyok benne, hogy nehezebb lesz — válaszolta az akadémikus.

Sölch Ágoston fordítása

AZ EMLÉKEZET ELSŐ RÉTEGE

Az öngyilkosok szoktak efféle üzenetet hátrahagyni: „Kérem, hogy halálomért senkit se hibáztassanak.” Az én változatom így szól: „Kérem, hogy minden bajomért a telefont hibáztassák.” О az én ellenségem, én pedig a rabszolgája vagyok. Nálam kevésbé határozatlan ember már rég elszaggatta volna a zsinórt, vagy szétverte volna a készüléket. Én képtelen vagyok rá. A telefonra nem terjed ki a hatalmam. Márpedig nem lenne többé mártír e földön, ha súlyos keresztjéből mindenki aprófát csinálna. Ha valaki kérni akar tőlem valamit, a telefon segítségével férkőzik hozzám. Bezzeg, ha gyalog kellene felkeresnie vagy valamilyen városi közlekedési eszközön, háromszor is meggondolná, mire vállalkozik. Ha önnek, kedves olvasó, van telefonja, akkor megért engem. Ha viszont nincs, nem érthet meg, mert akkor a postát ostromolja, ékes szavakkal bizonygatva, hogy beosztásának jellegéből kifolyólag ön a telefont éppoly kevéssé nélkülözheti, mint tüdőbeteg a friss hegyi levegőt. Egyébként én magam is ostromoltam a hivatalt, de ami még ennél is szörnyűbb, megint csak ostromolni kezdeném, ha netán leszerelnék a telefonomat. Amint láthatják, határtalanul őszinte vagyok.

…Végre sikerült hazavergődnöm. Meleg, de csalóka tavaszi nap volt, az a fajta, amelyet kiadós éjszakai lehűlés követ, így történt most is. A fűtést már kikapcsolták, s én bevettem magam az ágyamba, hogy minél többet befaljak a két napra kölcsönkapott Agatha Christie-ből. Ha mármost mindezt figyelembe vesszük, megérthetjük, mekkora örömmel fogadtam a fél tizenkettőkor felhangzó telefonberregést. Hagytam, hogy, vagy tízet kicsengessen, hátha megunja, és azt hiszi, nem vagyok otthon. Ám a telefon nem hitt nekem. Gémberedetten vettem fel a kagylót, és belemorogtam valamit, amit bárki tetszése szerint értelmezhetett.

— Givi! — szólalt meg a telefon Dávid hangján. — Felébresztettelek?

— Felébresztettél — hagytam rá.

— Gondoltam — folytatta Dávid, aki még csak nem is sejtette, hogy ilyenkor elnézést szoktak kérni. — Nos hát, hogy tudd, elküldtük érted a kocsit. A főnök már bent van az intézetben.

— Meg vagyok hatva — vallottam meg. — És vajh mit csinál a mi kedves főnökünk az intézetben éjjel tizenkettőkor? Netán fiatalkorú bűnözők lopták el a berendezést, hogy csavarjaiból az „Ifjú Konstruktőr” készletét felfrissítsék?

— Ne bohóckodj, Givi — szólt Dávid azon az unott hangján. Mindig unott hangon beszél, valahányszor bohóckodom. — Komoly az ügy, a kocsi bármely percben ott lehet. Csak fölveszi előbb Ruszikót, valahol arrafelé lakik ő is, ugye?

— Egészen közel. Épp tegnap kísértem őt hazáig. Azt hiszem, az apja egy nagy kaliberű puskával követett az erkélyükről.

Dávid lerakta a kagylót, hogy ezzel bizonyítsa előbbi kijelentésének komolyságát. Elhatároztam, hogy nem megyek sehova, de azért mindenesetre öltözködni kezdtem. Már megint ez a következetlenség, amely bizonyára onnan ered, hogy atya nélkül nőttem fel. Elhatározok valamit, és azon nyomban az ellenkezőjét teszem.

Még magamra sem kaphattam a kabátom, amikor odalent egy rövidet vakkantott a kocsi. Hangja után ítélve az igazgatóé.

Olyan hideg volt, mint februárban fönt a hegyekben. Rusziko benn ült a fekete Volgában, smink nélkül, önnön fontosságának teljes tudatában. Hja, nem mindennap küldenek fekete Volgát egy sebészasszisztensnőért.

— Mi a csuda történt az intézetben? — kérdeztem, miközben mellékászálódtam.

— Nem tudom — felelte olyan hangon, mintha nagyon is jól tudná, csak az nem világos számára, megtudhatok-e én is egy ekkora titkot. — Felhívtak. Dávid telefonált — tette hozzá.

— Minő megtiszteltetés — mondtam. — És mivel érdemelted ki?

Rusziko megvonta gömbölyű és feltételezésem szerint igen fehér vállát.

— Na de komolyan, hát mit mondott? Hiszen se erkölcsileg, se beosztásánál fogva nincs hozzá joga, hogy egy ilyen gyönyörű fiatal teremtést az ágyából kirángasson.

— Műtét lesz. Biztosan a földrengés miatt.

— Hogyhogy? Miféle földrengés miatt?

— Reggel volt — kapcsolódott be a sofőr a beszélgetésbe. — Jó messze, a hegyekben.

— És én már megint nem tudok semmiről — húztam fel az orrom. — Biztosan töviről hegyire megtárgyalták, csámcsogtak rajta, amikor meg előmásztam a laborból, egy árva szóra sem tellett. Mikor annyira imádom a földrengéseket meg a tűzvészeket. No és vulkánkitörés nem volt ma Tbilisziben?

— Nálunk nincsenek tűzhányók — oktatott a szépséges Rusziko. — Azok Kamcsatkán vannak.

— Kösz — mondtam, és akkor megérkeztünk.

Az intézet előtt bábeli zűrzavar uralkodott, mintha épp most telt volna le a munkaidő. Autók parkoltak, emberek szaladgáltak, az ablakok fele ki volt világítva.

— Folytatódik a földrengés — szóltam, mikor kikecmeregtem a kocsiból, és szó ami szó, mindenféle pocsék előérzetem támadt.

Az előcsarnok közepén Dávid és maga Lordkipanidze állt.

— Az őrhelyen rendületlenül — mondtam köszönés helyett, mivel reggel már volt részem abban a szerencsében, hogy e két kollégám iránti nagyrabecsülésemet kinyilvánítsam.

— Nocsak, Givi — szólt a Lord, és Rusziko felé fordulva ekképp intézkedett: — Azonnal föl a műtőbe, én is megyek mindjárt.

— Elnézést — így én —, hol van itt, kérném szépen, a tudakozó? Legközelebbi jövömmel kapcsolatban szeretnék felvilágosításhoz jutni.

— Világosítsa fel — vetette oda a Lord Dávidnak, majd a lépcsőház felé kezdte vonszolni súlyos testét.

— Csak két szóban — szögezte le Dávid, mintha a számomra engedélyezett teljes információs keret mindössze négy szó és egy vessző volna. — Pacsulija telefonált. Ismered? Elsősegély. Nem ismered? Furcsa.

— Térjünk a tárgyra — szóltam szigorúan. — Téged arra kértek, hogy a tényállást tisztázd, ne pedig a Pacsulijához való viszonyomat.

— Na igen, hogyne, persze — piszkálta szemüvegének szárát Dávid. — Betegük van, sokkos, nem tudni, magához tudják-e téríteni vagy sem. Éppen ott volt a földrengés epicentrumában. Egy apró földrengés közepén.

Ujjával akaratlanul is mutatta, mekkorák az apró földrengések.

— Az lehetetlen. Ilyen kicsi azért nincs — lepődtem meg.

— Állítólag Tbiliszi némely kerületében csörömpöltek az edények a kredencben.

— Ez a közlekedéstől van — próbáltam Dávidot megnyugtatni. — Na de mégis, mi szükség van itt miránk? Nem vagyunk mi mentősök. Ez tudományos kutatóintézet, afféle agyintézet.

— Na látod, éppen ez az. Agyintézet. Pacsulija tudta, min dolgozunk. Ő is ott volt februárban azon a kijevi konferencián, amelyen a Lord előadást tartott. Emlékezett rá. Persze elég vad ötlet, nem éppen reális, de most emberek élete függ tőle.

Ekkor kizökkentették Dávidot. Egy bűbájos, karcsú lány rohant be feldúltan az előcsarnokba, odaszaladt hozzánk, és elfúló hangon kérdezte:

— Hol van? Él?

Olyan nagy és annyira gyermeki volt a lány bánata, hogy megrögzött egoista és cinikus fráter létemre el kellett fordulnom, és egy szót sem szóltam. Ilyen esetekben általában meg sem tudok mukkanni. Dávid ellenben annál nagyobb mestere a nyájas orvosi modornak.

— Megbocsásson, kiről is érdeklődik? — kérdezte szinte gyengéden.

— Hát Beszórok Beszo Guramisviliről.

— Persze, persze — mondta Dávid. — Az állapota, őszintén szólva, elég súlyos, kétségbeesésre azonban semmiképpen sincs okunk…

— Bemehetnék hozzá? — vágott közbe a lány.

— Most semmiképpen. Majd holnap.

— Igazat mond nekem?

— Már miért is csapnám be? Beszo alszik most, nem szabad háborgatni. Azt mondom, jöjjön holnap reggel és akkor…

— Összetörte magát? Ugye összetörte magát a barlangban? — jött utánunk a lány, látva, hogy Dávid belém karolt, és a lépcső felé vonszol.

— Nem — szólt Dávid —, fönt találtak rá. Az úton. — És a többiek?

— Keresik őket.

— És hogyhogy csak ő egyedül tudott kijutni?

Dávid a lépcső fölött függő villanyórára pillantott, és sarkalatos elhatározásra j ütött:

— Hát akkor jól figyeljen. Két órája az úton, a várostól negyven kilométerre találták meg Beszo Guramisvilit. Egy teherautósofőr akadt rá, és az útba eső kórházba akarta őt bevinni, Tbilisziből jött ugyanis, de amíg körülötte foglalatoskodott, befutottak a hegyi mentőszolgálat emberei. Ők felismerték Beszót, és értesítették a városi mentőket. Most már világos?

Én megjegyeztem, hogy nekem semmi sem világos, s a lány is ugyanezt mondta volna, de nem merte.

— Mi ne lenne itt világos? — csodálkozott Dávid.

— Miért a hegyimentők keresték Beszót? Hegymászó talán?

— Nem az, hanem barlangász. Te persze nem olvastál róla, mert nem is olvasol egyebet, mint holmi szórakoztató irodalmat. Tavaly a barlangkutatók egy nagy barlang feltárását kezdték meg, tőlünk negyven kilométerre mindössze. Mindenfelé erről írtak. Nagyszabású expedíció volt.

— Tizennyolc ember — tette hozzá a lány, aki már megnyugodott valamennyire. Belegondoltam, mit érezhetett, amikor az éjszakai városon át rohant ide a kórházba, ahová a szerelmét hozták, és ő azt sem tudja, életben van-e a fiú egyáltalán.

— Tavaly kezdték, tizenhat kilométernyit térképeztek fel. El sem tudja képzelni, milyen érdekes. Az ősszel engem is bevitt, de csak az elejéig. Hogy micsoda cseppkőcsamok van ott… Aljosa!

Egy vörös hajú, szakállas, anorákos fickó volt az, akinek odakiáltott, abból a meglehetősen unalmas emberfajtából, amelynek folyvást olyan helyekre kell bemásznia, ahova normális ember óvakodna betenni a lábát.

A lány úgy rohant oda hozzá, miként sivatag vándora az édesvízhez. Dávid magyarázattal szolgált:

— Hegyimentő.

— Na és a folytatás? — kérdeztem. — Mikor kezdődött a mi jelenésünk?

— Beszo tehát barlangkutató. A csoportja már második hete dolgozott a föld alatt. Orvos is van köztük. A kintiekkel, a kontrollcsoporttal rádión keresztül érintkeztek. Ma reggel volt a földrengés. A barlang bejárata beomlott, a rádiókapcsolat megszakadt, és senki sem tudja, mi történt velük. Képzeld csak el, a mentők késő éjszakáig fúrják az omlást, új bejáratot keresnek, és akkor egyszer csak az úton, tíz kilométerre a főbejárattól megtalálják Beszo Guramisvilit.

— О meg nem mondhatja el.

— Pontosan. Nem mondhatja el, és föltételezhető, hogy ma sem sikerül őt magához téríteni. Ki tudja, mikor sikerül…

— A bejárat nagyon eltömődött?

— Alighanem. Kérdezd meg Aljosát. О hozta ide Beszót, a barátja.

— Kérdezd meg te magad! Az én segítségemnek aligha vennék hasznát.

— Hasznát vehetik az enyémnek is meg a tiednek is.

— Ugyan miképpen?

— Egy szót mondok: berendezés.

— És ezzel hogyan jutnánk el a barlangászokhoz?

— Most fölmegyünk, addig gondolkozol szépen, Givi. Talán magad is rájössz.

Mentem fölfelé a lépcsőn. Előttem imbolygott Dávid széles, puha háta, és én sehogyan sem tudtam kisütni, miképp lehetne előásni a barlangászokat éppen a mi berendezésünkkel. Méghozzá mindjárt tizennyolc embert, nem, csak tizenhetet, egyikük valahogy kimászott onnan…

— Ide figyelj, Dávid, az nem lehetett, hogy ez a Beszo akkor egyedül mászkált az omladékon?

— Képtelenség — felelte Dávid. — Együtt volt a többiekkel lenn a barlangban.

— Akkor talán valamilyen erő kidobta őt.

— Ne fecsegj szamárságokat.

— Ezek szerint utána jött ki.

— Utána.

Közben a Lord dolgozószobájához értünk. A Lord egy számomra ismeretlen férfival beszélgetett, akin a fehér köpeny igencsak esetlenül hatott.

— Értem — mondtam. — Tehát Beszo tudja, hogyan lehet hozzájuk lejutni a kőtorlasz kibontása nélkül.

— Majdnem lángész vagy — felelte Dávid komolyan. — Ez a gondolata támadt Pacsulijának is, amikor Beszót a mentőautón Tbiliszibe szállította.

A Lord szobájának ajtajában álltunk, ám ő nem vett észre minket.

— Guramisvili a hegymászásban a mesteri fokozatot is elnyerte — magyarázta az ismeretlen, lehetetlenül álló fehér köpenyében, a Lord felé fordulva, mintha csak kitalálta volna az én következő kérdésemet. — Az egész köztársaságban legfeljebb ha tíz ilyen kitűnő sziklamászó akad. Ha valamilyen hasadékon egyáltalán ki lehetett jutni, biztosan Beszo volt az, aki megtette, más nem is jöhetett közülük számításba. О viszont nem beszél.

Ezt olyan elítélően mondta, mintha Beszo juszt is hallgatna, azért, hogy őt bosszantsa. Nagy, fekete bajusza és rőt pillájú, bánatos szeme volt.

— Nos, fiatalurak — fordult hozzánk a Lord —, Kiknadze elvtárs feltételezi, hogy segítségére lehetünk.

— Nem nekem — igazította ki őt Kiknadze elvtárs. — Annak, aki a segítséget várja.

A Lord horkantott. A Lord nem szíveli, ha kiigazítják.

— Meg kell tudnunk — folytatta a Lord némi szünet után hogyan lehet megtalálni a barlangászokat. És napnál világosabb, hogy ezt rajtunk kívül senki sem képes megtenni.

— Bizony senki sem, professzor — helyeselt Kiknadze elvtárs, hogy iménti balfogását jóvátegye.

Dávid megkérdezte a Lordtól:

— Előkészítsük a berendezést?

— Már intézkedtem — felelte a Lord. — Most inkább az érdekelne, hogy ki lesz a felvevő.

— Én — mondta Dávid.

A Lord mélységes kételkedéssel pillantott rá. Értettem az okát. Dávid jó családból való fiú, akit sok finom falattal tömtek gyerekkorában, sportolásra azonban nem fogták. Meglehetősen puha, meleg, gömbölyded ifjú sikeredett belőle, ám mindezek ellenére és hozzátartozói meglepetésére szorgos is egyszersmind. Rövidlátó volt, és emiatt Moszkvától Leningrádig, Leningrádtól Vlagyivosztokig cipelték egyik szemésztől a másikhoz. Más az ő helyében megutálta volna az orvostudományt, ő viszont beleszeretett. Ki tudja, miért, talán a szenvedés miatt.

— De ha sikerül az átvitel, el is kell majd oda menni — mondta a Lord.

Azzal énrám emelte a tekintetét, amitől akaratlanul is kihúztam a vállam. Elméletben a családom minden tagja matuzsálemi kor várományosa volt, ám valamennyi nagybácsimnak és nagynénémnek sikerült fiatalon vagy legkésőbb a nyugdíj előtt távoznia ebből a siralomvölgyből. Háborúban pusztultak el, sziklákról potyogtak le, egyik bácsikám az Atlanti-óceánba fulladt. Reám is ifjúkori halál leselkedett valahol, és ebben rajtam kívül senki nem is kételkedett.

— És te, Givi, hogyan vélekedsz a dologról? — kérdezte tőlem a Lord.

— Azt hiszem, elkezdhetjük — mondtam. Dávid morgott valamit az orra alatt holmi tapasztalatról meg készségről. A Lord azonban már elindult a laboratórium felé.

— Dávid — próbáltam őt vigasztalni. — Kinek-kinek, ami megilleti — mint a régi görögök mondták.

— Rómaiak — helyesbített a művelt Dávid.

— Kinek-kinek, ami megilleti — ismételtem. — Ki a fejét használja, ki a lábát.

Valószínűleg azért szeretem a berendezésünket, mert a szeretetért kapom a fizetésemet, olykor pedig a prémiumomat. És még azért is, mert jóval kevésbé értek hozzá, mint a Lord, sőt még Dávid is jobban ismeri. Teljes egészében azonban senki sem igazodik el rajta. Vérbeli fehércseléd: kiszámíthatatlan, szeszélyes. Megrendítő adatokkal ajándékozza meg az embert olykor, hogy aztán valami semmiség miatt megsértődjön, és abbahagyja az együttműködést. Az első emelet felét és az egész pincét elfoglalja, ahova a mérnökök járnak le. Ok úgy tekintenek miránk, orvosokra, mint holmi másodosztályú emberekre, akik csak arra jók, hogy az ő nagyszerű művüket tönkretegyék. A berendezést a mérnökök készítették, mi pedig alkalmazásának módszerét dolgoztuk ki, és kölcsönösen elégedetlenek vagyunk egymással. Van ebben persze egy jókora adag öntetszelgés is.

A laboratórium műtőjét nemrég újították fel, és égszínkék csempével burkolták. Azóta a műtőről mindig valami szállodai fürdőszoba jut az eszembe, különösen amikor bedöglik a klímaberendezés, amelyről tudni való, hogy csakis a legnagyobb hőségben döglik be. Csak az ajtótól jobbra eső falat nem borította csempe, itt kapott helyet a kontrolltábla és a kapcsolóasztal.

Benéztem a műtőbe az üvegajtón keresztül, ahol Rusziko a kellékeket készítette elő. Sárga köpenyében igen figyelemre méltó látványt nyújtott. Amikor felnézett, és rám mosolygott, arckifejezésemmel az ő kimondhatatlan szépsége iránt érzett elragadtatásom jelét küldtem felé, ám attól tartok, ezúttal sem értett meg.

Borotválkozáshoz készülődtem. Már beletörődtem, hogy a fejemet hetenként le kell kopasztanom; azzal vigasztalom magam, hogy ezáltal Majakovszkijra hasonlítok. Az ismerőseim persze azt hiszik, hogy a borotvált fej az én agyrémem, amellyel szellemi kisebbrendűségemet próbálom kompenzálni. Ugyanis ismerőseim többsége értelmiségi, és ezért a legcsekélyebb érzéke sincs az élet realitásaihoz.

Borotválkoztam tehát, és közben arra gondoltam, hogyan kapcsoltuk be jó két évvel ezelőtt első ízben a berendezést.

Ruszlán meg az a kis vöröses szőrű cirkuszi kutya, nem is tudom már a nevét, ott feküdtek a műtőasztalra szíj azva, ugyanebben a műtőben. Csak akkor még fehér volt a helyiség, olaj festékkel bemázolva, a mennyezetet pedig szép minták díszítették. (Ez utóbbiakról csak akkor szereztem tudomást, amikor magam is az egyik asztalra feküdtem.) Tűt vezettem be Ruszlán agyába, miközben Natella az impulzátorokat rögzítette. A Lord nagyon ideges volt, ezért mi dolgoztunk a szikével, ő viszont Ruszikóval ordítozott. Dávid és a mérnökök a kapcsolóasztalnál handabandáztak, és bár tíz perc múlva a főmérnök megszólalt: „Elindult a felvétel”, mi továbbra is teljes bizonytalanságban voltunk.

Amikor a kutyák magukhoz tértek, úgy lestük őket, mint kikapós feleségét a féltékeny férj, a kutyák pedig lefetyelték a tejet, falták a húst. Ruszlán kifejezéstelen szemekkel bámult az idomárra. Holott mi éppen azért választottunk cirkuszi kutyát, mert annak bőségesen voltak élettapasztalatai és jóval több dolgot tudott, mint Ruszlán, a közönséges eb. Az idomár egyre csak hümmögött, nem hitte, hogy lehetséges volna az emlékezet feljegyzése, képtelenségnek tartotta, hogy átadható Ruszlánnak mindaz, amit az ő kis vörös kutyája tud. De mi magunk is kételkedtünk, és ez volt az egészben a legkínosabb, mivel jó néhány évet és tömérdek pénzt pocsékoltunk a dologra, miközben sok komoly ember a Lordot és mérnök barátait sarlatánnak tartotta, engem és Dávidot pedig, meg a magunkfajta nullákat, még ennek sem, hanem csupán idiótának.

Ám ugyanaznap este, mikor a kételkedő természetű kutyaidomító újból megpróbálkozott Ruszlánnál a szokásos bosszantásaival, a mi drágalátos ebünk pofáján egyszer csak megjelent a profikra oly jellemző méla undor, s a hátsó lábain kezdett el sétafikálni, majd szaltózott egyet, és az elébe tartott karikát esetlenül átugrotta. A vörös kutyus tágra nyílt szemmel bámulta, és anyanyelvén közölte vele a soron levő feladatokat. Ruszlán viszolygott ugyan az efféle, becsületes nagyméretű ebhez méltatlan dolgoktól, de mégis végigcsinálta őket, mert emlékezetében ott voltak a vörös kiskutyától kapott ismeretek. Két napra rá azonban már mindent elfelejtett, és visszatért megszokott, kevésbé nagyvonalú kutyaéletéhez.

Az idomár, aki nem volt hajlandó elhinni, hogy egy kutyát öt perc alatt meg lehet tanítani mindarra, amit az ő védencei hónapok izzadságos munkájával tápláltak be magukba, hóna alá kapta borotvált fejű kutyáját, benézett a pénztárba, majd velünk való elégedetlenségét gondosan megőrizve távozott. Mi pedig óriási eszem-iszomot rendeztünk a Lord nyaralójában, és szemérmetlenül magasztaltuk egymást pohárköszöntőinkben. Három hónapra rá pedig első ízben kerültem a műtőasztalra kísérleti nyúl gyanánt. Azóta járok kopaszra borotválva, és gondom van rá, nehogy bárki is megláthassa a jobb fülem fölött húzódó forradást.

Mindez persze korántsem jelenti, hogy azóta sima úton haladtunk a nagy dicsőség felé. Inkább vánszorogtunk, farkasvermekbe pottyantunk, hegyi ösvényeken tévelyegtünk, újra és újra visszatérve az út kezdetéhez, s közben állandóan az a gondolat kísértett, hogy soha ki nem jutunk ebből a labirintusból. Grúzia legokosabb kutyáival dolgoztunk, ám ők, ki tudja, miért, csak ostoba emléktöredékeket adtak át utódaiknak vagy az alattomos harapás szokását. Makákó és selyemmajmokat ajnároztunk, amelyek sehogyan sem akarták átvenni donorjaiknak azt a szokását, hogy az ellenszenves bámészkodót banánhéjjal dobálják meg. így hát végül önmagunkat áldoztuk fel, és én két teljes napig szenvedtem Dávid gyermekkori bűntudatától, aki, mint kiderült, kétesztendős korában ellopta Iraklij nevű nagyapja kézelőgombját, majd tettétől megrémülve a Kúra folyóba süllyesztette. Erre a bűnére ugyan soha nem derült fény, de azért Dávid mégis szenvedett.

Dávid nagy bűntudatától a fejem majdnem szétment. Őt meg az nyugtalanította a legjobban, hogy netán beírom az ő kedves nagypapájának nevét a kísérleti naplónkba.

Ám teljesen tiszta képet sohasem kaptunk, az átvitel megbízhatatlan volt, és bár a szólásmondás szerint a negatív eredmény is eredmény, olyan sokat halmoztunk fel belőle, hogy elég lett volna Newton, Einstein és Niels Bohr összes megállapításának cáfolására.

— Kész vagy, Givi? — kérdezte Natella. — A beteget már behozták.

— Én igen, mindig kész, akár az úttörők — feleltem. — Te is voltál úttörő?

— Givi — szólt Natella, és szemrehányón nézett rám. Azt szerette volna, ha én is olyan komoly és tehetséges vagyok, mint a Lord, és ráadásul önfeláldozó. Női rövidlátása miatt nem értette, hogy e feltételek megléte esetén minden vonzerőmet elvesztettem volna a szemében. Figyelmét elterelendő így kezdtem halandzsázni:

— A Lord beszélt az igazgatóval, és mit gondolsz, mit csinált a direktor? Mosta a kezeit, ő aztán tudja, hogy javítani kell a tudomány és a termelés kapcsolatát, de ha nálunk semmi se sikerül, bezzeg könnyű a Lordot jól letolni amiatt, hogy a termelés nyakába akar varmi egy befejezetlen kévekötő gépet.

Követtem Natellát a műtőbe. A folyosón ki más jött szembe, mint Kiknadze elvtárs, aki már otthonosan érezte itt magát, és büszke kőszáli sasra emlékeztetett.

— Sok sikert — mondta nekem. — Még sohasem volt ilyen felelősségteljes műtétje.

— Hálás köszönet — viszonoztam udvariasan. — Végtelenül örülök, hogy közölte ezt velem.

Kiknadze csak állt, és azon tűnődött, megsértődjön-e vagy sem.

— Miért beszélsz így az emberekkel? — tette fel nekem Natella a már várható szónoki kérdést, ugyanis igen fejlett képességei voltak ezen a téren. — Fogalmad sincs róla, mit érezhet. Aztán ott vannak a barlangászok hozzátartozói, azok is folyvást zaklatják őt.

— De hát én nem zaklattam. О is nyugton hagyhatott volna engem. Tudhatnád, hogy felvétel előtt mindig el kell lazulnom, nyugodt lelkiállapotba kell jutnom.

— Majd én előkészítelek — mondta Natella.

— Hagyd el. Majd Dávid, ne foszd meg őt ettől az élvezettől. Ha te csinálnád, nem tudnék ráhangolódni a felvételre. Folyton rád gondolnék. De mondd csak, nem szeretnél egyszer az én felvevőm lenni? Szereznék neked egy parókát.

— Kizárt dolog. És nem is a haj miatt.

— Félsz talán, hogy megtudom, mit érzel irántam igazából?

— Igenis félek.

— Te most hízelegsz nekem.

— Ellenkezőleg, drágám.

Amikor kellemes jódillatot árasztva beléptem a műtőbe, már minden készen állott. Odamentem az asztalhoz, amelyen Beszo Guramisvili feküdt. Aneszteziológusunk haditanácsot tartott a sebészeti intézetből jött ősz hajú, tiszteletre méltó kollégával. Nem irigyeltem őket. Arra is rájöttem, hogy végső erőfeszítésükkel tartják életben Beszót. Tetszett nekem a fiú. A feje meg volt borotválva, és így rám hasonlított. Vagy Majakovszkijra. Csak éppen a fiatalra.

Odabiccentettem Pacsulijának, aki Beszót hozta ide. Pacsulija jó sebész volt. Ismertem őt, még ha erről hallgattam is Dávid előtt. Évfolyamtársak voltunk, csakhogy ő kitűnő volt, én pedig nem. Őt jelölték ki akkoriban, hogy pedagógiai célzatú beszélgetéseket folytasson velem.

— Kész vagy, Givi? — kérdezte a Lord atyai hangon, mintha a vidám parkba vagy valami cukrászdába akart volna hívni.

Én pedig lazítani igyekeztem, és autoszuggesztióba kezdtem. Először a homlokizmaimat lazítottam el, majd úgy véltem, hogy a szemizmaimat emyesztgetem.

Feküdtem az asztalon, és ha elfordítottam a fejemet, megláthattam Beszo éles, sötét profilját. Az aneszteziológusok kupaktanácsot tartottak, amelybe utóbb belevonták a kis kardiológusnőt is a mi intézetünkből. Megpróbáltam elképzelni, milyen lehet ott lenn a barlang mélyén. Bizonyára sötét és borzalmas.

— Remélem, Beszo nem lopta el annak idején a nagypapája kézelőgombját — mondtam Dávidnak, és ezek voltak utolsó szavaim, mert elaltattak, amit úgyszintén utálok.

Utoljára biztosan arról elmélkedtem, hogy valószínűleg nem sokáig fognak engem kikapcsolni az aneszteziológusok, mert éppen ezzel a gondolattal tértem magamhoz. De hogy ki is vagyok én, és miért nem kell engem sokáig kikapcsolni, arra nem jöttem rá azonnal. Viszont amint rájöttem, rögtön el is aludtam, mert megijedtem, hogy kérdéseket fogok kapni, amelyekre nem lesz mit válaszolnom. Kínos dolog, hogy az ember tehetetlen, ha várnak tőle valamit. És ezt nagyon jól tudják mindazok, akiknek sikerült megbukniuk valamely vizsgán. Nekem sikerült.

Almomban hallottam a hangjukat, s úgy tűnt, hogy értek mindent, sőt bármely pillanatban magam is könnyedén beszállhatok a tereferébe, és csak azért nem teszem, mert éppen nincs hozzá kedvem.

A kórteremben ébredtem fel ismét. Sötét volt. Az ajtó tejüvege mögött lámpa világított, s az üvegen, mintha csak árny színházat látnék, emberi sziluettek úszkáltak.

Ezúttal is fájt a fejem, gyötrelmes volt, csalódtam magamban, és még nagyobb bűntudattal gondoltam a Lordra, aki annyira számított rám, én meg becsaptam őt.

Fölemeltem a karom, hogy órámra pillantsak, de persze óra nem volt rajta. Az ajtón hangok szűrődtek át. Nagyon éles volt most a hallásom, ezért jól ki tudtam venni egy mély hangot, valószínűleg a Lordét:

— Tapasztalataink szerint általában két-három óra elteltével hívható elő az információ.

Nyílt az ajtó, és Natella jött be lábujjhegyen. Lehunytam a szemem, nem akaródzott vele beszélgetnem. Az ágy melletti asztalon matatott valamit, megcsendült egy pohár. Kiment. Már odakint mondta:

— Még alszik.

— Kész a kávé — hallatszott Rusziko hangja.

Hálás voltam neki, hogy kitalálta, mivel lehet őket az ajtótól elcsalogatni. Ők is megörülhettek a bejelentésnek, mert az árnyékok már nem táncoltak az üvegen.

Valamit fel kellett idéznem. Valamit elfelejtettem. Valami fontosat. Magam elé képzeltem a szomszéd asztalon fekvő Beszót, és akkor azt gondoltam, hogy még sohasem láttam magamat kívülről. Azazhogy nem is magamat, hanem őt. Valamit elmulasztottam, amit mindenképpen meg kellett volna tennem, bár ez nem rám, hanem őrá tartozott, és nagyon nyugtalanított, nem vesztettem-e el ezt. Valahol a tudatom mélyén azért önmagam maradtam, tudtam, hogy Beszo gondolatai kelnek bennem életre, és örültem nekik, ám ugyanakkor nemcsak Beszo számára, hanem nekem is ennek a valaminek a felidézése volt a fontosabb. „A barlangról”? — sikerült feltennem a kérdést önmagámnak. Nem arról. Ereztem, hogy ez fontosabb most a barlangnál, s a barlangról semmit sem tudok. Képtelen vagyok felidézni, mert soha nem is voltam benne, sőt még a közelében sem jártam. Ennek a dolognak a farmernadrág zsebében kellett lennie.

Most viszont már magamnak kellett gondolkoznom, Beszo segítsége nélkül, akinek a gondolatai csak zavartak, nyugtalanítottak és siettettek. Beszo nem tudta, hol van a farmernadrágja, nem ismerte az intézetünket, én viszont annál inkább.

Odakint csend volt, pár perce mehettek csak el, most éppen a kávéjukat isszák, és nagyban latolgatják, sikerült-e vajon az emlékezetátvitel. Ámde őket a barlangba vezető út érdekli, amiről én semmit sem tudok. Ez nem érdekli őket, ez csak nekem fontos. Nekem, és még kinek is? Megvan, Rezónak, akinek szavamat adtam…

Amikor Beszót ideszállították, levetkőztették őt, s a ruháját a földszinti raktárba küldték. Logikus: el kell jutnom a raktárba, hogy a farmernadrágot megtaláljam.

Most tehát Beszo háttérbe húzódhat, Givinek kell cselekednie, meg kellene nyomnia a csengő gombját. Akkor majd beszalad Natella, nyomában a Lord, és akkor elmondom nekik a farmernadrágot, meg hogy mit kell a zsebéből előszedni. De valamilyen okból mégsem tudtam nekik szólni, valamilyen okból magamnak kellett a dolgot megcsinálnom. Beszo gondolta ezt így, aki a legjobb esetben is eszméletlenül fekszik odaát.

Magamnak kell eljutnom a raktárba, az ajtón át azonban kockázatos lenne, mert Natella bármely pillanatbán idejöhet. Le kell hát ugranom az első emeletről, ami elég nagy szamárság. Bármennyire vonzódom is a meggondolatlan cselekedetekhez, most komolyan össze kellett szednem magam, hogy tisztázzam: elsősorban mégiscsak tudós vagyok, és csak másodsorban volnék Beszo memóriájának a raktára. Felültem az ágyamban; hányingerem volt, és forgott velem a világ. Ó, milyen megható: a családi kísértet a skóciai várkastély örökösét egy rejtelmes mocsárba csalogatja. Muszáj, Givi, muszáj. Ekkor észrevettem, hogy öltözékem mindössze egyetlen fürdőnadrágra szorítkozik. Legalább egy kórházi pizsamát adtak volna rám ezek az én kedves barátaim.

Odamentem az ablakhoz, és kinyitottam. Ahogy az egy detektívregényben meg van írva, úgy nyikorgóit, hogy még a családi kripta lakóit is felébresztette volna. Lenn a mélyben egy virágágyás sötétlett. Talán nem az első, hanem a tizedik emeletre hoztak tévedésből? Haboztam. Szinte égetett a betóduló hideg. Nyilván a hold miatt, amely megvilágította a fák hegyét.

És akkor egyszer csak elvesztem. Elvesztek a szavaim, hangulataim, de még a humorérzékem is elillant. A lehető legsürgősebben meg kellett szereznem ezt, és megtennem mindazt, ami ezzel kapcsolatos. A folyosóról lépések hallatszottak. Talán Natella siet a kórterembe, aki megsejtette, hogy valami nincs rendben. Átemeltem a lábam az ablakdeszkán, és felálltam a párkányra, majd kissé ellöktem magam a faltól, és leugrottam. A föld kemény volt, elvesztettem az egyensúlyomat, oldalra dőltem, megütöttem magam, és jól be is piszkolódtam, de fájdalmat nem éreztem, csak ingerültséget, hogy ilyen ügyetlenül ugrottam. Beszo ügyesebb lett volna.

Ültem az ágyasban, és hallgatóztam, nem az én szobámba akar-e bejönni valaki. Ha Natella az, rögtön kitör a pánik, és akkor nem jutok el a raktárba. Szerencsére csönd volt. Fölálltam, letöröltem térdemről a földet, majd elindultam a fal mentén a szolgálati bejárat felé.

A hold a hátamra sütött, s a fehér falon az árnyékom úgy festett, mintha bogár mászna egy papírlapon. Máris a raktár ablakánál vagyok. Az ablakon rács feszül, áthatolhatatlan akadály a beavatatlannak. Ám én épp tegnap hallottam, amint a raktárosnő a zár megbízhatatlanságáról panaszkodott, és azt is tudtam, hogy a lakatos ki akarta cserélni a régi zárat. Miután ismertem a mi derék lakatosunkat, bízvást remélhettem, hogy amilyen kötelességtudó ember, a régi zárat leszedte, az újat azonban aligha szerelte föl.

Beléptem a szolgálati ajtón, s csak akkor vettem észre, mennyire átfagytam. Álltam vagy fél percig, szívtam a sötét folyosó meleg levegőjét, majd kitapogattam a raktár ajtaját és meglöktem. Engedelmesen kinyílt. Derék lakatosunkról szóló lélektani hipotézisem beigazolódott. Felgyújtottam a villanyt, abban a reményben, hogy ma éjjel az intézetben nemigen törődnek a rablókkal. Beszo ruhája az asztalon hevert. Amikor idehozták őt, a raktárosnő már elment, s a ruhát csak úgy lerakták. Nem lepődtem meg azon, hogy egy szempillantás alatt felismertem Beszo holmiját, inkább akkor kellett volna csodálkoznom, ha nem emlékszem rá.

Fáztam, meg nem is szerettem volna, ha meztelenül találnak rám. Felhúztam a nyirkos farmernadrágot, magamra kaptam a trikót és az ütött— kopott mellényt. Koszos volt mindegyik darab, a mellény ujján vérfolt sötétlett. Előkotortam az asztal alól Beszo cipőjét is, de sajnos szorított. Ez bizony váratlan bonyodalom volt, amelyre egyikünk sem számított. Kinyitottam a szekrényt, amelyben a betegek holmiját tartották. Kiválasztottam egy pár cipőt. Csillogó lakkcipő volt, mely nem éppen illett öltözékem egyéb darabjaihoz, de legalább nem szorított, és ez volt a fődolog.

A farmernadrág zsebéből előhúztam egy nylonzacskóba csavart kis csomagot, melyben egy újságpapír-göngyöleg volt.

„Rezo átnyújtotta nekem a csomagot. Utolsó lámpásunk fényében arca a szokottnál is kimerúltebbnek látszott. A lámpa felülről világított, és szemei mint mély gödrök sötétlettek. „Megígéred nekem?” — kérdezte Rezo. „Megígérem” — mondtam.”

Élesen villant fel tudatomban ez a kép, mintha csak láttam volna a számomra ismeretlen Rezót. De nem tudtam, mitévő legyek.

„Na és tovább? — kérdeztem gondolatban Beszótól. — Visszamegyünk?”

És ekkor megértettem, hova kell elutaznom. Igen, utaznom, mégpedig sürgősen. Egy Mokvi nevű faluba. Távolsági autóbusz jár arra. A buszállomástól. Felvettem az órámat az asztalról, Beszo óráját, amely még járt. Négy óra húsz volt. Még három óra sem telt el a műtét óta.

Vesztegetni való idő nem volt. Eloltottam a villanyt, és kimenteni a raktárból. A város még alszik, se busz, se villamos. De az autóbuszállomás nincs tül messze, talán sikerül elcsípnem egy taxit. Még ez lenne a legjobb. Amilyen gyorsan csak tudtam, átvágtam az épület és a kapu közötti gyepen. Minél messzebb jutok innen a következő percekben, annál jobb nekem, Beszónak és… kinek is még?

„Ráismersz a házra. Az utca végén áll. Vadszőlővel van befuttatva. Előtte meg rózsa. Sehol a faluban ennyi rózsa.”

Ezt Rezo mondta. Az ő hangja volt.

Átfutottam a gyepen, és a félig kitárt-kapuhoz értem. Úgy látszik, az őrület éjszakája volt ez az intézetben, egyszerűen elfeledkeztek minden rendszabályról. Hol van például az éjjeliőr?

A Kúra folyó vize halkan csobogott a közelben. Valahol felugatott egy kutya. Az intézet pincéjében fogva tartott társai feleltek neki. Mintha kiáltást hallottam volna az intézet felől. Engem hívnak? Elindultam a városba vivő úton. Futottam volna, de újból elfogott a hányinger, és a fejem is zúgott. Hátrapillantottam. Egy taxi zöld lámpája bukkant fel a kanyarban. Kiálltam az útra, és feltartottam a kezemet. A kocsi fékezett.

— Nem látod tán, hogy a garázsba megyek? — dugta ki a fejét a sofőr az ablakon. — Nem viszlek sehova.

— Csak a buszállomásig szeretnék…

— Nem esik útba — felelte.

— Mennyi a pénz? — próbáltam átvenni az ő hangnemét.

— Annyi neked úgysincs, hogy az állomásig elvigyelek. — Sürgős dolgom van, ugyan tedd már meg!

Végül megegyeztünk három rubelben. A sofőr kénytelen volt ugyan behódolni a pénz hatalmának, ám ez nem csökkentette ingerültségét. Maga elé meredt, és a világért sem fordult volna felém. Haragudott rám, mert elégedetlen volt saját engedékenységével.

„A kő félrehengeredett a lábam alól, s a levegő az arcomba csapott. Sűrű volt ez a levegő, és elnyelte a hegyomlás robaját. Valaki felkiáltott. A barlang földjére zuhantam, és nagyon megütöttem magam egy éppen ott heverő sisakban. Eszembe se jutott, hogy meghalhatok. Csak azt szerettem volna, ha mielőbb véget ér ez a szörnyűség. Akkor majd kimegyek innen. Ám a hegy tovább dübörgött, mintha a kövek azon igyekeztek volna, hogy minden üreget betöltsenek…”

— Itt vagyunk — szólt a sofőr. — Most furikázhatok tíz kilométert a garázsig potyára. Fizess!

Elállt a szívverésem. Nem tudta a kezem, hogy melyik zsebemben van a pénz. Az bizony Givi kabátjában volt, rajtam viszont Beszo farmere és szvettere van, pénz azonban nincs bennük.

— Most veszem észre, hogy nincs nálam pénz — mondtam nyugodtan, mert már az állomásnál voltam, és Mokvi innen már egy órányira sincs.

— Viccelsz — jegyezte meg mély meggyőződéssel a sofőr. — Viccelsz. — Képtelen volt felfogni ekkora aljasságot.

— Nézzen be holnap az intézetbe hozzám. Kap tíz rubelt.

— Viccelsz, haver — mondta még mélyebb meggyőződéssel. — Drágán megfizetsz még a tréfáért. Nyomás a garázsba. Majd ott megbeszéljük.

Átnyúlt előttem, és berántotta az ajtót.

— Vegyen valamit zálogba — kérleltem.

— Mit vegyek tőled — mért végig a sofőr mi a fenét, megmondanád?

Csalódnia kellett az emberiségben.

— Itt az órám — szóltam. — Vegye az órámat.

Nem is vártam meg, mit mond, rögtön kioldottam a szíjat. Nyújtom neki az órát.

— Kell is nekem a te órád — dühödött meg a taxis. Jól megfigyeltem az arcát.

— Jó óra ez, Seiko — jegyeztem meg. Beszóé volt, azért is tudtam a márkáját.

Ez meggyőzte a sofőrt.

— Na jó — mondta. — Van ez így. Jegyezd meg a számomat.

Megmondta a rendszámát, de nem figyeltem rá, mert egy korai autóbusz a megállóhoz kanyarodott. Odafutottam. A szélvédő fölött volt a? útvonaltábla. Éppen ellenkező irányba tartott a busz. A taxis utolért és kikiáltott;

— A számot ne feledd!

— Rendben! — bólintottam, és az állomásépülethez siettem.

A váróteremben még éjszaka volt. Néhány magányos utas bóbiskolt a padokon, hogy agyonüsse valamivel az időt. Egy kopasz ember rontott be a helyiségbe kopott szvetterben és szakadozott farmernadrágban (ez voltam én), és tekintetével vadul keresni kezdte a menetrendet. Végre megpillantottam a táblát, és odasiettem. Én még soha nem jártam Mokviban, Beszo azonban igen, ha régen is. Kiderült, hogy a legközelebbi busz másfél óra múlva indul arrafelé.

Álltam a menetrend előtt. Utolsó kincsem, Beszo órája már elveszett. El kell indulnom az országúton, teherautót kell stoppolnom, mivel a teherautósofőrök rendesebbek a taxisoknál. Csakhogy előbb oda is ki kell jutni.

Egy ismerős lány is akadt, fejét a pad támlájának döntve aludt. Ez az a lány, aki Beszót kereste az intézetben, és annyira aggódott miatta. De nem, miket is beszélek! A nővérem volt ő, Nana. Biztosan elküldték az intézetből azzal, hogy jöjjön másnap reggel nyolctól. Most akkor biztosan a mamához akar utazni. A mama persze nem tudja, mi történt, nem szóltak neki az egészről semmit…

Elindultam felé, hogy megnyugtassam, jól vagyok, minden rendben, ám hirtelen megrémültem a saját mozdulatomtól, és kővé meredtem.

Nana felkapta a fejét, mintha csak a nevét hallotta volna. Tágra nyílt szemmel meredt rám. Megijedtem, hogy ráismer Beszo mellényére és nadrágjára. Visszaléptem, ő pedig azon tűnődött, honnan ismeri az arcom. Hiszen jóformán az előbb látott az intézetben, ám ott bizonyára tiszteletreméltó látványt nyújtottam öltönyben, nyakkendőben. Még mindig engem bámult, amikor a hátam mögött súlyos léptek hangzottak fel; rögtön tudtam, hogy én vagyok a címzett.

Hirtelen hátrafordultam, hogy ellóghassak. A taxisofőr jött felém. Vastag mutatóujján egy Seiko márkájú óra fityegett.

— Hova a csudába tűntél? — kérdezte szigorúan. — Már egy órája befejeztem a munkám, és egész Tbiliszit tűvé tettem utánad.

Észbe kaptam, hogy Nana felismerheti az órát, és elindultam a sofőr felé, hogy eltakarjam őt a hátammal.

— Nem írtad fel a rendszámot — folytatta a taxis. Nem volt már fiatal, és úgy hasonlított a Lordra, mintha csak a bátyja lett volna. Jókora orrát kitágult pórusok díszítették, és gondosan ápolt bajsza volt.

— Menjünk — szóltam, hogy minél messzebbre kerüljön Nanától. — Majd kint megbeszéljük.

A sofőr engedelmeskedett. Az előbbi szaladgálásommal fölébresztettem a várakozókat, akik most olyan gyanakvással figyeltek, mintha a bőröndjeikét készültem volna el-, emelni.

Hideg volt odakint. Jeges szél fújt fentről. Beszo mellénye jóformán nem is melegített. Megborzongtam.

— Hova igyekszel? — kérdezte a sofőr.

— Mokviba.

— Ismerem. Ott élt a bátyám. Még a háború előtt. Oda nősült és ott is lakott. Aztán Telaviba költözött. Na és te? Szívügy?

— Miért?

— Hát hogy ennyire megvisel — mondta a sofőr, azzal előszedett egy csomag cigarettát, és felém nyújtotta.

— Köszönöm, nem dohányzóm.

— Nehogy azt hidd ám, hogy azért a nyamvadt három rubelért jöttem utánad — szólt. — Már egy órája befejeztem a melót. Nem szeretem a csalókat. Az ilyenek csak ülnek, és mesével etetnek, de pénz az nuku.

— Nekem a másik nadrágban maradt a pénzem — mondtam ki a színtiszta igazságot.

Körüljártattam a szemem a téren, hátha csoda történik, és megjelenik egy autóbusz, szélvédője fölött a Mokvi felirattal. — Fontos dolgod van ott Mokviban? — kérdezte a sofőr.

— Maga már ledolgozta az idejét, nekem meg nincs pénzem.

— Minek avatkozol a dolgomba? Én már csak jobban tudom, mit kell tennem — mondta a sofőr. — Ülj csak be a kocsiba.

— Tessék?

— Ülj be, ha mondom. Meddig várjak még itt a tér kellős közepén?

Kihajtottunk a városból. Már pirkadt. A kocsiban jó meleg volt, alvásra csábított. Egy locsolóautótól kaptunk némi vizet, peregtek lefelé a cseppek az üvegen.

— Nem vagyok normális, igaz? — kérdezte a sofőr.

— Dehogynem. Maga jó ember.

— Nem vagyok én jó. Az órádat is ittfogom zálognak.

Pirosat kaptunk. Álltunk az üres kereszteződésben, sehogyan sem akart zöldre váltani.

— Hány óra? — kérdeztem.

— Úgysem kapod meg az órádat — felelte a sofőr. — Fél hat van. Nagyon sürgős?

— Meglehetősen.

— Kinek a házába igyekszel? Ismerek én ott mindenkit. Nem válaszoltam. Elfelejtettem, hova kell mennem. Megpróbáltam Beszótól segítséget kérni, de ő nem akart súgni.

„Rezo szemét nem láttam. Felülről jött a fény. A doktor felnyögött mellettünk. Hogy éppen neki kellett eltörnie a lábát. Ha egyszer ő az orvos, akkor másokat gyógyítson, és ne sóhajtozzon. „Könnyen ráismersz a házra…”„

— Az utolsó ház az utcában. Szőlővel van befuttatva az egész. Meg sok a rózsa. Senkinek sincs annyi egész Mokviban.

— így igaz. A sánta Bagrat lakik ott. Hozzá igyekszel?

— Hozzá. Egyedül él?

— Nem tudom. Rég voltam arrafelé. Akkoriban egyedül volt. A fia Tbilisziben dolgozik.

„Megígértem apámnak, hogy ha csak lehet, megtalálom — szólt Rezo. — Én ugyan nem hiszem, de ő nagyon bízik benne. Elvittem hozzá egy professzort, de ő azt mondta, hogy aligha tehetünk valamit, öreg már az én apám. De nagyon hisz benne, azt mondja, a falu öregjei is hittek. Ismerték az utat a barlanghoz. Még a forradalom előtt jött ide egyszer egy herceg, ezer aranyrubelt ígért annak, aki odavezeti őt, hatalmas pénz volt az akkoriban.”

Előszedtem farmernadrágom zsebéből a kis csomagot, és kibontottam az összetekert újságpapírt. Sárga gyantadarabkák voltak benne, a borostyánra emlékeztettek. Síkos tapintásúak, könnyűek voltak, és édeskés viaszillatot árasztottak.

— Mi az ott a kezedben? Méhészkedsz talán? — kérdezte a sofőr.

— Nem. Ez gyógyszer — feleltem.

A sofőr úgy beletaposott a fékbe, hogy a gyantadarabkák majd kiestek a kezemből. A kocsi leállt az útpadkán.

— Ide hallgass — szólt a sofőr. — Hol találtad ezeket?

— A barlangban.

— Na lám! — örvendezett a sofőr. — Hát akkor mit hallgatsz itt? Hegyi balzsamot találtál! Minden bajra jó?

— Az öregek hisznek benne — mondtam.

— Az öreg Bagrat fia volnál? Hát miért nem szóltál hamarább?

— Nem vagyok a fia, ő csak megkért, hogy adjam át.

— Amikor anyám a halálán volt, kért, hogy szerezzek belőle. De hát honnan is szerezhettem volna? Ismernek ma már minden hegyet, de az igazán jó helyeket elfelejtették. Az orvostudomány se hisz benne. Nincs kipróbálva, aszondják.

— Kellene magának? — kérdeztem.

— Minek? Egészséges vagyok. Vagy azt hiszed, mégis jó valamire? Egyszer azt mondta nekem a körzeti orvosom, hogy azért a régi gyógyászatban is volt valami. Te is úgy véled?

— Nem tudom — feleltem. — Az a fontos, hogy a beteg higgyen a gyógyszerben.

— Úgy is van. Nekem például az aszpirin minden nyavalyámat meggyógyítja.

Újból elindultunk, és vagy két kilométer után letértünk egy földútra. A táblán kék nyíl jelezte: „Mokvi 4 km”.

Régi ház, vadszőlővel futtatva. A kerítés mögött a virradat hűvösében rózsatövek dermedeznek. Virágot még nem bontottak. Korai lenne. Egy kölyökkutya hegyezni kezdte tépett fülét, a kiskapuhoz futott, majd farkcsóválva szolgálni kezdett.

— Köszönöm — mondtam a sofőrnek. — Megjegyeztem a számát, legyen nyugodt. Majd holnap megkeresem.

— Holnap nem dolgozom — mondta a sofőr, és előhúzta zsebéből az órát. — Itt van, tedd el. Az elején is mondhattad volna, miről van szó…

— Csak hadd maradjon magánál.

— Csak nem gondolod, hogy azért a vacak pénzért hoztalak el?

A kezembe nyomta az órát.

— Akkor talán a balzsam felét?

— Minek az nekem? Anyám már nem él, nekem meg kutya bajom.

— Azért még jól jöhet egyszer.

— Jó nekem az aszpirin is mindenre. Na, igyekezz, fiacskám, biztosan már vár az öreg Bagrat.

Kinyitottam a kaput. A kiskutya udvariasan félrehúzódott, majd a Veranda felé iramodott. A dúsan burjánzó szőlőindák alagútjában csak kissé meggömyedve juthattam előre.

„Tejmur hangja hallatszott a vaksötétben: „Kinél van a vészlámpa?” Amikor a hegyomlás kezdődött, éppen hosszú kőasztalunknál ültünk, és vártuk, mikor hozza már a doktor a levest, ugyanis ő volt akkor az ügyeletes szakács. Éppen csak megmosakodtunk a föld alatti patakban, és leraktuk a sarokba rádióadónk mellé sisakjainkat és gumiöltözékünket. Alaposan elfáradtunk aznap, mert fél kilométert tettünk meg egy alattomos és nehezen járható szifonban. Vígan ültünk a hosszú asztalnál, mert jól sikerült minden, és kellett ott még lennie egy újabb, valószínűleg elég nagy teremnek. Holnap majd megkeressük az utat oda is. És akkor elkezdődött a hegyomlás. Hideg levegő csapott keményen az arcunkba…”

Megálltam a verandán. Odabent a házban csend volt. Jól látszott innen a falu, amint lenyúlt a folyópartra, s a hegyoldal fiatal, harsányzöld füvén legelésző nyáj is tisztán kirajzolódott. Füstszag szállongott a levegőben. A folyócskát köd borította. Kinn az utcán egy szekér nyikorgott. Már egészen világos volt.

Töpörödött öregasszony nézett ki az ajtón, földig érő fekete szoknyában és homlokát eltakaró kendőben. Kezében vödröt tartott.

Köszöntem neki.

— Bagrathoz jöttél, fiam? — kérdezte az öregasszony, aki egy csöppet sem lepődött meg a korai vendég láttán. — Már fölébredt.

Erős termetű aggastyán volt Bagrat. Alig fért el régi, széles ágyában, melynek támláját csillogó rézgömbök díszítették. Szemmel láthatóan régóta betegeskedett már. Mintha megaszalódott volna; arcán és homlokán a bőr nagyon sötétnek látszott, sárgásfehérre őszült szakálla és fehér hajának hosszú fürtjei mellett kiváltképpen. Kék szeme viszont megőrizte tiszta színét és élénkségét. Az öregember felemelte széles, csontos kezét, mely mintha vén fából lett volna kifaragva.

— Mi van Rezóval? — kérdezte.

Úgy nézett rám, mintha valahol nagyon messze, a hegyoldalban állnék, mintha valami futár lennék, akitől jó hír nem várható, mert aligha várható jó hír a sors hírnökeitől. Az öreg már jó előre felkészült az újabb csapás elviselésére, hiszen egy hosszú élet bővelkedik az effélében, de azért megadni sem akarta magát sorsának.

— Ülj le — mondta, mielőtt válaszolhattam volna.

— Rezo él és egészséges — szóltam.

— Ülj le — ismételte az öregember. Úgy éreztem, nem hisz nekem.

— Rezo életben van. Üdvözletét küldi, és jó egészséget kíván.

— Mikor láttad őt?

— Tegnap.

— Reggel?

— Napközben.

— Rossz előérzetem volt tegnap reggel — mondta az öreg. — Hol láttad őt?

— A barlangban. Ott dolgozunk. Az expedícióval.

— Úgy van. A barlangban. És te azt mondod, hogy semmi nem történt volna?

Képtelen voltam hazudni.

— Hegyomlás volt — mondtam —, de sikerült megúsznunk. Élünk valamennyien.

— És akkor miért nem jött ide Rezo?

— Ott maradt dolgozni.

— És miért vagy ilyen piszkos? Mi van a fejeddel? Nagyon elfáradtál?

Az öregasszony behozott egy tálcát, amelyen felszeletelt sajt, lepény és csiszolt üvegkancsó volt, benne aranysárga bor.

— Told ide az asztalt — rendelkezett az aggastyán. — Reggelizünk.

Megtettem, amit parancsolt.

— Mi a neved? — kérdezte, és töltött a poharakba.

— Givi — feleltem.

— Az én Rezóm barátai közt nincs semmiféle Givi.

— Csak nemrég kerültem az expedícióhoz.

— Hazudsz te nekem — mondta az öreg rosszallás nélkül. Csupán megállapította a szomorú tényt. Majd hozzátette: — Az orvos megtiltotta, hogy bort igyák. Főleg reggel. De én nem fogadok szót neki.

— Rezo megkért, hogy hozzam el a hegyi balzsamot. О nem tudott ma eljönni, nekem meg amúgy is útba esett.

Kibontottam az újságot, és az öregember elé tartottam a gyantadarabkákat. Ha Givi lett volna akkor a helyemben, bizonyára értékelni tudta volna a pillanat magasztosságát. De hiszen én vagyok Givi. Vagy Beszo volnék mégis?

— Köszönöm, édes fiam — mondta az öreg. Megszagolta az egyik darabkát. — Ez valódi hegyi balzsam. Rezo már második éve keresi ezt nekem. Köszönöm, hogy nem sajnáltad az idődet, és elhoztad egy öregembernek a gyógyszerét. Bizony, ha az ember sok évet maga mögött hagyott, és tudja, mennyire tehetetlenek az orvosok, olyan szerekbe veti a bizalmát, amelyekkel már az ősei is éltek. Ha viszontlátod Rezót, mondd meg neki, hogy nagyon köszönöm, és igyekszem lábra állni, mire hazatér. Igaz is, jön Rezo hamarosan?

Bízott bennem az öregember, de büszke volt.

— Jön, hogyne, talán hamarabb, mint ígérte. Lehet, hogy már egy vagy két nap múlva itt lesz…

Ijedten vettem észre, hogy elszóltam magam, ezt nem lett volna szabad mondanom. Az öreg nálam is jobban tudta, hogy Rezónak még legalább kétheti munkája van a föld alatt. Hamarább is felfigyelhettem volna az öregember feje fölött lógó falinaptárra, amelyen az Április felírás piros vonallal volt bekeretezve, a napok pedig átlósan ki voltak húzva, másodikától egészen a mai napig. Számolta az öreg a napokat.

És akkor elmondtam neki jóformán mindent. Elmondtam, hogy a föld alatt rekedt az expedíció, hogy valamennyien élnek, és ezt biztosan tudjuk, de az egyetlen ember, akinek sikerült a külvilágra, kitörnie, beteg, ezért nem tudja megmutatni a többiekhez vezető utat. Kórházban van. Én éppen ebben a kórházban dolgozom, és engem kért meg, hogy hozzam el ide a balzsamot.

Az öreg némán hallgatott végig. Lehunyta a szemét, és mozdulatlanul feküdt, úgy tűnt, mintha még lélegzetet sem vett volna.

— Én ismerem a bejáratot, amelyen át lementek a barlangba — szólt, amikor elbeszélésemet befejeztem. — Évekkel ezelőtt hegyi balzsam után kutattak ott néhányan, de aztán eltévesztették az utat, majd elfeledkeztek az egészről. No és milyen messzire sikerült jutniuk az idén? Hol voltak, amikor Beszo eljött tőlük?

Magam elé képzeltem a barlangot, ahogyan az Tejmur térképén látható volt. Jól emlékeztem az egészre, a tussal kihúzott szakaszokra, amelyeket még tavaly kutattak fel, a ceruzával rajzolt idei kacskaringókra s a tervezett feltárások pontozott vonalaira.

A hegyomlás a fő állomáshelyükön érte őket, abban a teremben, ahol a rádiójuk is volt, mintegy négy kilométerre a főbejárattól. A kövek betemették a terem egyik végét, ahol a felszerelésüket tartották. Amikor ráakadtak a lámpásra, és szemügyre vették az omlást, kiderült, hogy a kijárathoz aligha lesznek képesek el vergődni.

— Azt mondod, nem érte őket baj?

— A doktornak eltört a kaija, az egyik nő pedig súlyosan megsérült.

— Mindig is mondtam Rezónak, hogy nőket nem szabad a föld alá vinni.

— A többiek viszont elég simán megúszták. Aztán valamennyien átmásztak a szomszédos terembe, és Tejmur elküldte Beszót meg egy társát, hogy keressék felfelé a kivezető utat. Magukhoz vették a lámpát, és elindultak.

— Milyen irányban?

Erőltettem az emlékezetem. Magam elé képzeltem ezt a helyenként szinte nyúl üreggé szűkülő járatot, amelybe az embernek bele kell magát préselnie, miközben fogalma sincs róla, kitágul-e, és ha nem, akkor valamiképp vissza is kell kúsznia.

— Kelet felé indultak.

— És messzire jutottak?

— Nem. Visszafordultak, hogy akvalungot hozzanak magukkal. Ez egy…

— Tudom én, mi az az akvalung.

— Aztán a járat kitágult. Majd jött még egy terem, amelynek a kijárata a víz alatt volt.

— És aztán Beszo ment tovább egyedül?

— Igen. Egy akvalungj uk volt mindössze, és még így sem tudták volna magukkal vonszolni az orvost és azt a nőt. Végtére is Beszo sziklamászó, ráadásul sovány. Mindenki őbenne reménykedett.

— És mit mondott Rezo, amikor búcsút vettek egymástól? — Lelkére kötötte, hogy ha kijut, feltétlenül keresse fel magát a kis csomag balzsammal. Elmagyarázta azt is, hogyan lehet ide eljutni.

— Miért mondtad nekem, hogy Givinek hívnak, és hogy a kórházban dolgozol? Hiszen te is ott voltál, és kijöttél onnan, nem igaz?

— Esküszöm, hogy igazat mondtam. Beszo a kórházban fekszik.

— Úgy érzem, nem vagy rossz ember, de valamiért mindvégig elhallgatod az igazságot. Ha te vagy Beszo, akkor miért ide jöttél ahelyett, hogy elvezetnéd az embereket oda, mutatnád nekik az utat. Ha meg Givi vagy, akkor miképpen lehetséges, hogy Beszo elmondta, mi történt ott a mélyben, ám a kijutásáról nem beszélt?

— Rosszul érzi magát. Elfelejtette.

Az aggastyán felsóhajtott. Belefáradt a velem folytatott küzdelembe.

— Ha elindulsz a falutól felfelé a szakadék mentén, három kilométerre találsz egy szurdokot — mondta. — Magam ugyan nem jártam benne, de úgy vélem, arrafelé meg lehet őket közelíteni. Mondd csak, mikor is került elő Beszo?

— Az úton találtak rá késő este, úgy tíz óra tájban.

— Hol?

Elmagyaráztam a helyet. A fejét rázta.

— Nem, ez messze van attól a helytől, de azért meg lehet próbálni. Elküldöm veled Georgijt, ügyes fiú, és ismeri is azokat a helyeket.

Az ajtó mögül léptek surranása hallatszott, majd megcsikordult a veranda padlója. Az öreg elnyomott egy mosolyt.

— Már eliszkolt — mondta —, hallgatódzik a vénasszony.

„Kivetettem magam a jeges patakból. Féltem, hogy megáll a szívem, hiszen nem volt gumiöltözékem, csak akvalungom, az előbbit betemette a hegyomlás. Leszedtem magamról az akvalungot, és ugrándozni kezdtem, hogy fölmelegedjek. A víz után melegnek éreztem a levegőt, de csalóka melegség volt ez. Mi lehet a többiekkel a barlangban, lámpa nélkül? Amikor elindultam, énekeltek. Négy szólamra, nagyon szépen. Sebaj, felfelé mászom, majd fölmelegszem. Megvizsgáltam az iránytűt, nem jutott-e bele víz. Nem, tehát minden rendben. Kikerestem azt a kelet felé vezető járatot, amely a legmagasabbról indult…”

A veranda padlója élesen megnyikordult. Alacsony termetű legényke jelent meg az ajtóban, ruházata katonanadrág és sötétkék ing volt.

— Hívatott, Bagrat apó?

— Jó reggelt, Gogi fiam. Szükségem lenne a segítségedre. Na, ébredj csak fel.

Gogi megdörzsölte álmos szemét.

— Elvezetnéd vendégünket a felső szakadéknál levő szurdokhoz?

— Most rögtön?

— Nagyon sürgős a dolog. Majd ő elmagyarázza neked útközben. Vigyetek magatokkal kötelet és kampókat. Emberek szorultak a mélybe, segítenünk kell rajtuk.

Nem mondta meg, hogy a fia is köztük van.

— Ez természetes, Bagrat apó — felelte a legényke.

— És vigyetek még magatokkal lepényt és vizet is, lehet, hogy hosszú lesz az utatok.

Az járt a fejemben, hogy nekem, azazhogy Givinek még a sötét, hideg barlangba való leszállás puszta gondolata is szörnyű volna, még ha a barlangászok érdekében teszem is. Beszo ellenben nem erezne félelmet, így hát én sem féltem.

— Várlak benneteket — mondta Bagrat apó.

Az öregasszony a verandán állt. Odanyújtott nekünk egy tekercs erős kötelet és egy tarisznyát, melyben palack és lepények voltak. Keresztet vetett ránk, s a verandán állt, míg csak a szemével követni tudott bennünket. A kutyakölyök elkísért a kiskapuig, és búcsúzásul egy udvariasat vakkantott.

— Nyitva van a posta? — kérdeztem.

— Mire lenne szüksége? — kérdezte Gogi, Alacsonyabb volt nálam egy fejjel, de jó nagyokat lépett, igyekezett velem lépést tartani.

— Telefonálnom kellene.

— A posta zárva van, de Levanéktól is lehet telefonálni, éppen itt a házuk.

— Nem zavarjuk fel őket?

— Felkeltek ők már mind.

Georgij előresietett. Amikor a szobába beléptem, a házigazda jött elém trikójára húzott zakóban, röviden üdvözölt, a telefon felé intett, és máris kiment. Georgij elvette tőlem a kötelet és a tarisznyát, majd ő is kiment, miután figyelmeztetett: „Először a nyolcast hívja.”

Feltárcsáztam az intézetet. Először a földszinti tudakozót kerestem, de senki sem vette fel a kagylót. Teljesen kiment a fejemből, hogy még nincs hét óra, s a város jóval később ébred, mint Mokvi. Másodszorra már az osztályomat hívtam: aligha mehettek haza a mieink, kiváltképp az én rejtelmes eltűnésem után.

Rögtön felvették a kagylót, Natella volt az. Basszus hangon kérdeztem: „Beszo Guramisvili nevű betegük állapota felől szeretnék érdeklődni.”

— Ki keresi őt? — kérdezte Natella.

— A bácsikája — feleltem.

Attól tartottam, hogy ha megismer, jönnek a véget nem érő kérdések.

— Beszo valamivel jobban van, de még nem tért magához. Nem te vagy az, Givi?

Natella bizonytalan volt, úgy kérdezte ezt, mintha mentegetődzne. Hirtelen megsajnáltam.

— De igen, én vagyok. De most nincs időm. Majd telefonálok. — Azzal letettem a kagylót.

Georgij és Léván kint vártak rám.

— Velünk tart ő is — mondta Georgij.

És már indultunk is a hegyekbe. Hamarosan lekanyarodtunk az útról, és egy ösvényen kapaszkodtunk egyre feljebb. Társaim gyors iramot diktáltak. A nap egyre jobban melegített. Éreztem, hogy kalimpál a Szívem. Majd csak kibírom valahogy, hátha megúszom baj nélkül. Hiába, a kényelmes életmód. Tornázni kell reggelenként.

„…Fölemelkedtem, de csak nagy erőfeszítéssel tudtam a könyökömre támaszkodni. Odafönt, ahonnan az imént lezuhantam, ragyogott az esthajnalcsillag. Pontosan a hasadék középpontjában helyezkedett el, és bár tudtam, hogy aligha bírok felkapaszkodni hozzá, mégis valamiképpen a megbízhatóságot jelentette számomra a csillag; a világos és száraz fenti világhoz tartozott. Felültem. Még lélegeznem is nehéz volt. Több mint nehéz, lehetetlenség volt. Le kellett feküdni és aludni. Hány órán át tartott, míg idáig elvergődtem? Tíz? Vagy talán száz? Valószínűleg elvesztettem az eszméletem, mert amikor újból kinyitottam a szemem, a csillag már a nyílás szélén ragyogott. Lerángattam magamról a zubbonyomat, csak utamban volt. Most egy kicsit kifújom magam, aztán kezdem az egészet elölről…”

— Még vagy öt perc — szólalt meg Georgij —, és ott vagyunk a szurdoknál.

Lenn a mélyben kanyargóit a napsütésben csillogó út. Valahol ott találták meg Beszól…

„…Nem, távolabb akadtak rám. A földön feküdtem. Hideg volt, késő estére járt, és én nem bírtam felemelni a fejem, hogy a csillagra pillantsak, és megköszönjem neki. Az út a közvetlen közelemben volt. Jött egy autó, de nem volt hangom, hogy kiálthattam volna. Egyáltalán semmim sem volt. Megpróbáltam lekúszni a hegyoldalban, a kezem azonban nem fogadott szót, beleakadt a mellényembe, a mellény meg nyirkos volt a víztől vagy a véremtől. Tudtam, hogy vérzik a halántékom, de nem volt mivel elállítanom. Tudtam, hogy ha az út töltésén lecsúszom, észrevesznek. És hogy a — törmeléken hagyott nyomom alapján megtalálják a barlang száját is a hegyoldalban. Az út túloldalán, csaknem velem szemben egy kettős csúcsú fa állt. Odafekszem a töltés peremére, és legurulok, mint egy darab fa. Csak el ne veszítsem Rezo csomagját, ezt semmiképp sem szabad…

Az édesapjának való balzsam van benne… Ott vár rám, Mokviban, a legszélső házban… Azzal legördültem a lejtőn, a kövek kinyúltak belőle, mintha csak ököllel verték volna a testem…”

— Állj — mondtam.

— Elfáradt? — kérdezte Georgij.

— Ismerik ezt a helyet? Odalent az útnál van egy kettős csúcsú nagy fa…

Gondolkodóba estek.

— Talán a kanyarnál?

— Nem. Ott két fa van. Hanem a…

— Hát persze; tudom már.

— Akkor ide figyeljenek. Először is, Georgij, te siess vissza, ahogy csak tudsz, a faluba, és hívd fel ezt a számot, amit most megadok neked. Hogy üljenek gyorsan autóba, és hajtsanak oda, ahol Beszo Guramisvilit megtalálták. Érted? De ne ugyanoda, hanem a kettős csúcsú fához. Ott a szerpentin, és ő legurulva egy kanyarulattal alacsonyabbra jutott, azért nem találták meg a kijáratot. Világos? Maga pedig, Léván, vezessen oda engem, de ne rohanjunk ennyire, mert nagyon elfáradtam.

— Semmiség — legyintett Léván. — Ez nem is hegy. No és ki az, aki legurult egy fordulónyit?

— Hiszen megmondtam, Beszo volt az.

— De hogyhogy az előbb még nem tudott róla? Kedvem lett volna valami elméncséggel válaszolni, de hát úgysem értene belőle a jóember semmit. Ezért készségesen s Beszo szelleméhez hűen válaszoltam, komolyan és erőmhöz képest kimerítően.

— Nem bírtam hamarább felidézni. Ez már nyilván az emlékezet második rétege volt. Itt gyűlt össze mindaz, ami Beszót az eszméletének elvesztése előtti percben izgatta, az öreg Bagrat is az eszembe jutott.

— Hogyhogy magának jutott az eszébe?

— Na jó, vegye úgy, hogy kettőnknek, Beszónak meg nekem — feleltem engedékenyen.

Különben túl hamar szertefoszlott volna a varázslat. Lám, Beszo milyen jótékony módon hatott rám. Ha ez így megy tovább, végül még megjavulok, és mindenki szeretni fog. Natella is boldog lesz, Dávid is az lesz…

És ereszkedtünk lefelé a szűk ösvényen az úthoz, amelyről, mint valami keskeny, kanyargós kis folyóról, visszaverődtek a reggeli nap sugarai.

Solt Lajos fordítása

TILTAKOZÁS

Az Olimpiai Bizottság takarékoskodik a táviratokkal. Csak végső esetben folyamodik a táviratozáshoz. A postaszolgálat előbb valami elkallódott konténereket keres, aztán meg Frankot hívja Ólja, a galaktikát értesítik egy szimfonikus koncertről, és csak ha mindez lefutott, kerül sorra az Olimpiai Bizottság sürgönye.

Egész életemet a sportnak áldoztam. Fiatalon nemegyszer döntöttem világrekordot. Én voltam az, aki a Pestalozzi városában tartott olimpián 254 centit ugrottam; persze erre már csak a sporttörténészek és az olyan öreg emberek emlékeznek, amilyen magam is vagyok. Életem második felét a sportéletnek szenteltem; azon dolgoztam, hogy kerekei olajozottan forogjanak. Bizony akinek az a dolga, hogy sportbírák és szövetségek vitáiban igazságot tegyen, konfliktusokat simítson el, miközben a rakéta indulására vár, annak persze csak szintetikus kávé jut a világegyetem valamelyik isten háta mögötti rakétakilövő terén.

Bezzeg, amikor 256-ot ugrottam, milliók tapsoltak nekem, és egy kis időre én lettem a leghíresebb férfiú a Földön, azaz a naprendszerben, még pontosabban mindenütt, ahol humanoidok élnek. Pedig mostanában szerintem többet csinálok, mint akkoriban. Ha én nem vagyok, és nem lépek közbe, sok meccs elmaradt volna, és jó néhány rendes fickó ugrott volna egymás hajának. De ennek senki nem tapsol. Öreg kifutófiú vagyok, hivatásos sportember, és örök morgolódó. Táviratok üldöznek, csapódnak belém, mint a lövedék, eltérítenek tervbe vett útjaimról, tartanak távol békés otthonomtól meg az igazi jó kávétól; még elgondolkozni sem engednek időt, hogy végre búcsút mondhatnék ennek a céltalan, lótó-futó, koromhoz sem illő életmódnak, és nyugalomba vonulhatnék talán.

A szóban forgó távirat a Kozmosz kikötőjében ért utol, ahol csatlakozásra várakoztam. Felfoghatatlan, hogyan talált rám a posta. Hiszen még otthon is nehezen kapom meg a sürgönyt. Itt meg az — történt, hogy egy tisztviselőféle — nekem úgy tűnt: feleslegesen alázatos, suta mozgással — hozzám lépett, tarkabarka, csillogó-villogó díszítéssel sújtott egyenruhában, és tört kozmosznyelven megtudakolta, én vagyok-e a tisztelt Kim Perov, akinek tisztelt nevét azoknak a tisztelt utasoknak listáján látta, akiknek gépe egy óra múlva indul a Földre. Be kellett vallanom, én vagyok a tisztelt Kim Perov.

„Kéijük — így kezdődött a szöveg, s ez mindig azt jelenti, olyasmiről van szó, amivel kollégáimnak nincs kedvük foglalatoskodni. — Kéijük, nézzen be… — Remek szót találtak. — Kéijük, nézzen be lligára, és vizsgálja meg ott a 45. Szövetség tiltakozó levelét… — Világos, hogy ennél civakodóbb banda nincs a Kozmoszban. — A találkozást megszerveztük. Részleteket a helyszínen.” Aláírás: Szples.

Szples tehát nem tartotta érdemesnek, hogy tájékoztasson, tulajdonképpen ki haragudott meg kire, és kit kivel kell kibékítenem, s hogy egyáltalán miféle vitáról van szó. Talán arról is értesíthetett volna, hol a csudába van ez az Iliga, ha ugyan van ilyen egyáltalán (és nem a rádiótávírászok keverték össze a neveket).

Máris elromlott a hangulatom. Elindultam a diszpécserhez, ahol sikerült megtudnom, hogy Iliga a világegyetem egészen más szektorában van, és sokkal egyszerűbb lett volna bárkit odaküldeni a Földről, mint engem a galaktika mélyéről. Innen nincs is közvetlen járat. El kell repülni egy kimondhatatlan nevű csillagrendszerig, ott átszállni valami obskúrus helyi járatra, amiről elképzelhető, hogy két éve nem is közlekedik.

Mikor ezt mind megtudtam, jól leszedtem a keresztvizet Szplesről is, az Olimpiai Bizottságról is, aztán beszálltam az űrhajóba. Útközben megírtam nyugdíjaztatásom iránti kérvényemet; el is téptem, mindjárt utána. Ez az én hobbim. Én vagyok galaktikánk legnagyobb szakértője: a nyugdíjaztatás iránti kérelmeket én fogalmazom meg. Amíg egy-egy ilyet körmölök, eltölt az édes érzés: lám, milyen nélkülözhetetlen vagyok.

Iligán szerencsére már értesültek arról, hogy jövök. Az ötkarikás autó (ez az öt karika valamikor az öt földi kontinenst jelképezte) közvetlenül a rakéta lejáratánál várt rám. Először egy tisztviselő üdvözölt: sorstársam, lelki másom. Talán kortársam is, ráadásul. Még az arca is ismerősnek tűnt, mintha annakidején a plutonville-i kongresszuson találkoztam volna vele, vagy én egyszer támogattam volna az ő javaslatát, nevezetesen a labdarúgópályák megrövidítésének ügyében, esetleg ő volt az, aki ellenem szavazott, amikor azt javasoltam, zárjuk ki az olimpiai versenyszámok sorából a százkockás dámajátékot.

Rajta kívül két alacsonyabb rangú tisztviselő várt rám, továbbá két ifjú tomászlány, virágcsokorral, még egy zöld hajú leányzó és egy igen sötét fiatalember, akit előbb bokszolónak néztem, aztán sofőrnek, de kiderült, hogy tolmács. E minőségében nem volt rá szükség, mert mindnyájan beszéltük a kozmosznyelvet.

— Isten hozta — mondta a főhivatalnok. — Mintha már láttuk volna egymást valaha, valahol. Nem vett részt véletlenül a Könnyűatlétikai Szövetségek Konferenciáján Berendaunban?

Éppen ott, igaz, nem vettem részt, bár részt vehettem volna, amiről nem kevésbé udvariasan tájékoztattam a kedves kollégát; ezzel szemben én is megtudakoltam tőle, ő nem volt-e jelen a Plutonville-ben rendezett másik konferencián. Hát nem. Ezt a témát egyelőre lezártuk. Kezemben a két csokor virággal követtem őt, majd beszálltam a kocsiba, hol a fogadásomra megjelentek mindegyike helyet kapott. A következő félórát ebben a kocsiban töltöttem; ennyi idő kellett ahhoz, hogy a repülőtéren ellenőrizzék a papírjaimat, és kiadják csomagjaimat.

Én legszívesebben azonnal megismerkedtem volna az ügy részleteivel, de az Olimpiai Bizottság helyi elnöke (akivel sem Plutonville-ben, sem Berendaunban nem találkoztunk) a csomagommal volt elfoglalva. Ennélfogva arról csevegtünk, milyen volt az időjárás útközben és milyen itt, Iligán. A tolmács nem avatkozott a beszélgetésbe, hanem megőrizte sötét arckifejezését, és csak a száját mozgatta, hangtalanul, mintha szavaimat angolra, az iligai csinovnyikok szavait pedig valami más” földi nyelvre fordította volna magában. A tomászlányok leplezetlenül az arcomba bámultak, közben elkeseredetten sugdolóztak egymás közt. Az jutott eszembe, mi van akkor, ha a Sportszövetség elleni vétkük annyira súlyos, hogy most majd mindenféleképpen a saját pártjukra próbálnak állítani engem. Gyűlöltem Szples zsugoriságát: örökké takarékoskodik a kozmosztáviratokkal. Miképpen juthatnék az ügy lényegének nyomára? Éspedig úgy, hogy az itteniek ne vegyék észre: fogalmam sincs, miről van szó.

— Melege van? — kérdezte a bájos zöld hajú lány.

— Nem, dehogy — válaszoltam, és megtöröltem a homlokomat zsebkendővel.

— Biztosan nagyon haragszik, hogy felborult a programja.

— Maga miatt?

— Szples értesített bennünket, hogy miattunk kellett megváltoztatnia útvonalát — vágott közbe a hivatalnok. — Igen-igen lekötelezett bennünket, hogy eljött. Igyekezni fogunk változatossá tenni programját. Holnapra kirándulást szerveztünk a vízesésekhez. Utána könnyű kis ebéd a Szörnyűséges-hegy tetején.

A bejelentés a könnyű kis ebédről, éppen a Szörnyűséges-hegy tetején, nem keltett bennem egyértelmű örömet. Ám a lány elejtett szavai sejteni engedtek valamit. Tehát ő a vétkes, íme egy információtöredék. Versenyzett valahol, és elkövetett valamit. Az ilyenszerű konfliktust mindenesetre könnyebb elsimítani, mint a résztvevők létszámáról kialakuló vitákat, a panaszokat egy-egy csapat kényelmetlen elhelyezése miatt vagy a pontozási eljárások körüli zűröket. Ez a lány szerény teremtésnek látszott és lám, bűnösnek is vallotta magát.

Kollégám végül megjött és közölte, hogy a csomagomat már elküldték a szállodába. Lázas igyekezettel próbáltam a nevére emlékezni, sikertelenül.

Kocsink nyílegyenes országúton futott; vendéglátóim lelkesen igyekeztek felkelteni érdeklődésemet hazájuk természeti szépsége iránt. De hát mitől lepődne meg valaki, aki már a galaktika több száz repülőterén megfordult? Udvariasan lelkendeztem, így értünk a városba.

A város olyan, mint a többi. Ha valakinek két keze, két lába van, a dolgok rendje-módja szerint falra, tetőre, bútorra van szüksége. Hogy az építész hogy oldja, meg a dolgot — ízlés kérdése. Ehhez én nem értek. Elfáradtam, aludni szerettem volna.

Ám utunk a városban tovább tartott, mint a reptértől odáig. A város a közlekedési csőd harapófogójában vergődött.

— Mindjárt ott leszünk — mondta a lány bűntudatosan. Mintha ő tehetne a közlekedési dugóról.

Fékcsikorgást hallottam, ösztönösen a karfába kapaszkodtam, és a nyakamat nyújtogattam, lássam, mi történt.

Hatalmas fekete madár röppent fel egy autó elől, körülbelül harminc méterrel előttünk. A lélegzetem is elakadt. Kísérőim egymás szavába vágva kezdtek beszélni — egyedül a tolmács őrizte meg síri hallgatagságát —; ekkor, hogy bekapcsolódjak a beszélgetésbe, így szóltam:

— A madarak nálunk is sokszor okoznak szerencsétlenséget. Főként a légi közlekedésben.

Furcsán bámultak rám. Mintha illetlenséget mondtam volna. Hirtelen eszembe jutott, milyen hihetetlen társadalmi tabukkal találkoztam már különféle bolygókon. Sokan emlékeznek például a botrányra, ami Delacruz premboli látogatásakor tört ki, ahol ugyanis teljességgel megengedhetetlen, hogy egy férfi, ha nő jelen van, helyéről felemelkedjék.

Öt perc múlva a szállodában voltunk, és vendéglátóim azt javasolták, pihenjek egyet.

— Csak egy percig szeretnék ezzel a lánnyal szót váltani — kértem én.

Vendéglátóim minden jel szerint megtisztelve érezték magukat; fejüket rézsűt ingatták, visszakísértek a kocsihoz; a tomászlányok kirámolták a két virágcsokrot, és ismételten átnyújtották nekem, így álltam a hall közepén, tarka csokrokkal karomban.

A lány zavartan, kipirulva ujjait tördelte, mint akit mélységes bűntudat kerített hatalmába.

— Rögtön elengedem — mondtam. — Egyetlen kérdésem lenne.

— Természetesen — mondta ő alázatosan.

Nagyon meleg volt. A mennyezeti ventillátorok csak felkavarták a forró levegőt. A portás hozzám lépett, és átvette a virágokat. Végtelenül hálás lettem ezért.

— Hogy hívják a maguk igen tisztelt elnökét? — kérdeztem.

A lány valamit csicsergett. Megkértem, írja le egy darabka papírra, nyomtatott betűkkel. Meg kell mondanom, mire a búcsúfogadásig eljutottam, sikerült mind a harminchat betűt szabályosan kiolvasnom, amiért a résztvevők tapsviharral jutalmaztak. Hasonló okokból kénytelen voltam megkérni a leányzót, engedje meg, hogy egyszerűen Masának szólítsam. Beleegyezett, noha ez a hangsor semmi kapcsolatban nem volt bűbájos nevével, amely huszonnyolc mássalhangzóból áll; minden második hehezetes…

— No, tehát — kezdtem, miután Masa leírta a nevet a papírra. — Személy szerint magának mi köze a történtekhez?

Ilyen kérdést akkor is feltehettem volna, ha tudom, miről van szó.

— Jaj! — kiáltott fel Masa. — Úgy szégyellem! De az idegeim felmondták a szolgálatot.

— És maga bajba sodorta a csapatot?

— Ha csak a csapatot… De most biztosan mindenkit eltiltanak a versenyzéstől, mindenkit, a mi bolygónkról…

— No jó — szóltam én. Nem volt erőm folytatni a beszélgetést. — Menjen csak el. Pihenni szeretnék.

Felmentem a szobámba, lezuhanyoztam. Tehát az idegei. Felmondták a szolgálatot. Nincs ebben semmi rendkívüli. Majdnem minden szabálysértő sportoló az idegeire hivatkozik. De egy ilyen kedves kislány…

Rendeltem egy kávét: hozzák a szobámba. Sötét italt hoztak, égett gumi íze volt. Persze. Nem is számítottam jobbra.

— Elnézést — szóltam a pincér után. — Van-e a közelben olyan hely, ahol igazi kávét kapni?

— A mi kávénk a legjobb, a legigazibb.

— Persze. Miből csinálják?

A pincér őszinte részvéttel tekintett rám, majd elmagyarázta, hogy a kávé: fűféleség, amelynek gyökerét addig szárítják és pirítják, amíg violaszínt nem ölt.

Megköszöntem a felvilágosítást, és már éppen kiöntöttem volna az értékes italt, de a pincér, mintha átérezte volna kétségbeesésemet, így szólt:

— Vannak egyesek, akik kávén valami furcsa sötétbarna magot értenek, amit a Földről importálnak. Ilyet az Afrika kávéházban lehet kapni, tőlünk két háztömbnyire. Mire nem képesek az emberek, ha valami divatba jön!

A pincér őszintén sajnálta a sznobokat, akiket a divathullám ocsmány italok fogyasztására kényszerít, én viszont felélénkültem, és öt perc múlva indultam is az Afrika kávéház felé.

A háztömböt, ahol szállodám volt, park választotta el a következőtől. Nem siettem. Megálltam a medence partján, a betonperemnél. Esteledett, a nap heve is csökkent, a medence vize is hűtötte a levegőt, itt már lélegzethez jutott az ember.

A kis tó másik partján boldog szülők csecsemőt toltak babakocsiban. Talán egyéves lehetett, járni még nem tudott, de elég biztosan álldogált a kocsijában. Feje búbján szőke tincs ágaskodott. Boldogan kacarászott, a szülők szintúgy. A kisgyerek a mi Jegoruskánk legkisebb unokájára emlékeztetett, és én egy pillanattá szinte otthon éreztem magam.

A papa hirtelen kezébe vette a gyereket, megpuszilta a homlokát, és belehajította a vízbe. Jó messzire.

Már-már a vízbe vetettem magam, hogy megmentsem a gyereket. Hiszen ez lett volna a természetes. De mire bármit tehettem volna, észrevettem, hogy a szülők tovább is vidáman mosolyognak. Ez vagy azt jelenti, hogy végtelenül cinikusak, vagy azt, hogy a gyereket semmilyen veszély nem fenyegeti. Más járókelők is mosolyogva figyelték a jelenetet. És a gyerek is nevetgélt, miközben mulatságosan kalimpált kis kezével és lábával, de nem süllyedt el.

Rájöttem, hogy itt a gyereket előbb tanítják meg úszni, mint járni. Ilyen csodát már a Földön is láttáin. Kissé megnyugodtam. De nem sokáig. Pár másodperc múlva a gyerek karja elemyedt, arcáról eltűnt a mosoly, és halk nyikkanással elsüllyedt. A víz felszínén csak a körök látszottak, amelyeket maga után hagyott.

Azt teszem, amit bármelyik rendes ember tett volna a helyemben. A párkányról a vízbe ugrottam, és lebuktam a mélybe. Nagy a tó, és az ijedt szülők talán még magukhoz sem tértek.

A víz zöldes színű volt, de elég tiszta. Hínár ringott benne, és halak úsztak el, sötét árnyként. A tó nem volt túl mély, két-három méter ha lehetett, a gyereket nem találtam a fenekén. Felbuktam, hogy levegőt vegyek; megláttam a tó körül álló emberek ijedt arcát. A nedves ruha a fenékre húzott. Rádöbbentem, hogy már elveszítettem régi formámat, és ha nem úszom a parthoz, engem kell majd kimenteni.

Amikor ismét felbuktam, észrevettem, hogy a mosolygó papa éppen emeli ki a vízből nevetgélő gyerekét. Az utolsó lélegzettel sikerült kikászálódnom a vízből. A bokrokba húzódtam, távol a boldog családtól. És ott ült egy pádon Masa.

— Mi van magával? — kérdezte lágyan. — így fürdőit?

Kérdésében sajnálkozó igyekezet csengett: tiszteletben akarta tartani hazám különös szokását, ahol az öregek, úgy látszik, öltönyben és cipőben ugrálnak a vízbe.

— Igen — sziszegtem —, mi így szoktuk.

— így? És nem fázik?

— Dehogy. — Megpróbáltam mosolyogni. — Ellenkezőleg, melegem van.

— Most hová tart? — kérdezte Masa, és tekintetével kerülni igyekezett. Az ő helyében én sem szívesen bámultam volna egy öregembert, akiről ömlik a víz, és cafatokban lógnak a hínárok.

— Kávézni megyek — feleltem. — Az Afrika kávéházba.

— Nem lenne jobb mégis, ha…

— Előbb megszárítkoznék?

— Persze, ha ez maguknál így szokás…

— Mi vizes ruhában járunk sétálni — feleltem. — De most jobb lesz, ha visszamegyünk a szállóba, és a hátsó bejáraton megyünk fel, mert a mi szokásaink önöknél, a jelek szerint, csodálkozást keltenek.

— Ó, dehogyis! — kiáltott fel Masa erőltetettem.

De azért elvezetett a szálloda hátsó bejáratához. Engedelmesen mentem utána, közben igyekeztem, hogy ne figyeljem a járókelőket. Mire odaértünk, kicsit már megszáradtam. Míg a szobában átöltöztem, a szokások eltérő voltán töprengtem. Esti, ünneplő öltönyömet vettem fel, amelynek felső zsebére hatalmas olimpiai jelvényt hímeztek. Nem mintha ünneplőben szándékoztam volna a városban sétálni; ám erre kényszerültem, mert kevés holmit hoztam magammal. Jó, hogy az a gyerek meg nem fulladt.

Masa engedelmesen várt a hallban, keze a térdén. Mint a csínytevő diák, akinek magyarázkodnia kell tanára előtt.

— Maguknál korán megtanítják a gyerekeket úszni? — kérdeztem, ahogy leültem mellé.

— Úszni? Természetesen, igen.

— Én még sohasem láttam versenyeinken iligai úszókat.

— Csak nemrégen kapcsolódtunk be az olimpiai mozgalomba.

— De maga már részt vett versenyen?

Masa elpirult. Zöld haja és arca pírja együtt: furcsa látvány. Még egy színvak is megütődne rajta.

— De hát én könnyűatléta vagyok — mondta Masa. — A könnyűatlétákért kezeskedünk. De az úszókért nehéz lenne garanciát vállalni. Ért engem?

Egyelőre semmit nem értettem. Mindenesetre meggyőzően bólogattam.

— Értsen meg engem! — kiáltott fel remegő hangon. — Életemben először voltam ilyen erős mezőnyben, válogató versenyen. Soha többet nem fordul ilyen elő.

Bólogattam, mint egy fajankó. Reménykedtem, majdcsak elszólja magát.

— És most az történt, hogy az én viselkedésem miatt az iligaiakat kizárták a bolygóközi versenyekről. Egyedül én vagyok a bűnös, higgye el! Zárjanak ki engem! Büntessenek meg engem! De ne büntessék az egész bolygót! Minden magától függ.

— Tudja mit? — szóltam töprenkedve. — Meséljen el nekem mindent tövirül hegyire. Más dolog, tudja, ha az ember csak az iratokat látja, és ismét más, ha meghallgatja az egyik felet. De ne titkoljon el semmit!

Masa mély lélegzetet vett, mint aki vízbe készül ugrani. Ezzel az én buta kalandomra emlékeztetett.

— Tehát, aztán, hogy iligai bajnok lettem a 200 méteres síkfutásban, elhatározták, hogy kiküldenek a Szektor válogatóversenyére, Elejdre. Velem jött egy fiú is, magasugró. Neki minden sikerült. De én a startnál egy icipicit beragadtam. Éppen csak. Tudja, hogy szokott ez lenni. Maga nem futott soha?

— Én magasugró voltam. 254-et ugrottam.

— Jaj, de sokat! — Masa őszintén csodálkozott. Ezzel sikerült megnyernie. — De azért biztosan tudja, milyen az, amikor az ember beragad a startnál. Fut, és közben átkozódik, szidja saját magát… Hiszen az első két versenyt megnyertem, így hát futottam, átkoztam magam, és igen-igen szégyelltem; hogy nem szolgálom meg a belém fektetett bizalmat. Lehagytuk a többieket, ketten egy másik lánnyal, de neki körülbelül két méter előnye volt. Egy fél métert becsülettel behoztam, de aztán nem tudtam uralkodni magamon. Csak egyet tudtam: már csak 20 méter van… 17… És ekkor flikkeltem.

Masa szeme megtelt könnyel.

— Mit csinált?

— Flik-kel-tem — sírta el magát Masa.

Megsimogattam zöld fejecskéjét, és mondogatni kezdtem:

— Semmi baj… semmi baj…

— Most mi lesz? — motyogta Masa. — Nem tudok a szemükbe nézni.

— És aztán mi történt?

— Aztán? Összeszaladtak a bírók, és mindenki magyarázatot követelt. Kísértést éreztem, hogy azt mondjam nekik, tévedtek. De aztán bevallottam az igazat. A másik csapat pedig azonnal megírta a tiltakozást. Aztán a Szövetség… Teljesen igazuk van.

Masa elővette a zsebkendőjét, kifújta az orrát. Nem tudni, miért, a galaktika összes nője, ha sír, a szeme helyett az orrát törölgeti. Táskájából négyrét hajtogatott papír esett az asztalra.

— Tessék. Itt van ez az átkozott tiltakozólevél. Meg sem hallgatták az én magyarázatomat és amit ígértem.

A papírhoz nyúltam. Igyekeztem leplezni örömömet. Kiteregettem. Mintha csak még egyszer fel szeretném mérni a vád érveit. A levél szerencsés támaszt nyújtott. Mivel mindenáron tartani akartam a látszatot, hogy mindent tudok, nem kérdezhettem meg, mi az a „flikkelés”.

„…A finis előtt néhány méterrel — olvastam a tiltakozó iratban, átfutva előbb néhány érdektelen részletét, ahol is az iligai sportolók érkezését, a versenyek sorrendjét, a szél erősségét és irányát, valamint a nézők létszámát ismertették — Iliga képviselője, érezve, hogy lemarad versenytársa mögött, hirtelen felrepült a levegőbe, madárszerű valamivé vált, szárnyakkal, amelyek formáját és színét nem sikerült megfigyelnünk, majd átszakította a célszalagot ebben a minőségében, utána azonban visszaváltozott eredeti alakjába, és így futott még néhány métert.”

A szöveg további része üres fecsegésnek bizonyult. Én csak ültem, még egyszer elolvastam a fontos mondatokat, de nem értettem a dolgot.

Dermedtségemből az Olimpiai Bizottság helyi emberének érkezése térített magamhoz.

— Mi újság? Beszélgetnek? — érdeklődött, leplezett örömmel. — Remélem, megértette, hogy sajnálatos félreértésről van szó.

— Igen — feleltem, miközben összehajtogattam és zsebre vágtam a tiltakozó levelet. — Megértettem valamit.

Ekkor veszítettem el önuralmamat. Talán a kimerültség okozta vagy a váratlan fürdő és az abból származó idegeskedés. Kifakadtam Szples ellen, és beismertem, hogy a Masával folytatott beszélgetésig semmit sem tudtam a dolog lényegéről, s ezért az itt töltött első fél napom is kárba veszett.

Kiborulásom azonban jótékonyan hatott szerencsétlen kollégámra. Most megláthatta, hogy nem az a kérlelhetetlen ellenőr vagyok, akinek vélt, hanem egyszerű, esendő ember, így hát megszólalt:

— Engedje meg, kedves barátom, hogy elbeszéljek mindent, úgy, ahogy volt. Hiszen, ugye, tömérdek bolygó van a galaktikában, és ön sem ismerheti ki magát mindenütt.

— Nem hát — egyeztem bele. — Az egyik bolygón flikkelnek, a másikon meg…

— Tökéletesen egyetértek önnel. Nálunk, Iligán ugyanis az evolúció sokkal bonyolultabb viszonyok közt ment végbe, mint önöknél, a Földön, példának okáért… Ragadozók üldözték őseinket a levegőben, a szárazon és a vízen. Gyorsak voltak és könyörtelenek. Ám a természet megkönyörült elődeinken. Felruházta őket nemcsak tudattal, hanem olyan képességgel is, amellyel más békés élőlények is rendelkeznek bolygónkon. Gonosz ellenségeik ellen védekezve a gyengébb lények, az áldozatok — és ezek közé tartoztak őseink is — megtanulták megváltoztatni testük alakját, éspedig a körülményektől függően. Tegyük fel egy szvamsz üldözi önt — még elgondolni is rettenetes: ön és egy szvamsz, még jó, hogy a szvamszok már kihaltak ismétlem, egy szvamsz veszi üldözőbe önt a mezőn. És ekkor, a legkiélezettebb idegi és fizikai feszültség pillanatában az ön szervezetének struktúrája egy pillanat alatt megváltozik — és ön, hopp, madárként felröppen a levegőbe. Ért engem?

— Értem — feleltem, jóllehet, magam sem tudtam, értem-e.

— Emlékszik, ugye, ön útközben azt mondta, hogy a Földön a madarak bajokat okozhatnak a közlekedésben; akkor nem tudtuk, ön tréfának szánta-e megjegyzését vagy sem, hiszen madár nem is volt a közelben. Egy diák volt az, aki kis híján a gépkocsi alá került. Az utolsó pillanatban sikerült felröppennie s így megmenekülnie.

— Igen — mondtam, és felidéztem magamban az autó elől felröppent madarat.

— Folytatom — közölte kollégám. — A szvamszoktól őseink úgy menekültek, hogy felröppentek. De ott, kérem szépen, mi várta őket?

— A proviszkok — suttogta Masa.

— Az ám! Hatalmas, hártyás szárnyú proviszkok! Tágra nyitották fekete csőrüket! Mit tehettek szegény őseink? Egyetlen kiütjük volt: lebuktak a víz alá — és hallá változtak, így bizony! Az idegrendszer parancsára a test szerkezete ismét megváltozott…

— Tökéletesen világos — mondtam én, és igyekeztem, hogy he mosolyogjak.

— És ez a képességük önökkel születik?

— Hogy is fejezzem ki magam… Mióta kifejlődött a civilizáció, átalakulási képességünk csökevényesedésnek indult.

Mi azonban nem hagytuk ennyiben a dolgot: tudatosan neveljük erre gyermekeinket. Ez a képesség ugyanis roppant hasznos. Városunkban olyan jeleneteket figyelhet meg, amelyek az ön idegen szemében érthetetlennek, sőt ijesztőnek tűnhetnek. Láthatja például, hogyan dobálnak le csöpp gyerekeket házak és víztornyok tetejéről. Ha nem fejlesztjük ki idejekorán a gyerekben a megfelelő képességet, nyomorék marad.

— Nyomorék? Vagyis…

— Igen, mert nyomorék az, aki nem tud madárrá vagy hallá változni, amikor arra van szükség. Bocsásson meg kedves Kim Perov, ez a minősítés természetesen a vendégekre nem vonatkozik. Jól tudjuk, hogy önöknél más úton haladt az evolúció.

— Sajnos! — kiáltottam fel mély meggyőződéssel. Lelki szemeim előtt megjelent a tónál történt esemény: náluk mindennapi, engem pedig tökéletesen megzavart. Amit viszont én csináltam, azt ők ítélhették fantasztikus, buta eljárásnak. Nem is csoda, hogy jó szülei igyekeztek a gyereket mihamarabb szárazra húzni — nehogy ez az ostoba vénember, mármint én, valami bajt okozzon, például megsértse a kicsi uszonyát vagy kopoltyúját.

— Igen, de az a sportoló, aki a galaktikában általánosan elfogadott sportágban kíván versenyezni, esküt tesz, hogy nem veszi igénybe ezt a képességét. Reménykedhettünk egyébként abban is, hogy az Olimpiai Bizottságban senki sem tud sajátos képességünkről — folytatta kollégám a mély csüggedés hangján — …fölösleges lett volna… sokat kellett volna vitatkozni… netalán…

— Valóban — mondtam. — Felesleges lett volna…

— Most pedig, miután mindezt kifejthettem önnek, szeretném meghívni egy atlétikai versenyre, amelyet kifejezetten az ön tiszteletére rendeztünk. Saját szemével győződhet meg róla, hogy flikkelés nélkül is nagyszerű eredmények születnek nálunk…

Felálltam, követtem kedves vendéglátó gazdáimat. A szálloda előtt autóbusz állt meg. Az utasok már beszálltak, az ajtóknak is be kellett volna csukódniuk, amikor hátam mögött lábdobogást hallottam. Egy javakorabeli férfi vágtatott át a szálloda haliján, két bőrönddel, fogai közt kék papírral — ez lehetett a jegye. Félrehúzódtam. De ő, amikor észrevette, hogy a busz már indul, szempillantás alatt a levegőbe emelkedett, karmában a két bőrönd, csőrében a kék jegy, s nagy madár formájában röppent az autóbusz ajtajához, ott a bőröndökkel taszigálta félre az ajtót, így tuszkolta be magát.

— Tessék. Látta — mondta kollégám, szemrehányó hangsúllyal. — Néha így segít az ember magán. Nem mindig sikerül, persze.

Én csak bámultam az autóbusz után, majd megkérdeztem:

— És az őseik nem próbáltak a föld alá rejtőzni?

— Atavizmus! — kiáltott fel Masa komoly felháborodással. — Hiszen az piszkos!

— Geológusaink próbálkoznak ilyesmivel — igyekezett a helyzetet menteni kollégám. — Milyenek tehát lehetőségeink ön szerint az olimpiai mozgalomban?

— Ezt még nem tudom — válaszoltam. Közben már a végeláthatatlan ülésezéseken járt az eszem, ahol majd le kell győznöm a csökönyös sportszövetség ellenállását, és ünnepélyes esküt kell tennem az iligaiak nevében, hogy ösztönös képességüket feláldozzák a sportszerű versenyzés oltárán!

Márkus István fordítása

VÖRÖS SZARVAS — FEHÉR SZARVAS

Szürkületkor Lunyin kikötött, a parton akarta tölteni az éjszakát. A hely kitűnőnek ígérkezett. Magas part, feljebb öreg fák. Ahol a part leszakadt, lent a víznél simára ülepedett homoksáv húzódott, a szakadék falához közelebb pedig finoman szemcsés és száraz volt a homoktalaj. A parton ágak hevertek, amelyeket a fákról törhetett le a szél. A magas partot nyilvánvalóan a folyó mosta ki. Lunyin a csónakot egy göcsörtös, fekete, gyökerével a vízbe nyúló fatörzshöz kötözte. A könnyű kis alkotmányt gyenge hullámok ringatták. Úgy döntött, fent veri fel sátrát, a part magaslatán; ott nem csípnek a szúnyogok. Látta, hogy odafent szél hajlítgatja a fákat.

Hátára csatolta sátrát, és elindult a parton felfelé. A homokszegély laza szemcsékből és tömörebb, ám — meglepő módon — nem szilárd állagú kvarckristályokból állt. Lunyin gyökerekbe és tüskés bokrokba kapaszkodott, ezek azonban időnként váratlan könnyen elszakadtak; ilyenkor egész testével a partoldalhoz kellett lapulnia, hogy vissza ne csússzon.

Semmi akadálya nem lett volna, hogy odalent maradjon a víznél, és a csónakban éjszakázzék, ő azonban már előre élvezte a következő órákat, amikor elpihenhet, ráérősen elmélkedhet, és gondolatban, elrendezheti leleteit. A leleteket a csónakban hagyta, de már tökéletesen ismerte anyagát, emlékezetből is. És nem is az volt számára a lényeges e pillanatban, hogy újra áttekintse őket, inkább új hipotézise foglalkoztatta, amelynek alátámasztásához, elméletté fogalmazásához eddig nem volt elég az anyaga.

Odafent frissen fújt a szél, mintha a vízből merítette volna erejét. A túlpartot már eltakarta az est homálya. A szél szétkergette a szúnyogok raját. Lunyin sátrat vert, majd, hátát egy cserjének támasztva, jóleső érzéssel leült, lábát a szakadékba lógatta. Madarak hívogatták egymást a közelben. Agak suhogtak. Lunyinhoz elért az erdő nesze, ez azonban nem zavarta. Tudta, hogy veszély esetén egy ugrás csak a sátorig, és ott bekapcsolhatja az erőteret. Előrehajolt, hogy szemügyre vegye a csónakot. Azzal sem történhet baj. Innen a magasból a csónak kicsi volt, akár egy bogár; látni lehetett, ahogy a hullámok a parthoz lökdösik. Erezte, miként száll le rá az az érzés, amit a magány első fokozatának nevezett; ha tovább erősödik, olyanszerű már, mint a betegség. Társai nincsenek; minden, ami körülveszi: idegen. Idegen ő maga is itt. Idegenek ezen a földön a társai is, a geológusok, akik valahol, talán ezer kilométerre innen, szintén most verték fel sátrukat, és elüldögélnek erdő vagy mező neszeit hallgatva. A botanikus ugyancsak egyedül éjszakázik, valahol.

Felnézett. Mintha tudta volna, hogy most repül el fölötte az űrállomás, mely fényes csillagocskának látszott, semmi! többnek. Bebújhatna a sátorba, és felhívhatná az űrállomást.

Megtudakolhatná például, milyen időt várhat itt, holnapra. Válaszolnak, jó éjszakát kívánnak — a diszpécser unatkozik, és alig várja, mikor kerül rá a sor, hogy ő is leereszkedhessek. Geológus vagy geofizikus, és bizonyára abban az érzésben él: ez a bolygó olyan gazdag, olyan érdekes, hogy ideje sem lesz magányoskodni. Talán neki van igaza. Bizonyára ő, Lunyin a kivétel.

Talán ha ez a bolygó másmilyen lenne — hiszen lehetne…! Azért érzi ilyen nyomasztónak a magányt, mert nyomára jutott a bolygó szomorú titkának? ő volt a csoportban az egyetlen paleontológus. Eleinte együtt dolgozott a geológusokkal, de aztán elvált tőlük.

Egyelőre úgysem tehet mást, mint hogy találgat. A felderítés első lépéseinél tart, másra nincs módja. Tervszerű vizsgálatokat, módszeres felfedező munkát hosszú előkészítés után végezhetnek csak; ez már mások dolga lesz. Az ő feladatát már sikerrel el is látta, mert kezére játszott a véletlen. A tegnapi és a ma reggeli véletlen. Egy-egy őskori településre bukkant e két nap során; nagyjából egyidősnek ítélte a kettőt…

Huh! — hallatszott a bokrok közül. Ez a hang nem lehetett más: jel a támadásra! Lunyin a sátrába ugrott. Még szerencse, hogy a plugok soha nem hangtalanul támadnak: hagynak néhány másodperc időt — többet nem hogy az ember összeszedje magát.

De nem sikerült teljesen a sátorba bújnia. A plugok a fák mögül és a lombok közül ugrottak rá. Összeroskadt a meleg, szőrös testek súlya alatt, de még elérte a gombot, amellyel bekapcsolhatta a sátrat védelmező mágneses erőteret. Lába azonban, térden alul, kint rekedt, és erre most már mágneses erőtér nehezedett; rángatta, maga alá akarta húzni lábát. Nehezen ment, és nemcsak az erőtér miatt, hanem mert egy plug a cipőjébe kapaszkodott és cibálta. A többiek — három vagy négy lehetett — nekiütődtek a láthatatlan Tálnak, mely Lunyint elválasztotta tőlük.

A félhomályban vörösen izzott a szemük — roppant nagy szemeik voltak, ettől pofázatuk kettős kifejezést nyert: a kétségbeesést, panaszt, csodálkozást tükröző szemek sehogy sem illettek vicsorító, haragos agyaraikhoz, homlokredőikhez. Valójában semmi szomorúság, semmi lágyság nincs ezekben a lényekben. Legyőzhetetlen, gonosz ragadozók: az éjszaka urai. Ezért is ilyen nagy a szemük: látnak akkor is, ha majdnem teljes a sötétség.

Cipője a plug mancsában maradt. Belevágta fogát, de nem sokáig élvezhette zsákmányát. A másik, nála sokkal nagyobb plugot elöntötte a dühös irigység. Megfeledkeztek Lunyinról, de ő tudta, hogy ez nem tart sokáig, hamarosan visszatérnek hozzá. Egyelőre a cipőt szaggatták.

Lunyin a sátor nyitott bejáratához ült, fdmfelvevőgépe alá, amelynek reflektora most csak egy nagy fekete méhrajként nyüzsgő szőrgomolyagot világított meg: a plugok verekedtek. Ekkor egy fa mögül jól megtermett hím lépett elő. Hátsó végtagjain járt, magabiztosan, szilárdan lépkedett. Nem érdekelte a verekedés. A zsákmányra: a sátorra, benne az emberre figyelt.

A plug nem törődött a fénnyel, csak a szembogara szűkült össze cémavékony sávba. Lunyin a kamera keresőjén át nézte, cipőtlen lábát maga alá húzva, és akaratlanul elmosolyodott. (Amikor ezeknek a hatalmas majomféle lényeknek fényképe először jutott el az űrállomásra, Pavlis doktor a „kozmosz”-ról a lehető legkomolyabban kijelentette: Nézzétek, ez Gusztáv Plug! Gusztáv Plugot sokan ismerték: ő volt ugyanis a Tizennégyes Föld főorvosa, nevezetes volt angyali türelmiről, ama képességéről, hogy a legegészségesebbnek látszó űrhajós rejtett betegségét is felfedezte, végül pedig szörnyű külleméről. Olyan volt, mint egy fekete gorilla szemüveggel. Pavlis szemüveget rajzolt a képre, s a majomfélék ekkor kapták a plug nevet.)

— Jó napot, doktor Plug! — köszönt Lunyin a lassan közeledő, vadállatnak. — Könnyű zsákmánynak gondol engem? A dzsungel törvényei szerint óhajt velem tárgyalni? Gondolt arra, hogy én is elpusztíthatom ám önt…

Egy pillanatra eszébe ötlött, hogy az erőtér is felmondhatja a szolgálatot. Cipő nélkül maradt lábát kissé előredugta; magnetikus falba ütközött. Arra gondolt, kénytelen lesz holnap visszarepülni az űrállomásra — mégsem tanyázhat itt mezítláb. A majomfőnök a láthatatlan falhoz ért mancsával, pofáját is odadörzsölte, aztán haragosan távozott. Lunyin bizonyára emlékeztette valamire. Olyasmire, amiről már Lunyin is tudott; éppen ez volt az oka, hogy ma a plugok nem ébresztették fel benne a természetkutató megszokott, szakmai érdeklődését sem. Most már gyanakvó volt velük, és éppen ma érezte először majdnem egészen megalapozottnak gyanúját. Gyanúját az őskori települések nyomai keltették fel.

Kettőt talált. Tegnap egy hegyoldalban, ahol néhány nem túlságosan mély barlang nézett a rétre, s a barlang falán korom foltjait ismerte fel. A földön, az ürülék alatt denevérmaradványokat, törött csontokat, hamut, kovakődarabkákat, konyhai hulladékot talált. Másfél órával később, amikor befejezte a kamerákkal és a fixálással való vesződséget, fellélegzett és felhívta az űrállomást, és közölte felfedezését. Oly nyugodtan, egyszerűen számolt be, hogy az ügyeletes eleinte fel sem fogta a bejelentés súlyát. „Jegyzem a koordinátákat” — közölte egykedvűen, ugyanazon a hangon, ahogy napjában többször beszélt más csoportokkal, akik viszont mélyen meg voltak győződve róla: aznapi felfedezésük bevonul a történelembe. „Paleolit kori település… Konyhai hulladék előzetes elemzése… 800–900 éves, plusz-mínusz öt… Állj csak meg! Miféle konyhai hulladék?” „Csontok — mondta Lunyin. — Kovakő.” „Mit akarsz ezzel mondani?” „Vetted a hívást? Folytatom a munkát” — mondta Lunyin, és kikapcsolta a mikrofont. Elképzelte, milyen felfordulást okoz bejelentése: az űrállomáson szélviharként fut végig a hír, fizikusok, csillagászok, zoológusok hagyják félbe munkájukat, jóllehet eddig a pillanatig azt hitték, az a legfontosabb; a hírt továbbítják a Földre, és a csoport, mely idelent dolgozik, megdicsőül… „Hallottad, mit talált ez a Lunyin?”

Öt perc telt el nyugalomban, de Lunyint ez nem tévesztette meg. Ült a kövön, várta a fejleményeket.

— Lunyin — szólalt meg a készüléke. — Hallasz engem? Vologdin volt, az expedíció parancsnoka.

— Hallak — felelte ő, fűszálat rágcsálva.

— Nem tévedtél?

Lunyin erre a feltevésre nem tudott mit válaszolni.

— Miért hallgatsz?

— Már elküldtem a jelentést.

— De biztos vagy benne?

— Igen.

— Küldjünk oda csoportot?

— Még nem kell. Nem történt semmi különös.

— Helyes. Rendben van.

Lunyin elképzelte, hogy az űrállomás egész legénysége a főnök mögött ágaskodik, és a beszélgetést figyeli.

— Figyelj, Vologdin — szólt most Lunyin. — Igen, találtam egy paleolit kori települést, de nem tudom, kik lehettek a lakosai. A település a mi időszámításunk szerint nem régi. Tehát: ha ezen a bolygón léteznek értelmes lények, azok még a barlanglakok szintjén élnek. Ha nem így lenne, rég találkoztunk volna velük.

— De eddig miért nem talált senki semmit, még nyomokat sem?

— De hát mit tudunk egyáltalán érről a bolygóról? Még csak három hónapja foglalkozunk vele, és nagyon kevesen vagyunk.

— Már lefényképeztük keresztül-kasul, és minden jel arra mutatott, hogy…

— Biztosan az erdőben élnek.

— Lehet, hogy azonosak a plugokkal?

— Ebben ne is reménykedj. Li majd mindent elbeszél neked a plugokról. Két hétig követte a csapatokat. Félelmetes vadak ezek. Valamivel szervezettebbek, mint nálunk a gorillák, éppen ezért tízszer erősebbek és kegyetlenebbek. És kitűnően tájékozódnak a sötétben.

— Tehát egymagád is boldogulsz?

— Igen. Küldenél egy dobozt? Ha igen, belerakom a felvételeket, és megláthatjátok saját szemetekkel. Szenzációt nem ígérek.

— Azonnal indítjuk. Szerintem te nem értékeled eléggé felfedezésed jelentőségét.

— Nem is felfedezés. Merő véletlen, hogy erre a telepre ráakadtam. Mindenesetre most továbbhaladok a folyó mentén, hátha találok még valamit.

A dobozt húsz perccel később már meg is kapta. Akkor már a csónakban ült és ebédelt. A dobozban meglelte Vologya Li céduláját is, mely jellegzetes stílusban íródott, így szólt: „Holnapután kész vagyok a témámmal, akkor bekapcsolódhatok.” Lunyin erre a levélkére nem válaszolt. Jöhet, ha akar. A nap folyamán még vagy tízszer hívták az űrállomásról. Mintha nem is paleolit nyomokat talált volna, hanem legalábbis egy várost, vasútállomással. És mintha óránként újabb városokra bukkanna, így telt el a nap.

Ma reggel aztán megtalálta a második települést. Lehet, hogy korábban már elhaladt mellette, de akkor eszébe se jutott, hogy ilyet lelhet. Most azonban keresőkészülékkel dolgozott. Egy helyen triászkori rétegződésre bukkant. Szeme, mint a radar járt körül: nem lát-e pattintott kovakövet, nem fedez-e fel barlangnyílást vagy sötét foltot a szakadék oldalában? A megtalált telep kicsi volt, kevés hulladékkal. De egy gödörben, homok alatt, Lunyin megtalálta az első cserepeket és az első csontváz maradványait. A cserépedényt apró darabokból kellett összeraknia — valamilyen ragadozó törhette szét. Majom fogsora lehetett. A telep lakóinak emberszabású lényeknek kellett lenniük. Igaza volt tehát: semmi közük nem volt a plugokhoz. Csontjaikból ítélve feleakkorák lehettek, mint a plugok, soványabbak, csapott homlokúak, előreugró állkapoccsal. Sokkal közelebb álltak az emberhez, mint ezekhez a fekete gorillákhoz. Lunyin tovább kutatott, és újabb emberi csontokat talált. Feltételezte, hogy az itt élők támadás áldozatai lettek. Az ellenség nemcsak megölte, meg is ette őket.

Néhány órába telt, míg összegyűjtötte és fixálta a leleteket. Dobozt kért, megtöltötte, útnak indította. Válaszolnia kellett a sokféle kérdésre is, amit társai intéztek hozzá, csónakjaikból és repülőgépeikről. Ezután mehetett csak tovább. Ekkor már megfogalmazódott benne a gyanú — de feltevését még nem tudta ellenőrizni. Eltek errefelé medvék is, farkasokhoz hasonló ragadozó állatok is. De sem ezek, sem azok nem szerveződtek falkába, Li véleménye szerint. Tíznél kevesebb ragadozó aligha pusztíthatta volna el egy-egy telep lakosságát. Megölni és szétszaggatni — ez csak a plugok műve lehetett.

Most, fél pár cipővel lábán, szemben a majomvezérrel, dühös pofájába tekintve, Lunyin majdhogynem gyűlöletet érzett. A természet kegyetlen az értelemmel. Az értelmes élet, amely még nem vert erős gyökeret, és nem tanulta meg értékelni önnön lehetőségeit, önmagánál erősebb ellenséggel kerül szembe, és harcra kényszerül. Az ellenség — itt is, a Földön is — vérszomjasabb és kegyetlenebb, mint az értelmes lények ősei. Túljárni a kegyetlen ellenfél eszén, elrejtőzni előlük, túlélni őket… Ámbár az igaz, hogy erős ellenség nélkül az értelem sem fejlődik ki.

A plug mégsem akart lemondani a zsákmányról. Lunyinnak már-már úgy tűnt, hogy a plug sem egyszerűen zsákmánynak tekinti őt, hanem igazi ellenségnek, olyan lénynek, akivel nem akarja megosztani hatalmát a planétán.

A vezérhez most már a többi plug is csatlakozott, miután sikerült megosztozniuk a cipőn. Lunyin végül is megelégelte a látványt. Könnygázt szórt a bozontos pofák közé, mire elfutottak.

Nem sikerült azonnal elaludnia. Vologya Li hívta fel. Befejezte az emberi csontokon talált harapások vizsgálatát. A nyomok a plugok fogazatának feleltek meg. A gyanú beigazolódott. Lunyin pedig megértette, hogy új helyzetbe került. Már nem egyszerűen kutató. Védelmezővé kell válnia.

Nem sok ember maradhatott meg. A plugok veszedelmesebb ellenségnek bizonyultak, mint az emberek őseit fenyegető barlangi medvék.

Másnap fel kell repülnie az állomásra, cipőért. Kínos lenne megkérni az ügyeletest, küldj, légy szíves, galambocskám, 42-es jobblábas cipőt, lehetőleg feketét, mert a plugok megették az enyémet. De Livel is beszélnie kell s a főnökkel is, továbbá repülőgépet kell kérnie, legalább két hétre, hogy mélyrepüléssel átfésüljék a folyóhoz közeli medencét.

Három hétig vizsgálta Livel együtt a medencét, majd visszatértek az űrállomásra, hogy anyagukat feldolgozzák. Az újabb felfedezések olyan következtetésekhez vezették őket, amelyek kritikai igazolásra vártak.

A plugok nem is régen, mindössze ezer évvel ezelőtt jutottak el a planétának erre a részére, talán egy másik kontinensről, ahol rengetegen voltak. Erre az időre az emberek itt már megtanultak követ pattintani, tüzet gyújtani, de nem voltak felkészülve a háborúra e hatalmas majmokkal, akik vérszomjas csordákba szerveződve támadtak, és éjjel éppoly jól láttak, mint nappal, vastag bundájukat át sem ütötte az emberek kőhegyű dárdája. Az erdőkben elszórt apró embercsoportok sorra pusztultak el. Elhagyott telepeik mögött mintegy másfél ezer éves múlt húzódott mindössze. Végül egy nagy, sekély vizű tó partján, égbe nyúló sziklák közt megtalálták az egyik utolsó csata mezejét; talán a legutolsót. Több mint nyolcszáz ember halhatott meg itt. Plugok csontja is előkerült erről a harctérről. Az emberek már megtanulták, hogy csoportjaik szövetségében keressenek menekvést. Sajnos, későn. Ez a harc mintegy ötszáz évvel ezelőtt zajlott le — plusz-mínusz tíz év eltéréssel. A kutatás véget ért. Egyetlen ember sem élt már a planétán.

— Ej, ha előbb érkezünk — mondta egy fizikus. — Beavatkozhattunk volna, mágneses erőtérrel megakadályozhattuk volna a pusztulást.

— Ötszáz évvel ezelőtt?

— Lehet, hogy tavaly még itt bujdostak az utolsó emberek valahol. Nem tudhatjuk.

— Már késő — mondta Li.

— Tudom — felelte a fizikus. — Mégis sajnálom öcséinket.

Másnap Lunyin elrepült a nagy településhez, amelyet egy szakadéknál talált. A rózsaszínű homokkőből kis patakok eredtek, és futottak a partnak; a szakadék oldalából tömör fekete kőzet nyúlt ki, akár a kecskeszarv. Itt volt a barlang. Körülbelül nyolcszáz éve harc tombolt itt. Bizonyára éjszaka, mint másutt is. A plugok a tűz körül tomboltak, üvöltöztek, hátukat fordítva a nekik szegzett lándzsáknak. Elgörgették a köveket a barlang elől, így hatoltak be.

Lunyin átvizsgálta a barlang összes benyílóját, az élet nyomait kereste. Csontból készített halászó horgot talált. Követ is, amelyet kivájtak, hogy felfogják a mennyezetről csöpögő vizet. Volt egy másik, széles lejárat is, amelybe besütött a nap, és megvilágította a finom homokkal borított talajt és a sima falat. A fal mellett kör alakú kő feküdt. Fölötte rajzok. Az első rajzok a planétán! Lunyin visszafojtotta lélegzetét is, mintha attól tartana, hogy a légmozgás eltüntetheti a rajzokat. Valaki ezt a falat választotta, hogy kifejezze ámulatát a világ dolgai fölött, hogy megállítsa a mozgást, elvarázsolja azt, és hatalmat nyerjen fölötte. A rajz medvét ábrázolt. Hajlott hátú állat volt, hasán görbe sávokkal, amelyek a hosszú bundát jelképezték. Mulatságos emberkék is mutatkoztak a rajzokon, pálcika lábbal, pálcika kézzel. Szaladtak, láthatóan. Volt ott egy csónak is, felette nap. A homokkő és a kréta arra késztette a művészt — talán pap volt —, hogy színezze ki rajzait. A nap piros volt, az emberkék fehérek. Lunyin lassan haladt a fal mentén, a következő rajzokat nézegette. Fekete plugot látott, görnyedt, vicsorgó figurát. Ez kicsi volt, mellette nagy, piros ember állt, és lándzsával átdöfte a plugot. A rajz nem volt igaz. Alig született meg a művészet, máris csalóka ábrándokba merült.

Lunyinnak rossz kedve lett. Eszébe jutott, hogy a kamerát a repülőgépen hagyta, és vissza kell mennie érte. Mielőtt elindult, kívülről is megszemlélte a barlangot, nincs-e ott is rajz. Egyet talált. Egy kiugró kő védte meg az esőtől. Ez a rajz jobban sikerült, mint a többi. Vonalai szabadabbak voltak. Mintha a barlangon kívül a művész el tudott volna térni a szabályoktól, amelyek együtt születtek magával a művészettel.

A rajz egy szarvast ábrázolt. Vörös szarvast, könnyedén, laza vonalakkal felrajzolva, az ugrás pillanatát megörökítve, úgy, ahogy a művész emlékezetében megmaradt.

Lunyin a repülőhöz futott, a kameráért. Szíve erősebben dobogott. Már— már megszokta a gondolatot, hogy az értelem ezen a planétán abban a percben hunyt ki, amikor létrejött. Sajnálkozása e miatt és haragja a plugok ellen bizonyos fokig elvont színezetet öltött. Ami történt — megtörtént.

De ez a szarvas — léte és mozdulata — kibillentették gondolatait az elvontságból. Most már tragédiaként élte át, hogy az értelem visszavonhatatlanul elpusztult ezen a bolygón; szenvedett ennek tudatától. Már attól is félt, hogy a vörös szarvas rajzát elpusztítja egy földrengés, egy vihar, vagy ördög tudja, micsoda. Csak egy pillanatra kapcsolta be a mikrofont, hogy bejelentse: „Barlangrajzokat találtam. Lefényképezem, fixálom, aztán ismét jelentkezem. Várjatok.” Magához vette a kamerát és a konzerválószert, sietett vissza. Gyorsan lépkedett, de óvatosan, nehogy csontra, kődarabra taposson. Amikor a barlangnyíláshoz ért, néhány lépésre tőle megállt. Mintha lenne ott valaki. Egyre kivehetőbb lett a szuszogás. Vállára vette a kamerát, keze a bénítópisztoly markolatát kereste. A szuszogás nem szűnt meg: mintha kisebbfajta kazán működne. Lábujjhegyen a barlang széléhez lopózott, és kikémlelt. Legrosszabb sejtelme igazolódott. A vörös szarvas előtt egy hatalmas fekete plug guggolt, és a rajzot kaparta. Lunyin felemelte a pisztolyt — még nem késő. De nem lőtt.

A plug mancsában kréta volt! Mancsa reszketett az erőfeszítéstől. Szuszogva, nyüszítve, vicsorogva kaparászott a krétával a falon. Éppen a vörös szarvas alatt. Már meghúzott egy majdnem egyenes, vízszintes vonalat. Ebből felfelé rövid pálcikák indultak. Négy, különböző méretű. Egyik sem haladt el a vízszintes vonalig. A plug most a falat böködte a krétával, hogy Összekösse valamiképp a kisebb vonalakat a vízszintessel. Lunyin megértette, mit akar a plug. Szarvast rajzolt. De fehéret és lábával felfelé: megölt, zsákmánnyá tett állatot.

A plug nem hagyta abba a munkát, holott az meghaladta erejét. Sem a mancsa sem a szeme nem volt arra való, hogy lemásolja a művészi alkotást; még kevésbé, hogy átdolgozza.

A vízszintes vonal végén addig kaparászott a krétával, míg valami csillagféle keletkezett azon a ponton. Ez volt a szarvas feje. Hasonlított rá vagy sem, nem volt fontos. A plug is, Lunyin is elismerte, hogy a művészet: megegyezés dolga. A plug ellépett a faltól, oldalra hajtotta busa fejét, és gyönyörködött a művében. Megszületett a hiúság. A pálcikák számára felidézték a hatalmas, még meleg hús tömegét; hogy igazán hasonlít-e legyőzött ellenfelére, már nem volt érdekes. Már nem menekülhet el: le van döntve a lábáról.

Lunyin furcsa hálát, majdnem gyengédséget érzett a fekete majom iránt, s egy lépést tett előre. A plug ebben a pillanatban rátekintett. Mintha azt keresné szemével, aki értékelné művét. Az ember és a majom tekintete találkozott.

A plug megfeledkezett a szarvasról. Piros szemében fellobbant a gyűlölet lángja: a tettenért vadállat dühe és félelme. Erőtlen volt még a fejlődés, amely az imént váratlan előrelépésre késztette; ez a fok nem rögződhetett, és már ki is hullott emlékezetéből. Eltűnt — persze, nem örökre.

A plug a krétát Lunyinhoz vágta. Ez volt a keze ügyében. A kréta lepattant a szkafanderről, csak a mellén hagyott kis fehér foltot. Lunyin egy szikla mögé ugrott.

Mire ismét kinézett, már csak fekete foltot látott: a plug hátát, amint a bozóton keresztülvágott. Majd eltűnt az is. Lomb zizegett, mintha szél támadt volna, aztán ez is elcsendesült.

Lunyin a sziklafal felé fordult. A szürkületben lilás árnyalatot öltött a kő. Két szarvas világított rajta. A vörös és a fehér.

Márkus István fordítása

HA NINCS MIHAIL…

1. MARINA:

— Elmondok természetesen mindent, sorjában. Semmi értelme, hogy valamit eltitkoljak, annál is inkább, mert kezdettől fogva gondoltam, jobb lett volna, ha otthon maradok. De Raja olyan kedves, nem is képzelik, milyen csodálatos asszony, mindig segítőkész, soha nem tagad meg semmit, meg aztán vele mindig értelmesen telik az idő. Nem sok barátom van, és hát, tudják, ahogy mennek az évek, egyre kevesebben lesznek, de néha azt gondolom magamban, az életnek akkor van értelme, ha akadnak köztünk olyan emberek, mint Raja. A férjét már régebben is ismertem, de csak felületesen. Tudtam; hogy Rajának nem könnyű vele. Nagy reményeket fűztek hozzá, feltalált valamit, fényes jövőt jósoltak neki — aztán egy átlagos tervező lett, nem jobb, sőt talán rosszabb, mint a többi. Hát aztán? De Mihail soha nem felejtette el azt az órát, amikor a világ szeme rajta volt, a csillagórát, ugye olvasták Zweiget? Kudarcait pedig senkinek nem bocsátotta meg. Legkevésbé Rajának, aki etette, ruházta, otthoni munkát vállalt, ha Mihail éppen otthagyta a soron következő intézetet, mert hát ugyebár irigyelték. Vannak ilyen emberek persze, nehéz velük mindenütt, de otthon még nehezebb. Ugye értik, mit akarok mondani? Nem, ez ide tartozik, közvetlenül ide, mert minden másként alakult volna, ha Mihail más ember, vagy ha Raja nem olyan, amilyen, vagy ha én másként viselkedem.

Nos, Raja meghívott, menjek velük gombázni. Mindenki tudja, mennyire szeretek gombát szedni. Előfordul, hogy a többiek alig találnak pár szem galambgombát, de én ritkán térek vissza tele kosár nélkül. Mihailéknak van egy festő ismerősük, a nevére nem emlékszem, nem is volt lényeges szerepe az egészben. Megérkeztünk, az idő nem valami fényes, esőre áll. Egy darabig üldögéltünk a festővel, ő egyedül él, később elindult vissza Moszkvába, bennünket meg ott hagyott a nyaralóban. Még mindig nem történt semmi, de aztán Mihail azt kérdezte:

— Mikor akartok felkelni?

Minket elbágyasztott az utazás, ráadásul aznap dolgoztunk, elfáradtunk, mondtuk is, nincs szándékunkban sietni. Kelünk, amikor kelünk. Erre Mihail kijelenti:

— Reggel hatkor ébresztő!

Kérleljük, legalább nyolckor. Mihail meg csak hajtogatja, hogy ha sétálgatni akarunk az erdőben meg tollaslabdázni, akkor tegyünk úgy, ahogy akarunk, ő bizony felkel hatkor, és nagyon jól meglesz nélkülünk. Na, látom, már kezd bepörögni — az este többször próbált velünk összeveszni mindenféle apróságon, de egyszer sem sikerült. Raja mindig engedett, belőle meg nem futotta az indulat. Most sem álltunk le vele vitatkozni, lefeküdtünk aludni. Hatkor Raja felköltött, összeszedtük magunkat, reggelit készítettünk. Mihail természetesen alszik, esze ágában sincs felkelni. Kérdezzük, miért kellett nekünk hajnalok hajnalán kelni. Mihail pedig anélkül, hogy kinyitná a szemét, mondogatni kezdi, hogy rossz az idő, és itt nincs is gomba, azonkívül meg ő pihenni jött — és leadja ugyanazt a szöveget, amit mi tegnap, csak úgy, mintha egyedül neki jutott volna az eszébe.

Fél tízkor léptünk ki a házból, és elindultunk az erdőbe. Az idő tényleg nem valami biztató, és Mihail félúton győzködni kezd bennünket, hogy mindjárt itt a vihar, és mindnyájan bőrig ázunk, és sietni kell haza, és hogy micsoda bolond ötlet ilyenkor elindulni gombát szedni. Viharnak persze nyoma sem volt, közönséges kis eső készülődött, ami az átforrósodott erdőben még kellemes is, különben sem vagyunk cukorból.

Aztán kisütött a nap, és akkor Mihail arról kezdett beszélni, hogy napszúrás fenyegeti, és a növényzet milyen csenevész, meg hogy mindjárt itt vannak a szúnyogok is. Ilyen hangulatban értük el az erdőt.

Az erdőbe érve Mihail rögtön közölte, hogy ha itt valamikor volt is gomba, az a forradalom előtt és a demográfiai robbanás előtt lehetett. Most már több az ember, mint a gomba. De míg a mezőről bármikor kész lettem volna visszafordulni és hazautazni Moszkvába, és csak a Raja iránti sajnálatom tartott vissza; az erdőben a magam ura voltam. Good-bye — kiáltással otthagytam őket, és mentem a magam útján. Raja megpróbált utánam jönni, de Mihail jelenetet rendezett, hogy őt senki se szereti, és mindenki azon igyekszik, hogy ő a farkasok és a szúnyogok martaléka legyen. így aztán egészen egyedül maradtam, és délig kedvemre szedtem a gombát.

Azt kérdezik, hogyan találtam. Rajtam kívül senki sem találta volna meg. Felemeltem a fenyőágakat, benéztem a bokrok alá, gombát kerestem — és egy vasdarabot találtam. Vagy két centiméterre állt ki a földből, nem többre, mintha réges-régen, ezer éve pottyant volna oda és fúródott volna bele. Elcsodálkoztam, hogy nincs rajta semmi rozsda. Csillog. Volt nálam kés. Elkapartam körűié a tűleveleket, megmozgattam, és kijött a földből. Hogy milyen volt? Hát hiszen lerajzoltam, leírtam már. No jó, elmondom még egyszer. Hosszúsága körülbelül tizenkét centiméter volt, kristályhoz hasonlított, de oldalt kiállt belőle valami fogaskerékféle. Érdekesnek találtam, nem szépnek, érdekesnek. Olyan volt, mint egy absztrakt szobor. Arra gondoltam, ha a tálalóra állítom, jobban mutat majd, mint bármilyen csecsebecse. Nehéz volt, de nem túlságosan. Visszamentem a tisztásra, ahol megbeszéltük, hogy találkozunk. Hallom, hogy Mihail már tombol: „Miért is jöttünk vele?! Fél napot elveszítettünk. Gomba egy szem se, inkább otthon pihentem volna!” Ez mind rám vonatkozik, de nem szólok semmit, csak mutatom a gombával teli kosarat. Látom, hogy Mihail legszívesebben azt mondaná, hogy a gombáért a szomszéd piacra futottam, és rubelenként vettem csomóját, de ilyet ő nem mond, inkább kijelenti, hogy ezek a gombák fabatkát sem érnek, mind mérgesek, még azok is, amelyek vargányának látszanak, és különben is ezek egyáltalán nem vargányák, hanem sátángombák — van ilyen, de minden bolond meg tudja különböztetni a vargányától. Raja már majdnem sír, bánja, hogy elcsalt, de engem valahogy nem kedvetlenít el különösebben az egész… Ekkor Mihail meglátja a vasdarabot, és kijelenti, hogy azonnal el kell dobni, és ő egyáltalán nem érti, hogyan dobálhatnak el az emberek mindenféle vasdarabokat az erdőben, mintha én szórtam volna tele ilyenekkel az erdőt, és kiragadja kezemből a vasat. Aztán, mondván, hogy mi tönkretesszük a természetet, a bokrok közé hajítja. Próbálom humorosan elütni a dolgot, mondom neki, hogy ő maga teszi tönkre a természetet, én ugyanis a vasdarabot a szobámba akartam tenni, ott senkit sem zavart volna. Itt meg a bokrok között valami nyúl majd megsebzi vele magát. Ezekkel a szavakkal bemászok a bokorba, fogom a vasat, és viszem tovább. Mihail morog, de hát érdekel is az engem.

Aztán, amikor már a villamoson utaztunk, Mihail megint észrevette a vasdarabot, és újra foglalkozni kezdett vele. Forgatta erre-arra, valamilyen különös szimmetriatengelyt látott meg benne, és a fogaskerékben is felfedezett valamit, és szidni kezdte a konstruktőröket, akik eddig ilyen egyszerű dologra nem jöttek rá, hanem kitaláltak mindenféle mást, és vele, Mihaillal nem osztották meg gondolataikat. Aztán végleg elvette tőlem a vasat, és azt mondta, meg kell mutatnia főnökeinek, mert mégiscsak gyalázat — pénzt nem adnak, mások meg csak kidobálják az ablakon. Mondom neki, hogy nincs szándékomban megválni a vasdarabtól, a tálalóra fogom tenni. Mihail már majdnem sírva fakadt, mégsem adtam volna oda neki, de Raja olyan esdeklő szemmel nézett rám, hogy beadtam a derekam. Mihail pedig szavát adta, hogy feltétlenül visszakapom, mihelyt megmutatta főnökeinek. Többet a vasdarabot nem láttam.

2. RAISZA:

— Nagyon nehéz nekem a férjemről beszélni. Tudom, hogy sok hibája van, de melyikünk tökéletes? Mihail nagy gyerek. Nem volt könnyű az élete. Igazságtalansággal, meg nem értéssel kellett szembenéznie. Higgyék el, Mihail nagyon tehetséges konstruktőr, és talán az én hibám, hogy nem noszogattam, nem piszkáltam a hiúságát, sőt elnéző voltam vele. Mint anya, aki tudja, hogy nem szabad a gyereket kényeztetni, mégis kényezteti. Ezért történt minden, én vagyok a hibás.

Hogy mondják? Igen, nekem akkor a villamoson természetesen Marina mellé kellett volna állnom. De nagyon elfáradtam aznap: sokat jártuk az erdőt, gomba alig volt, Mihail kedve elromlott, és amikor észrevettem, mennyire szeretné megszerezni azt a játékszert, úgy döntöttem, hadd legyen meg a kedve, talán mint tervezőnek is hasznára válik. „Néha elég neki egy kis lökés, hogy a fantáziája meginduljon, és hát ez végül is mindenki javát szolgálja. Marinánál meg csak díszként állt volna az a vasdarab a tálalón, haszontalanul.

Marina, a csodálatos, okos és jószívű Marina hallgatott rám, és bár nem szívesen vált meg a vasdarabtól, odaadta Mihailnak.

Otthon Mihail egész este rajzolt, arról beszélt, hogy megdöbbenti a vasdarab mesébe illő aszimmetriája, minden oldalról megnézte és lemérte, azt mondta, elviszi valahová, én azonban nem nagyon hittem benne, mert Mihail már annyiszor lángolt, és aztán kihunyt benne a lelkesedés, így volt a vassal is, két nap múlva már nem érdekelte. Ott hányódott az asztalon, mondtam is neki: „Adjuk vissza Marinának, már kérte.” Mihail persze felfortyant, én nem folytattam a vitát, hanem reggel lopva kivittem a vasdarabot az erkélyre, és ott hagytam. Úgy gondoltam, ha azonnal odaadom Marinának, Mihail észreveszi, és nagyon bánatos lesz. így meg ha keresi, majd azt mondom, ott van az erkélyen. Eltelik néhány nap, és elfelejti.

Nem, én akkor nem vettem észre semmit. Ugyanolyan volt a súlya is, a nagysága is. Másnap nagy eső volt, Mihail kinézett az ablakon, és meglátta a vasdarabot. Nagyon elkeseredett, behozta, megtörölte, és azt mondta, én egyáltalán nem gondolok a jövőjére. Elnézést, hogy így beszélek Mihailről, de akkor nem tudtam magamon uralkodni, megmondtam, hogy az ilyen játékok csak az élet illúzióját keltik, az igazi élet pedig elmegy mellettünk. Goromba voltam, túl sok jött össze, és én igazságtalanul rátámadtam. A súlyos szavak után úgy járkáltam, mint egy megvert kutya, Mihail is elkomorult, újra mérni kezdte a vasdarabot, és rajzolt valamit. Aztán, amikor már megvacsoráztattam, és újra szóba állt velem, hirtelen azzal állt elő, hogy én rossz vonalzót csempésztem a keze alá. Nem értettem. Milyen rossz vonalzót? Minden vonalzó egyforma. Nem — mondja én minden mérését elrontottam, hol van az ő vonalzója? No, megtaláltam a vonalzót, újra lemérte a vasat, feljegyzett valamit, teljesen elkeseredett. Megsajnáltam, odamentem hozzá, először szóba sem akart állni velem, magában morgott, aztán megszánt, és elém tette a vasdarabot. „Megnőtt egy kicsit” — mondta. Ránézek, nem látok semmit. De nem álltam le vele vitatkozni, gondoltam, nagyon kimerült. A vasdarabot csak este vettem kézbe, amikor Mihail elment valahová. Alaposan megnéztem, és úgy tűnt, hogy az oldalán egy másik kerék nőtt, kicsi, egészen kicsi, mint egy borsószem. Hol mutassam meg ezt a kis kereket? Ezen a rajzon? Igen, itt volt.

És akkor elkövettem még egy hibát. Megmondtam Mihailnak, itt az ideje, hogy megmutassa a szakembereknek. Bizonyára elvesztették, és most keresik. Az önérzetére is próbáltam hatni. „A te intuíciód — mondtam — kezdettől fogva azt súgta, hogy a vasdarabbal valami nincs rendben.” „Nem, az intuícióm becsapott” — közölte, és rám parancsolt, hagyjam békén, majd ő eldönti, mit kell tennie. Nekem kellene — gondoltam de annyi a dolgom… Még egyszer megmondtam, hogy én az ő helyében… és így tovább. Felfortyant, és a vasdarabot a szemetesvödörbe dobta. Én meg lopva újra kivittem az erkélyre, hogy majd visszaadom Marinának.

Eltelt három-négy nap. Nem is néztem a vasdarabra. Hogy eső volt-e? Igen, azokban a napokban mindig esett. A balkonra csak negyedik nap este mentem ki, hogy megnézzem a virágokat. Már sötétedett, és amikor megbotlottam a vasdarabban, nem is értettem mindjárt, miről van szó. Nagy, bonyolult alakzat feküdt előttem, minden oldalán több kis kerékkel, amikor pedig lehajoltam, és megpróbáltam felemelni, látom, hogy eltörte a virágládát. Ott hever a földön, és csillog a szürkületben. Úgy megijedtem, hogy Mihailért kiáltottam. Mihail kijött, úgy csinált, mint aki nem csodálkozik, sőt azt mondta: „Tudtam.” Az ördög mondatta velem: „Tudtad, hogy a vasdarabod eltöri a virágládát?” De ő komolyan válaszolt: „Ez egy öngerjesztő automata rendszer, az a gyanúm, hogy más csillagrendszerekből küldték ide információgyűjtés és tárolás céljából.”

Lehet, hogy a szavakra nem pontosan emlékszem, de az értelmük ez volt. Én meg még olajat öntöttem a tűzre: „Hát a szemetesvödörben lehet is információt gyűjteni!” Mihail óvatosan felemelte a vasdarabot, szó nélkül bevitte a szobába, egyenesen az abroszra tette, mint egy kristályvázát. Akkor én is megszemléltem. Amit korábban vasdarabnak lehetett nevezni, az most egész gép volt. Az a borsónyi kerék is tenyér nagyságúra nőtt, nem egyszerűen kerék volt már, hanem három részből álló, egymásba folyó valami, és ha az ember hozzáért, forogni kezdett. Fogaskerékből nyolcat számoltam. Voltak ott vezetékek, kristályok meg minden. Igazából nem hittem el, hogy egy automata rendszer fekszik előttem, de persze meglepődtem, és azt mondtam: „Elviszed hát végre?” Szinte riadtan nézett rám, és így pattogott: „Megbolondultál! Ez az én egyetlen esélyem!” A sarokba hurcolta a gépet, az íróasztalára, és kezdte rajzolni, mérni, mint a gyerek az új játékot — nem adom és kész! Hát mit kellett volna tennem? Felhívni a rendőrséget vagy a Tudományos Akadémiát? Kérem szépen, van nálunk egy vasdarab, minden oldalán kerekek, az erdőben találtuk, az erkélyen nő, a férjem pedig úgy véli, hogy a marslakók küldték hozzánk, hogy információt gyűjtsön.

Akkor este Mihail sokáig üldögélt a vasdarab mellett. Én elaludtam, mert kimerített az a nap, de nagyon nyugtalan voltam, s valami kellemetlen előérzet felébresztett. Látom, hogy Mihail az asztalra borulva alszik. A gép megint nagyobb lett, már majdnem az egész asztalt elfoglalta, a virágváza mellette fekszik, a fogaskerekek döntötték le, a víz kiömlött belőle, de a padló száraz és az asztal is. És akkor az az érzésem támadt, hogy az a gép él. Élő, okos, alattomos, szomjas, de majd éhes is lesz — és elfogott a rémület. „Misa! Misa! Jól vagy?” — kiáltottam. Misa felemelte a fejét, elnehezült szemhéjával pislogott, nem tudta, hol van, mi történik vele. Aztán rám mordult: „Menj aludni!” Engedelmeskedtem, de sokáig nem aludtam, forgolódtam, gondolkodtam és átéreztem, milyen belső harc dúl most Mihailban.

Reggel elmentem dolgozni, Mihail még aludt, ránéztem a gépre. Körülötte szétszórt papírok — egyszerűen szörnyűség. Mind összefirkálva számokkal, képletekkel, rajzokkal. Az egyik kis kerék külön hevert. Megnéztem, talán magától tört le. És akkor megláttam a fűrészt és a fémtörmeléket. Szóval lefűrészelte. Meg akartam kérdezni, de nem mertem felébreszteni. Mindjárt dolgozni kell mennie. Beállítottam az ébresztőórát fél kilencre, és elmentem. Egész nap nagyon rossz hangulatban voltam. Fel is hívtam Mihailt a munkahelyén. Azt mondják, nincs benn. Akkor a lakást hívtam. Mihail sokáig nem jött a telefonhoz, végül felvette, és morcosán beleszólt. Kérdezem, mi újság. Azt feleli: „Minden rendben, nem érek rá.” Kérdezem: „Talán rosszul érzed magad?” „Nem, jól vagyok.” Akkor én buta fejjel szemrehányást tettem neki, amiért lefűrészelte a gépről azt a kis kereket. Ha tudnák, mi történt! „Nem lármáznád fel egész Moszkvát? Én — mondja — éjszakákat nem alszom, keresem a készülék titkát, a jövőm függ tőle. Ez az egyetlen és talán utolsó lehetőségem, hogy elinduljak 4 halhatatlanság felé. — így mondta: „a halhatatlanság felé”. — Nekem most, azonnal, még ma meg kell fejtenem ennek a szerkezetnek a működési elvét — folytatta. — Ez az istenek ajándéka, nekem küldték, személyesen nekem, hogy kihívják az önérzetemet, tehetségemet.” És letette a kagylót.

Még vagy két órát kínlódtam a munkahelyemen, aztán elkéredzkedtem és rohantam haza. Mihail nagyon ideges, csak el ne kövessen valamit! Sajnáltam Misát is, a gépet is. Tudom én, hogy nem lehet összehasonlítani egy élő, hozzám közel álló embert egy nem tudni, honnan való vasdarabbal. De nem tudtam szabadulni attól a borzasztó érzéstől, hogy a gép él. Sokáig vártam a trolibuszt, aztán eszembe jutott, hogy nincs otthon semmi. Elfutottam az üzletbe, én vagyok a hibás — amikor megérkeztem, Mihail sehol, a gép apró darabokra törve… Felüvöltöttem. A lakásban fojtogató füst terjengett. Mihail még a jegyzeteket és a papírokat is elégette. Nem bírta a feszültséget, nem tudott megbirkózni a maga esélyével. Éppen ettől féltem. És akkor nyílt az ajtó, megjelent Mihail hetykén, vidáman. „Mit tettél?” — kérdeztem. Zavarba jött, mert későbbre várt. „Miért, bántottalak talán? — kérdezte, majd így folytatta: — Tovább gondolkoztam, és rá kellett jönnöm, hogy ez számunkra idegen, gonosz értelem. Nem vagyok képes megérteni, sem én, sem az emberiség. Harcolni kell ellene…” És ott állt előttem, mint egy rakás tehetetlenség.

3. MIHAIL:

— Egyáltalán nem értem, hogy mi ez a kihallgatás, és úgy gondolom, nincs joguk hozzá. No jó, tegyük fel, hogy nem kihallgatás, hanem beszélgetés, akkor is, mi itt nem egyenlő felekként beszélgetünk. Én semmiben sem érzem bűnösnek magam. Engem az az ésszerű meggondolás vezérelt, hogy ez a szerkezet egy idegen és számunkra ellenséges értelem szüleménye, és ha én nem semmisítem meg, az egész világ elpusztulhat tőle. Hogy milyen alapon állítom ezt? Tapasztalatom, mérnöki és feltalálói tapasztalatom, végtére is intuícióm alapján.

— Ez nem logikus, Mihail Anatoljevics. Ha ön annyira meg volt győződve az igazáról, mi késztette arra, hogy másnap összeszedje a roncsokat, és behozza az intézetbe?

— Ezt az alakot én megöltem. De a darabjai még jó szolgálatot tehetnek a tudománynak. Lépésem világos.

— Felesége ragaszkodott hozzá, hogy így tegyen?

— Szó sincs róla. Feleségem csekély műveltségű asszony, fel sem foghatta, mi motiválta cselekedeteimet. Miért, talán ő azt mondta?

— Nem. Ő erről nem beszélt. Én tételezem föl, hogy a felesége, amikor meglátta az ön kutatómunkájának gyümölcsét, elhatározta, hogy a maradványokat elviszi valahová, ön pedig megijedt, és inkább maga tette meg ugyanezt.

— Tehát elmondta, — így volt?

— Ez nem tisztességes játék.

— Ön azt hitte, megmutathatja környezetének, hogy többre képes, mint gondolnák. Amikor pedig ráeszmélt, hogy ez a berendezés meghaladja az értelmét, hogy belőle önnek semmi haszna nem lehet, összetörte, hogy ne kerüljön olyanok kezébe, akik meg tudják érteni, boldogulnak vele, ön pedig nem lesz ott, részvételére nem tartanak igényt.

— Ha fenyegetni akarnak, felállók és elmegyek. Nekem semmi érdekem nem fűződött ehhez a dologhoz. Az emberiséget védtem a kívülről jövő veszély ellen. Feltételezhetnek rólam, amit akarnak, én nem félek maguktól, és senkitől sem félek, sem itt, sem máshol.

— Rendben van. Látom, nem tudom megingatni az önbizalmát. Bár az a gyanúm, hogy az önbizalom kezdettől fogva hiányzott önből. De miért égette el a feljegyzéseket és a rajzokat? Segítségünkre lehettek volna.

— A megértés veszéllyel jár. Ez egy olyan játékszer volt, melyet azért küldtek a távolból hozzánk, hogy aztán leigázza az emberiséget.

— Szeretnék hinni az őszinteségében, de sajnos nem tudok. Ön el akarta felejteni ezt az egészet, mint ahogy eddig is elfelejtette kudarcait azzal, hogy másokra hárította értük a felelősséget. Ám amikor látta, hogy mindig engedelmes felesége mégis összeszedi a vasdarab maradékait, megértette, hogy ez egyszer nem sikerül érvényesítenie akaratát, és hozzánk szaladt az első verzióval. Emlékszik még rá?

— Nekem mindig csak egy verzióm volt.

— Én emlékszem. Idejött és közölte, hogy az erdőben találta ezeket az elemeket. Úgy, ahogy vannak. Aztán belezavarodott a mesébe, és mi nem hittünk magának. Még azt sem tudta pontosan megmondani, hol találta. Aztán megjelent a színen a felesége…

— Nem akartam hozzám közel álló embereket belekeverni ebbe a históriába.

— Kötve hiszem…

4. MARINA:

— Hát ez az az erdő… Persze hogy emlékszem. Mihail itt kezdett hisztériázni, hogy jön az eső, és gyorsan vissza kell fordulni. Innen a bokroktól mentem egyedül. Úgy gondolják, hogy az egy gondolkodó gép volt? Képzeljék, micsoda szörnyűség, én a tálalóra akartam állítani dísznek! És ráadásul ez a história, hogy Raja otthagyta Mihailt! Úgy érzem, mintha én is oka lennék — ha nem adom oda a vasdarabot, minden marad a régiben. El sem hiszik, mennyire sajnálom Raját. Nem, neki már rég ott kellett volna hagyni Mihailt — nem élet volt az, csak szakadatlan kínlódás. De mégis a család…

Most balra, ezen az ösvényen! Én nem szoktam az ösvényeken járni, de azon a reggelen mindjárt láttam, hogy elkéstünk, és itt már nincsen gomba. Ezért először vagy kétszáz lépésre bementem az erdőbe, és csak aztán kezdtem körülnézni. Itt találtam az első gombát, és mondják csak, tényleg úgy gondolják, hogy ez a szerzet fenyegetett bennünket? Nem? Én sem hiszem, olyan kedves volt és szép. De ha egyszer gép, akkor miért nőtt, és miért ivott? Tudom, Raja elmesélte, hogy megitta az egész vizet a virágok alól. Mihail tehát gyilkosságot követett el? Olvastam egy fantasztikus regényt, abban is az volt, hogy semmiképpen sem szabad idegen civilizációk képviselőire lőni, még ha azok egyáltalán nem is hasonlítanak az emberre. Mihailnak persze nincs igaza, és amikor megvitattuk a munkahelyen ezt a dolgot… Miért? Igaz, maguk megkértek, hogy ne beszéljünk, de hogy lehet nem beszélni, ha ott vagyok én is, Raja is meg minden problémája. Mindegy, kevesen hittek nekünk. Szóval, amikor megvitattuk, Tyemnyikov — pedig ő nagyon művelt és okos ember — azt mondta, hogy Mihailnak kapcsolatot kellett volna keresni ezzel a lénnyel, nem pedig pánikba esni és megsemmisíteni. Én nem ítélem el Mihailt, azaz elítélem, de nem annyira, mert én is megrémültem és elfutottam volna… Most merre is? Hadd gondolkozzam. Jobbra, a vízmosásig, aztán azon át. Jó, hogy gumicsizmát húztam, ott nedves a talaj. De hát biztosan maguknak is megvan a saját verziójuk. Mit gondolnak, tényleg más bolygóról érkezett az a valami? És hogyan repült ide?

— Nekünk, Marina, nem könnyű a végleges következtetést levonni. Feltételezzük, hogy a világűrből érkezett. De ha elmondjuk, maga mindjárt elszalad, és riasztja egész Moszkvát. Az isten se tartóztatja fel.

— Én semmi fölöslegeset nem mondok, rám lehet számítani. Tudják, az iskolában mindig azt mondták, Marina hallgat, mint a sír, mert nálam senki sem tudott jobban titkot tartani. És hogy került a földre? Űrhajóról dobták le? Igen? Figyelnek bennünket, láttam a moziban, iderepülnek, piramisokat építenek meg szobrokat a Húsvét-szigeten. És a baalbeki teraszról hallottak-e? Azt egyszerűen lehetetlen felépíteni más bolygóbeli technika nélkül. Elismerik végre, hogy ez valami felderítő volt, és azt kellett tisztáznia, mennyire vagyunk fejlettek, érdemes-e segíteni rajtunk?

— KI kell ábrándítanunk, Marina. Senki sem küldte hozzánk, felderítőnek meg aligha használható ez a teremtmény. Nincs benne semmi ilyen szerkezet. Ez egy élő szervezet.

— Vasból?

— Nemcsak vasból. Az összetétele bonyolult.

— Mindig mondtam, hogy Mihail képes embert ölni. Olyan különös a tekintete. Gondolják, hogy a társai itt rejtőznek az erdőben, és várnak bennünket? És ha bosszút akarnak állni társukért?

— Mihail Anatoljevics tekintetében igazán nincsen semmi különös, egyáltalán semmi. Pusztán arról van szó, hogy ráébredt saját tehetetlenségére, és ezt nem bírta elviselni. Bosszút állt.

— A vasdarabon?

— Igen, azon. És saját magán. És mindenkin, akit rosszakarójának tart. De ez hosszú történet. Messze vagyunk még attól a helytől?

— Nem, már itt van. Vizuális emlékezetem kitűnő. Mindjárt itt a fenyves, aztán az a hely. És ha azt gondolják, hogy a társai nem várnak bennünket, akkor miért megyünk oda? Én jól körülnéztem ott. Csak egy ilyen volt, egészen kicsike.

— Hiszünk magának, Marina. De ha feltevésünk nem csal, lesz ott még ilyen vasdarab.

— De miért nem vette észre senki, amikor a földre estek? Hiszen esés közben biztosan izzásba jöttek, és meteoritoknak látszottak. Nem Szibériában vagyunk, hanem Moszkva környékén. Valakinek feltétlenül észre kellett volna vennie. Különösen, ha több meteorit volt.

— És ha nem meteoritok voltak?

— Hát mik?

— Mikroszkopikus spórák.

— Spórák?

Marina sehogy sem értette, mire gondolnak. Elöl, a fenyők között valami csillogott. Néhány lépést futottak, és egy sűrű fenyőerdővel körülvett tisztásra értek. A tisztáson három fa állt. A fák fémből voltak, és első látásra valahogy egy karácsonyfára emlékeztettek, mert sűrűn tele voltak aggatva mindenféle geometriai elemmel, gömbbel, fogaskerékkel, és mindezek a díszek mozogtak, egymáshoz ütődve csengtek-bongtak a szélben. A fák elég magasra nőttek, Marinánál magasabbra, erős törzsük a föld közelében csövekre ágazott szét, mint az állólámpa lába.

— Miért nem mondták ezt előbb! — kiáltott fel Marina, megállva a tisztás szélén.

— Nem voltunk benne biztosak — mondta Szmimov professzor.

— És ezek itt gyümölcsök?

— Nem, bizonyára levélfélék. A napenergiát gyűjtik össze.

— És mikroszkopikus spórákkal repültek ide?

— Valószínűleg.

— És a gyümölcsük milyen lesz?

— Hát erre mi is kíváncsiak vagyunk!

— Milyen kár, hogy Raja nem látja… Tudják mit, egyelőre ne mondják meg Mihailnak, hogy mit találtak. Hadd gyötrődjön csak, amiért elpusztította az első csemetét.

Téri Sarolta fordítása

A BIOFORMA

1

Hát ez is megvan. Dracs utoljára leolvasta a műszerek állását, felhajtotta a védőburkolatot és a rendezőrobotokat a kabinba küldte. Aztán benézett a barlangba, ahol két hónapot töltött, és narancslevet szeretett volna inni. Annyira, hogy beleszédült. A túl sokáig tartó feszültség miatt volt ez. De miért éppen narancslevet?… Az ördög tudja… De azt kívánta, hogy a narancslé patakként csörgedezzen a barlang lejtős alján — itt van, ez mind a tiéd, menj és vedeld!

Lesz neked narancslé! — mondta magában Dracs. És dalok is lesznek! Emlékezete tudta, hogy hangzanak a dalok, csak a bizonyosság, hogy jól tudja, az hiányzott. És lesznek csendes esték a tó fölött — kiválasztja majd a világ legkékebb tavát, meredek partján feltétlenül nagy levelű fenyők nőjenek, az átlátszó, aljnövényzet nélküli erdőben pedig a fenyőtűk szőnyegéből óriási vargányák kandikáljanak elő.

Dracs nagy nehezen eljutott a kabinhoz, és mielőtt bemászott volna, még egy „utolsó pillantást vetett a lankás vidékre, a lávától fortyogó tóra a látóhatár szélén, majd fel a fekete felhőkre.

Igen, vége. Lenyomta a készenléti gombot… A fény elhomályosult, a bolygón ott maradt a már fölöslegessé vált bejárórámpa. A bolygópályán ügyeletet tartó űrhajón fehér tűz lobbant.

— Készüljetek a vendég fogadására! — szólt a kapitány.

Másfél óra múlva Dracs az összekötő alagúton átment az űrhajóba. A súlytalanság miatt nehezen tudta koordinálni mozgásait, bár különösebb kellemetlensége a súlytalanságtól nem volt. Általában kevés dolog okozott neki kellemetlenséget. A túlterhelési időt a parancsnoki hídon töltötte, és kíváncsian szemlélte az őrségváltást az amortizációs fürdőben. A túlterhelés elég soká tartott, s közben Dracs önkéntes ellenőrnek csapott fel. Nem mindig bízott az automatákban, mert az utóbbi hónapokban nemegyszer kiderült, hogy ő maga megbízhatóbb náluk. Féltékenyen figyelte a pultot, lelke mélyén alig várta, hogy közbeléphessen, de erre nem adódott alkalom.

2

Egészen a Földig a narancsléről álmodott. Bosszúságára a hajótársalgó asztalán mindig ott állt a narancslé, és Dracs ezért inkább be se ment, hogy ne is lássa az áttetszőén sárga folyadékkal telt palackot.

Dracs volt Dombi doktor egyetlen páciense, ha Dracsot egyáltalán páciensnek lehetett nevezni.

— Nem érzem magam teljes értékűnek e miatt az átkozott narancslé miatt — panaszkodott a doktornak.

— Nem a narancslé a lényeg — ellenkezett Dombi. — Kitalálhattál volna más bogarat is magadnak. Álmodozhatnál mondjuk puha párnáról is.

— De én narancslevet akarok. Ti ezt nem értitek.

— Még az a jó, hogy tudsz beszélni és hallasz — mondta Dombi. — Grunyin enélkül boldogult.

— Sovány vigasz — felelte Dracs. — Több hónapig nem volt szükségem rá. Dombi nyugtalan volt. Három bolygó, nyolchónapi embertelen munka.

Dracs kimerült. Rövidíteni kellene a programot, de Dracs hallani sem akar róla.

A hajólaboratórium berendezése nem volt megfelelő ahhoz, hogy Dombi alaposan megvizsgálja páciensét. Maradt a intuíció, de az felmondta a szolgálatot, akár a Geiger-számláló. És bár az intuícióra nem lehet teljesen építeni, a doktor már az első vizsgálat után hosszú beszámolót küldött a központba. Gevorkjan morogva olvasta végig. A tömörséget szerette.

Dracs egészen a Földig pocsék hangulatban volt. Álmosság gyötörte, és a rövid alvások nem hoztak felüdülést, csak visszatérő lidérces álmokkal ijesztgették.

3

A biotranszformációs intézet mobilja egészen a fedélzeti nyíláshoz állt. Dombi búcsúzóul így szólt: — Majd meglátogatom. Szeretnék közelebbről megismerkedni magával.

— Vegye úgy, hogy elmosolyodtam — felelte Dracs —, meg van híva a kék tó partjára.

A mobilban Dracsot egy fiatal, ismeretlen munkatárs kísérte. A fiatalember kényelmetlenül érezte magát, valószínűleg Dracs közelsége zavarta. Kérdéseire úgy válaszolt, hogy közben kinézett az ablakon. Ebből sem lesz biotranszformátor, gondolta magában Dracs. Előrement, ahol az intézet sofőrje, Polacsek ült. Polacsek örült Dracsnak.

— Nem gondoltam, hogy megúszod — mondta megnyerő őszinteséggel. — Grunyin nem volt butább nálad.

— Mégis sikerült — felelte Dracs. — Csak elfáradtam.

— Ez a legveszélyesebb. Tudom. Látszólag minden rendben, de az agy nem engedelmeskedik.

Polacseknek vékony muzsikusujjai voltak, és úgy játszott a vezérlőpult műszerfalán, mint a zongora billentyűin. A mobil az alacsonyan szálló felhők alatt haladt, s Dracs kinézett a városra, próbálta kivenni, mi változott meg azóta.

A kapuban Gevorkjan várta. A testes, nagy orrú, kék szemű öreg a kis pádon ült, a tábla alatt, melyre ki volt írva: „A Szovjet Tudományos Akadémia Biotranszformációs Intézete”. Gevorkjan már rég megszűnt ember lenni, fogalommá, az intézet jelképévé vált Dracs szemében és másokéban is.

— Nocsak, te semmit sem változtál — szólt Gevorkjan. — Remekül nézel ki! Majdnem minden kész, azért mondom, hogy majdnem, mert most már rajtam a sor. Te pedig majd sétálsz, pihensz és felkészülsz.

— Mire?

— Hogy megigyad azt a narancslevet.

— Dombi megírta? Egészen rosszak a kilátásaim?

— Bolond vagy te, Dracs, mindig is az voltál. Mit is beszélgetünk itt?! Ez nem épp a legmegfelelőbb hely.

A közeli épület egyik ablaka kinyílt, rajta mindjárt három ej kukucskált kifelé. Az úton, a második laboratórium felől Gyima Gyimov futott, kezében kémcső kék folyadékkal, szórakozottságból hozta magával.

— Nem is tudtam — mentegetődzött —, csak most mondták. És Dracsot elfogta a megelégedettség érzése, mint a tékozló fiút, aki tudja, hogy a konyhában ropognak a fahasábok, és sült bárány illata száll.

— Hogy tehette? — támadt rá Gyimov Gevorkjanra. — Engem értesíteni kellett volna, önnek személyesen.

— Titokról szó sincs — felelte Gevorkjan mintegy mentegetődzve.

Dracs megértette, miért döntött Gevorkjan úgy, hogy csendben hozatja haza. Nem tudta, hogy milyen állapotban tér vissza, Dombi jelentése pedig megijesztette.

— Remekül nézel ki — mondta Gyimov.

Valaki felnevetett. Gevorkjan ráripakodott a bámészkodókra, de mindenki maradt. Az útra virágzó orgonabokrok borultak, és Dracs elképzelte, milyen lehet az illatuk. Cserebogarak reppentek, mint nehéz golyók, és a nap leszállt az öreg épület mögé, melyben az intézeti étkezde volt.

Bementek a hallba, és egy pillanatra megálltak Grunyin fényképe előtt. A többi képről mosolygós arcok néztek le rájuk. Grunyin nem mosolygott, ő mindig komoly volt. Dracs elszomorodott. Grunyin volt az egyetlen, aki látta, ismerte, érezte annak a világnak a kietlenségét, izzó kopárságát, ahonnan ő most megtért.

4

Dracs már a második órát töltötte a vizsgálópadon. Az elektródák ellepték, akár a legyek. Minden sarokban vezetékek. Gyimov a készülékeket bűvölte. Gevorkjan arrébb trónolt, nézte a szalagokat, és közben rá-rásandított az információs táblára.

— Hol alszol az éjszaka? — kérdezte Govorkjan.

— Otthon szeretnék. Megvan még a szobám?

— Úgy, ahogy hagytad.

— Akkor ott.

— Nem ajánlom — mondta Gevorkjan. — Jobb lenne a barokamrában.

— Én otthon szeretnék.

— Erőltetni nem foglak. Ha maszkban akarsz aludni, ám legyen… — Gevorkjan elhallgatott. A görbék nem tetszettek neki, de nem akarta, hogy Dracs észrevegye.

— Mi baj? — kérdezte Dracs.

— Ne forogj! — szólt rá Gyimov. — Zavar.

— Túl sokáig voltál ott. Dombinak már két hónappal ezelőtt szólnia kellett volna.

— Két hónap miatt kezdhettük volna újra az egészet.

— Nana! — mondta Gevorkjan. Nem lehetett tudni, hogy egyetért-e vagy vitába száll Draccsal.

— Hogy gondoljátok, mikor kezdjük? — kérdezte Dracs.

— Akár holnap reggel. Éjjel feldolgozzuk az adatokat. De nagyon kérlek, aludj a barokamrában, A saját érdekedben.

— Ha csak a saját érdekemben, akkor inkább otthon.

— Kérlek. Indulhatsz is, nincs többé szükségünk rád. „Rosszul állnak az ügyeim — gondolta Dracs, miközben elindult az ajtó felé. — Haragszik az öreg.”

Dracs lassan haladt az egyforma fehér ajtók mellett az oldalsó kijárat felé. A munkanap régen befejeződött már, de az intézetben szokás szerint most sem állt meg az élet, csak álomba szenderült. Dracsot az intézet mindig hatalmas klinikára emlékeztette, ahol ügyeletes nővérek teszik a dolgukat, az éjszaka csendjét hirtelen sürgés-forgás töri meg, egy-egy sürgős műtéthez mindenkit riasztanak. A jelöltek és a visszatértek kis lakóépülete a laboratóriumok mögött állt, a kosárlabdapálya mellett. Az épület vékony oszlopai kékesen csillogtak a holdfényben. Néhány ablakból világosság szűrődött ki, és Dracs megpróbált visszaemlékezni, melyik is az ő ablaka. Mennyi időt töltött itt? Alig fél esztendőt.

Hányszor tért vissza esténként ebbe az oszlopos házba, és míg felment az emeletre, a napokat számolta… Hirtelen megállt, rájött, hogy nem akar bemenni, nem akarja újra látni a fogast az előszobában, a kicsorbult lépcsőfokokat a lépcsőházban, a karcolásokat a korláton, a lábtörlőt az ajtaja előtt.

Mit lát majd ott a szobában? Egy másik Dracs életének a nyomait, könyveket és egyéb dolgokat, melyek a múlthoz tartoznak immár…

Elindult vissza, a kutatóépület felé. Gevorkjannak igaza van, jobb lesz, ha a barokamrában alszik, maszk nélkül. Nehéz volt az űrhajóban, és még nehezebb lesz a következő hetekben. Egyenesen a bokrokon keresztül vágott át, és szétrebbentett valami párocskát. A szerelmesek az orgonabokrok közt megbújó kis pádon csókolództak, fehér köpenyük mint jelzőtűz messziről világított. Dracs észrevehette volna, de nem vette észre. Elengedte magát, anélkül hogy tudott volna róla. Ott ilyesmi nem történhetett volna meg. Pillanatnyi lazítás a halált jelentette volna, nem többet és nem kevesebbet.

— Én vagyok, Dracs — szólt oda a szerelmeseknek.

A lány elnevette magát.

— Rettenetesen megijedtem. Sötét van itt.

— Maga ott volt, ahol Grunyin meghalt? — kérdezte a fiú nagyon komolyan. Szeretett volna elbeszélgetni uraccsal, emlékezetébe vésni ezt az éjszakát és a váratlan találkozást. — Igen, ott — felelte Dracs, de nem állt meg, ment tovább, amerre a laboratórium fényei világítottak.

A laboratóriumhoz munkatermek övezte szűk folyosó vezetett. Dracs benézett az első munkaterembe, mely átlátszó fallal volt elválasztva. Sőt úgy tűnt, mintha nem is lenne fal, és a zöldes víz megmagyarázhatatlan módon nem zúdul az ellenőrzőasztalra és a mellette álló két egyformán vékony lányra.

— Bejöhetek? — kérdezte Dracs.

— Ó! — mondta az egyik lány. — Megijesztett. Maga Dracs? Grunyin dublőrje, ugye?

— Eltalálta. Most ki van itt?

— Nem ismeri — mondta a másik. — Maga után érkezett az intézetbe. Fere, Stanislaw Fere.

— Hogyne ismerném — felelte Dracs. — Együtt tanultunk. Egy évvel lejjebb járt nálam.

Dracs tanácstalanul állt az üveg előtt, próbálta kivenni a moszatok szövedékéből Fere alakját.

— Maradjon! — kérlelték a lányok. — Mi is unatkozunk.

— Köszönöm.

— Megkínálnám ostyával…

— Köszönöm, nem szeretem. Szöget szoktam enni. A lányok nevettek.

— Jókedve van. Mások nehezen viselik. Sztaszik is. Dracs nagy nehezen felismerte Stanislawot. Barna halomnak látszott.

— Csak az elején rossz, ugye? — kérdezte a lány.

— Nem, nem igaz — tört ki Dracs. — Nekem most is.

— Ne csüggedjen — mondta a másik lány. — Gevorkjan mindent megtesz. О egy zseni. Attól fél, hogy túl soká volt ott?

— Egy kicsit. Bár előre figyelmeztettek.

5

Természetesen előre figyelmeztették. Nem is egyszer. Akkor az emberek általában kételkedve figyelték Gevorkjan munkáját. Fölösleges kockáztatni, ha van automatika. De az intézet mégis létezett, és a bioformákra szükség volt. A kétkedők csak akkor adták fel állásaikat, amikor Szelvin és Szkavronszkij bioformák leszálltak a Valtonen batiszkafhoz, mely hat kilométeres mélységben feküdt, elszakadt kábelekkel, úszásra képtelenül. Olyan rofeotok, amelyek nemcsak leereszkedtek volna a hasadékba, hanem azt is kitalálták volna, hogyan kell kiszabadítani a batiszkafot és megmenteni a kutatókat, nem léteztek. A bioformák viszont megtettek mindent, amit kellett.

— Elvben — mondta akkor Gevorkjan egy sajtókonferencián, és szavai mélyen bevésődtek Dracs makacs fejébe — munkánkat már rég kitalálták írók, mesemondók százai, olyan részletességgel, hogy a képzelet számára nem is maradt hely. Mi átalakítjuk az ember biológiai struktúráját az igényeknek megfelelően, valamilyen konkrét feladat elvégzésére, miközben fenntartjuk magunknak a lehetőséget, hogy mindezt visszafordítsuk. A dolog legnehezebb része azonban a kiinduláshoz való visszatérés. A biotranszformációnak olyannak kell lenni, mint a ruhának, a védő szkafandernek, melyet levethetünk, mihelyt szükségtelenné válik. Nem akarunk versenyt futni a szkafanderek tervezőivel. Mi, biotranszformátorok, ott vesszük fel a stafétabotot, ahol ők már nem tudnak továbbmenni. A szkafander tíz kilométeres mélységben túl ormótlan ahhoz, hogy benne valaki ugyanúgy dolgozzon, mint a föld felszínén. Ugyanilyen mélységben viszont remekül megvannak bizonyos fajta halak és puhatestűek. Elvben az emberi szervezet átépíthető úgy, hogy ugyanolyan törvények szabályozzák működését, akár a mély vízi halakét. Ám ha ezt elérjük, mindjárt felvetődik a következő probléma. Én nem hiszek abban, hogy egy ember, aki tudja, hogy azután örökké óriási mélységben kell élnie, puhatestű állatok között, teljes értékű marad. De ha képesek vagyunk arra, hogy visszahozzuk eredeti állapotába, a hozzá hasonlók közösségébe, úgy a biotranszformációnak megvan a létjogosultsága, és jó szolgálatot tehet az emberiségnek.

Az első kísérletek akkor folytak a Földön és a Marson. Jelentkező több is volt a kelleténél. A glaciológusoknak és barlangkutatóknak, a vulkanológusoknak és archeológusoknak kisegítő kezekre, szemekre, bőrre, tüdőre, kopoltyúra volt szükségük… Az intézetben az újoncoknak azt mesélték, hogy nem mindegyikük akart azután ezektől az új testrészektől megválni. Az egyik barlangkutatóról, aki kopoltyúkat és hatalmas, sötétben is látó szemeket kapott, az a legenda járta, hogy megszökött a műtőasztalról, amikor vissza akarták adni isten adta formáját. Azt mondják, azóta is a Kitano-Roo jeges vizű, feneketlen hasadékaiban rejtőzik, remekül érzi magát, és havonta kétszer kimerítő jelentést küld a Szpeleológiai Közlönynek új felfedezéseiről. A cikkeket kovakővel karcolja csiszolt grafi ti emezekre.

Amikor Dracs megjelent az intézetben, már ötévi űrrepülés állt mögötte, elegendő munkatapasztalat a rendezőrobotokkal és több cikk a monok epigráfiájáról, Grunyint már felkészítették a biotranszformációra, és Dracs lett a dublőije.

Az a feladat várt rájuk, hogy hatalmas, izzó bolygókon dolgozzanak — valószínűtlen légnyomású és hatszáz-nyolcszáz fokos hőmérsékletű bolygókon, ahol tűzviharok és fergetegek tombolnak. Ezeket a bolygókat feltétlenül meg kellett hódítani, mivel értékes fémek lelőhelyei voltak, és pótolhatatlan laboratóriumokká válhattak a fizikusok számára.

Grunyin a munka harmadik hónapjában halt meg. És ha nem lett volna Dracs és a makacssága, Gevorkjan, még Gevorkjan sem tudta volna letörni az ellenállást. Pedig Dracsnak — Gevorkjan és Gyimov jól tudta ezt — igen nehezen ment a transzformáció. Iszonyú volt reggelenként arra ébredni, hogy ma kevésbé vagy ember, mint tegnap, és holnap még kevésbé leszel az.

Nem, te mindenre kész vagy — mondogatta magának. — Gevorkjan és Gyimov megtárgyalták veled konstrukciós sajátosságaidat, a szakértők elfogadásra mintát hoztak leendő bőrödből, és megmutatták jövendő szemeid térhatású modelljeit. Érdekes volt ez és fontos. De tudatosítani, hogy mindez veled történik, rád vonatkozik, végig lehetetlen maradt.

Dracs látta Grunyint, mielőtt elrepült. Neki sokban hasonlóvá kellett válnia hozzá, sőt ő mint modell továbbfejlesztése volt annak, amit formálisan Grunyinnak neveztek, de már semmi köze nem volt ahhoz az arcképhez, mely a központi laboratórium halijában lógott a falon. Grunyin szakszerűen és tárgyilagosan megírt naplójában a következő sorok olvashatók: „Pokolian rossz beszéd nélkül élni. Ne adja az isten, Dracs, hogy ezt megéld!” Gevorkjan ezért mindenbe belement, hogy Dracs beszélni tudjon, még ha ez bonyolultabbá tette is a biotranszformációt, és újabb hosszú órákat jelentett Dracsnak a műtőasztalon és a forró biofürdőkben, ahol új teste fokozatosan kifejlődött. A legrosszabb volt hát figyelni saját átalakulását és állandóan elnyomni az irracionális rémületet. A rémület nem szűnt meg soha többé.

6

Dracs nagyon is megértette Stanislaw Fere jelenlegi állapotát. Perének a Kronosz mérges, feneketlen ingoványaiban kellett dolgoznia. Dracs helyzete összehasonlíthatatlanul kedvezőbb volt. Tudott írni, rajzolni, emberek közt lehetett, taposhatta az intézet zöld füvét, elmehetett a fehér oszlopos házhoz. Fere az expedíció végéig, amíg vissza nem kapja emberi formáját, arra van kárhoztatva, hogy tudja, közötte és az emberek között, ha más nem, mindig is átlátszó válaszfal lesz. Fere tudta, mire vállalkozik, és nem kevés erőfeszítésébe került, hogy jogot nyerjen erre a gyötrelemre. Dracs kopogott a válaszfalon.

— Ne ébressze fel! — szólt rá az egyik lány.

A barna halom felcsapott az iszaprengetegből, és egy acélszínű hatalmas rája vetődött az üveghez. Dracs ösztönösen hátrahőkölt. A rája a válaszfal közelében megállt. Nehéz, kitartó tekintetével hipnotizálta.

— Félelmetes ragadozók — mondta a lány, és Dracs magában felnevetett. A lány szavai a Kronosz igazi rájáira vonatkoztak, de ez nem jelentette azt, hogy Fere kevésbé vad náluk. Pofájával óvatosan megérintette a válaszfalat, és közben Dracsot nézte. Nem ismerte meg.

— Gyere el, majd hozzám a kék tó partjára! — mondta Dracs.

A következő munkaterem kis előterében fiatal emberek nyüzsögtek, egymást lökdösték az illuminátorok előtt, és a mikrofont egymás kezéből kapkodva, egymás szavába vágva, ellentmondó tanácsokat adtak valakinek.

Dracs megállt mögöttük. Az illuminátoron keresztül, a termet betöltő enyhe ködben különös alakot fedezett fel. Valami kékes, esetlen képződmény lebegett a levegőben a terem közepén, görcsösen felszállt, eltűnt az illuminátorok látóteréből, aztán újra megjelent, egészen másfelől, mint ahonnan várni lehetett volna.

— Szélesebbre nyisd! Szélesebbre! A lábad húzd magad alá! — kiabálta a mikrofonba egy vörösesbarna néger, de hirtelen egy női kéz kikapta a kezéből a mikrofont.

— Ne hallgass rá! Teljesen képtelen a reinkarnációra. Képzeld azt, hogy.

De Dracs nem tudta meg, mit kellett volna elképzelni, mert a furcsa alak eltűnt, majd hirtelen tompa ütődés hallatszott, és a lány szárazon kérdezte:

— Nagyon megütötted magad? Válasz nem jött.

— Nyissátok ki a fedélzeti nyílást! — mondta egy rubensi nőalak, hajfonattal a feje körül.

A vörösesbarna néger lenyomott egy gombot, és előtűnt a korábban láthatatlan fedélzeti nyílás. Átható hideg csapott ki belőle. A meleg levegő betódult, és a nyílás sűrű párával telt meg. A párafelhőben bioforma materializálódott. A néger maszkot húzott rá.

— Itt túl sok az oxigén.

A bioforma ügyetlenül összecsukta szárnyait, előbb az egyiket, aztán a másikat. Közben arra ügyelt, hogy senkit se érintsen. Gömbölyű melle remegett a szapora lélegzéstől. Valószínűd énül vékony keze és lába reszketett.

— Elfáradtál? — kérdezte a rubensi nőalak. A madárember bólintott.

— Növelni kell a szárnyak felületét — jelentette ki a vörösesbarna néger,

Dracs csendben kilépett a folyosóra. Végtelen fáradtság vett erőt rajta.

Csak már ott lenne a barokamrában, levehetne a maszkot, és álmában elfeledkezhetne mindenről!

7

Reggel Gevorkjan morgott a laboránsokkal. Semmi sem tetszett neki, Dracsot úgy fogadta, mintha az tegnap felbosszantotta volna, amikor pedig Dracs megkérdezte: „Valami nincs rendben velem?” — nem is válaszolt, csak a lyukszalagokkal volt elfoglalva.

— Semmi vész — mondta Gyimov, aki láthatóan egy percre sem hunyta le a szemét az éjszaka. — Csak amit vártunk.

— Vártunk?! — csattant fel Gevorkjan. — Várta az ördög! Az úristen megteremtette az embereket, mi meg átalakítjuk, aztán csodálkozunk, ha valami nem stimmel.

— De hát mi van velem?

— Ne félj!

— Fizikailag alkalmatlan vagyok,

— Dehogy vagy az, ne félj! Visszaragasztunk mindent a helyére, de ehhez idő kell, több, mint gondoltuk.

Dracs elhallgatott.

— Túl soká voltál a mostani bőrödben. Te most fizikailag az értelmes lények új fajába, nemzetségébe, családjába, osztályába tartozol. És minden fajtának megvannak a maga nyavalyái, betegségei. Te pedig ahelyett, hogy figyelted volna a reakcióidat és vigyáztál volna magadra, azt hitted, hogy a kutató arra kíváncsi, milyen terhelések hatására reped szét új bőröd, aztán viheti a fene az egészet.

— Ha nem ezt tettem volna, nem végeztem volna el azt, amit tőlem vártak.

— Te hős! — tört ki Gevorkjan. — Mostani tested kór emészti. Olyan kór, mely eddig nem fordult elő az orvostudománybán. És nekünk úgy kell megreparálnunk, ahogy átalakítottunk. Ugyanakkor biztosnak kell lennünk abban, hogy nem leszel torzszülött vagy kibogrom. De ez a mi gondunk. Alaposan ki kell majd vizsgálnunk, addig mehetsz, amerre kedved tartja.

8

Dracs — bár ezt nem lett volna szabad kilépett az intézet kapuján, és a napsugarak pásztázta park keskeny sétányán elindult lefelé a folyóhoz. Nézte rövid árnyékát, és azt gondolta, ha már meg kell halni, mégiscsak jobb volna szokásos emberi külsővel. És akkor meglátta a lányt. Szembejött vele a fasoron, időnként meg-megállt, és a fejét előrehajtva, tenyerét a füléhez szorította. Hosszú haja sötétlett a víztől. Mezítláb volt, és mulatságosan emelgette lábujjait, hogy az éles kavicsok meg ne szúrják. Dracs le akart térni az útról és elbújni a bokrok közé, hogy ne háborgassa külsejével a lányt, de már elkésett. A lány észrevette.

Meglátta az ólomszínű teknősbékát, melynek páncélján, mint egy kisebb teknősbéka, félgömb alakú fej ült, rajta mozaikszernek tömegéből álló, kiugró ciklonszerű szem, mint a szitakötőé. A teknősbéka a lány derekáig ért, rövid „vastag lábakon járt, melyek a páncél alól nőttek ki. Sok lába volt, talán tíznél is több. Páncéljának elülső meredek hajlatán több nyílás volt, négyből csápok álltak ki. A páncél össze volt karcolva, helyenként apró mélyedések futottak rajta szét csillag alakban, mintha valaki éles kaparóvassal ütötte vagy páncéltörő golyókkal lőtte volna. Az egész figura vészjósló volt, akár egy nem evilági kezdetleges harci jármű.

A lánynak földbe gyökerezett a lába, még a tenyerét is elfelejtette levenni a füléről. Szeretett volna elszaladni vagy kiabálni, de nem merte sem egyiket, sem másikat.

„Látod, milyen bolond vágy — szidta magát Dracs —, nem tudsz figyelni.”

— Bocsásson meg! — szólalt meg a teknősbéka. Hangja színtelen volt és gépszerű. A fémmaszk mögül jött, mely a fejét fedte egészen a szeméig. Szeme úgy rezgeti, mintha a mozaikokat rugalmas válaszfal határolta volna.

— Bocsásson meg, amiért megijesztettem. Nem akartam.

— Maga… robot? — kérdezte a lány.

— Nem, bioforma — felelte Dracs.

— Valamilyen bolygóra készül?

A lány szeretett volna elmenni, de elmenni annyit jelentett volna, mint kimutatni, hogy fél. Állt, és valószínűleg százig számolt magában, hogy visszanyerje önuralmát.

— Már visszajöttem — mondta Dracs. — Menjen csak tovább, ne nézzen rám.

— Köszönöm — csúszott ki a lány száján, és megfeledkezve az éles kavicsokról, lábujjhegyen elszaladt Dracs mellett. Majd visszaszólt: — Viszontlátásra!

Lépéseinek nesze beleolvadt a levelek susogásába és az „áttetsző meleg erdő nyugtalan májusi zajaiba. Dracs kiment a folyóhoz, s megállt az alacsony partszegélyen, a pad mellett. Elképzelte, hogy a pádon ül, és hányinger fogta el. Jó volna most rögtön leugrani a mélybe — és vége. Az utóbbi hónapokban ez volt Dracs egyik legbutább gondolata. Hasonló eséllyel ugorhatna akár a Niagara-vízesésbe, akkor sem történne vele semmi. Az égvilágon semmi. Sokkal nehezebb helyzeteket is túlélt már.

A lány visszatért. Csendesen odajött, leült a padra, és kis kezét a térdére téve nézett maga elé.

— Először azt hittem, hogy maga valami gép. Nehéz terhet cipel?

— Nehezet.

— Tudja, olyan szerencsétlenül buktam a víz alá, hogy még most sem tudtam kirázni a vizet a fülemből. Előfordult már magával ilyesmi?

— Igen — mondta Dracs.

— Engem Krisztinának hívnak — szólt a lány. — Itt lakom nem messze, vendégségben vagyok a nagymamánál. Az előbb úgy megijedtem, mint valami bolond, és elszaladtam, magát pedig bizonyára megbántottam.

— Szó sincs róla. Én a maga helyében rögtön elfutottam volna.

— Én csak elmentem és gondolkodtam. Mondja, maga ugyanazokon a bolygókon járt, ahol Grunyin? Biztosan alaposan kijutott magának…

— Ez már a múlté. És ha minden rendben megy, egy hónap múlva rám sem ismer.

— Hát persze.

Krisztina haja gyorsan megszáradt a szélben.

— Tudja, hogy maga az első űrhajós ismerősöm — szólt.

— Szerencséje volt. Maga tanul?

— Tallinban lakom. Ott is tanulok. Lehet, hogy tényleg szerencsém volt. A világon annyi közönséges űrhajós van. De egészen kevés olyan…

— Vagy húsz.

— És azután, amikor már kipihente magát, újra más alakot ölt? Hallá változik vagy madárrá?

— Ilyenre még nem volt példa. Egy transzformáció is sok egy embernek.

— Kár!

— Miért?

— Nagyon érdekes volna mindent kipróbálni.

— Egyszer elég.

— Valami baja van? Elfáradt?

— El — mondta Dracs.

A lány óvatosan kinyújtotta a kezét, és megérintette a páncélt.

— Érez valamit?

— Kalapáccsal kell engem ütni, hogy érezzék.

— Kár! Megsimogattam.

— Sajnálni akar?

— Igen. No és?

„Megsajnált — gondolta Dracs. — Mint a mesében: a szép lány beleszeret a szörnyetegbe, és az bátor legénnyé változik. Gevorkjannak, problémái vannak, elektródái, grafikonjai, ez a lány meg megsajnált — és probléma sehol. Talán csak jól meg kell nézni a virágot, hogy minden úgy legyen, ahogy írva van…”

— Ha meggyógyul, látogasson meg! Tallinn mellett lakom, a tengerparti lakótelepen. Körös-körül mindenütt fenyőerdő. Jó lesz magának ott pihenni.

— Köszönöm a meghívást — szólt Dracs. — Itt az ideje, hogy induljak, még majd keresni kezdenek.

— Elkísérem, ha nincs ellenére.

Lassan mentek visszafelé, mert Krisztina úgy gondolta, Dracsnak nehéz gyorsan menni. Dracs pedig, aki lehagyta volna a Föld leggyorsabb futóját, nem sietett. Engedelmesen mesélt a lánynak azokról a dolgokról, melyeket nem lehet szavakkal kifejezni. Krisztinának úgy tűnt, mindent lát, bár mindent egészen másként képzelt, mint ahogy valójában volt.

— Holnap eljövök a pádhoz — mondta csendesen —, csak nem tudom, hánykor.

— Holnap én valószínűleg nem érek rá — szólt Dracs, mert úgy gondolta, hogy ez csak szánalom.

— Hát majd meglátjuk — felelte Krisztina. — Majd meglátjuk…

9

Dracs megkérdezte Polacsektől, aki a mobil motorjában turkált, hol van Gevorkjan. Polacsek azt mondta, hogy a szobájában. Valami vulkanológusok érkeztek hozzá repülőgéppel, biztosan új bioformát fognak készíteni.

Dracs bement a főépületbe. A Gevorkjan szobája előtti vetkőzőhelyiségben nem volt senki. Dracs hátsó lábaira állt, és levett egy darab tiszta papírt meg egy ceruzát Marina Antonovna asztaláról. A papírt a földre tette, fogta a ceruzái, és megpróbálta lerajzolni Krisztinát profilból. Gevorkjan szobájának ajtaja nem volt egészen becsukva, és Dracs jól kivette öblös hangjának zengését, aztán egy másik, magasabb hangot, amint éppen azt mondta:

— Mindent értünk, és ha más lenne a helyzet, nem erősködnénk.

— De hát nincs senki, egyáltalán senki — zúgott Gevorkjan hangja.

— Kivéve uracsot.

Dracs pár lépést tett az ajtó felé. Most már minden szót hallott.

— Nem arról van szó, hogy Dracs legyen — folytatta kitartóan a vulkanológus. — De hát csak van még hozzá hasonló bioforma!

— Az utóbbi időben nem kaptunk megrendelést. Sarasini pedig csak egy hónap múlva tudja elkezdeni a munkát. Különben sem egészen alkalmas rá…

— Hallgasson meg! A munka mindössze egy óra, legfeljebb kettő. Dracs több hónapot töltött sokkal nehezebb körülmények között.

— Éppen ezért nem vállalhatom a kockázatot. Gevorkjan valamilyen papírokkal zörgött, és Dracs elképzelte, hogy teszi a szalagcsomót a vulkanológusok elé.

— Azt sem tudom, hogy húzzuk ki a bajból, ilyen utazás nélkül is. A transzformációt a legnagyobb óvatossággal végezzük majd. Terhelésről szó sem lehet. Szó sem lehet… Ha elrepül önökkel…

— De kérem, amíg az ön Sarasinije elkészül …

Dracs belökte az ajtót, nem számította ki az ütést, és az ajtó úgy szakadt le, mintha ágyúgolyó érte volna.

Néma csend lett. Három szempár fordult az óriás teknősbéka felé. Az egyik vulkanológus kövér volt, mint a malac.

— Dracs vagyok — fordult hozzá Dracs, hogy mindjárt eloszlassa a zavart. — Rólam beszéltek.

— Nem hívtalak — szakította félbe Gevorkjan.

— Folytassa csak! — fordult Dracs újra a kövérhez. Az Gevorkjanra pillantott, és a torkát köszörülte.

— A Knyeg — vette át a szót a másik vulkanológus, aki aszott volt és szinte elszenesedett — az Oszennyaja szopka[1] kitörése Kamcsatkán. Feltételezzük, vagyis meg vagyunk győződve róla, hogy ha nem tisztítjuk meg a kőzettel eltömődött főcsatornát, a láva a nyugati lejtőre ömlik. A nyugati lejtőn földrengésjelző állomás van. Lejjebb pedig, a völgyben település és üzem.

— Kiürítésre nincs idő?

— A kiürítés folyik. De nem tudjuk szétszerelni az üzemet és az állomást. Ehhez három napra van szükség. Ezenkívül az üzemtől négy kilométerre kezdődik Kuvajevszk. A kráterbe mobilt engedtünk le robbanóanyaggal. Egyszerűen visszadobta. Még jó, hogy nem az állomásra.

Gevorkjan az asztalra csapott.

— Nem engedem, Dracs. A hőmérséklet ott az elviselhető határán van. A legvégső határán. Ez öngyilkosság.

— Engedi — mondta Dracs.

— Hülye! — fortyant fel Gevorkjan. — Lehet, hogy nem is lesz kitörés.

— Lesz — szólt szomorúan a kövér.

Dracs az ajtó felé indult. Az aszott vulkanológus követte. A kövér maradt, vállat vont, és így szólt Gevorkjanhoz:

— Mindent megteszünk, mindent, ami lehetséges.

— Nem arról van szó — ellenkezett Gevorkj an. — Önökkel megyek.

Bekapcsolta a videoszelektort, és hívta Gyimovot.

— Hát ez nagyszerű! — lelkendezett a kövér. — Igazán nagyszerű.

Dracs, miközben keresztülment a vetkőzőhelyiségen, felemelte csápjával a papírdarabot Krisztina profiljával, csomóra gyűrte, és a szemétkosárba dobta. Csápjai olyan gyorsan mozogtak, hogy a vulkanológus, aki lépésnyire követte, nem látott semmit.

10

Az Oszennyaja szopkából széles fekete füstoszlop emelkedett a magasba, magába olvasztotta, barnára festette az alacsonyan szálló felhőket.

A tűzhányó lábához közeli leszállóhelyen több mobil állt, mellettük technikusok felügyeletével robotok orsóhoz; hasonló fúrót raktak össze. A ponyvatető alatt, mely védelmet nyújtott a szemerkélő piszkos eső ellen, de nem védett a széltől és a hidegtől, az alacsony asztalkán kövekkel lenyomtatott rajzok és diagramok hevertek. Dracs a felső diagramot nézegette. A láva nem tudott áttömi az öreg, millió éve eltömődött csatornán. Csak a gázok törtek fel a bazaltdugó repedésein. Ezért szinte percenként újabb repedések keletkeztek a gyenge nyugati lejtőn.

A szondák radiogramjának adatait egy fehér sisakos, tűzvédő szkafanderbe öltözött férfi jegyezte. A másik vulkanológus a megfigyelők közléseit vette. A hírek semmi jót nem ígértek.

Gyimov egy papírt tett Gevorkjan elé, rajta számok voltak, a hőmérséklet és a légnyomás értékei a tűzhányó torkában.

— A végső határ — mondta a legvégső.

Tudta, hogy Dracsot nem lehet lebeszélni, és hangjában tehetetlen szomorúság csengett.

A robbanótöltetek készen álltak.

A kövér vulkanológus sisakot hozott Gevorkjannak és Gyimovnak.

— Egy órával ezelőtt leengedtek a kráterbe egy mobilt mondta bűntudatosan. — Azt akarták, hogy a repedésnél érjen földet. Darabokra tört, és a robbanásnak nem volt semmi eredménye.

— Kuvajevszk keresi — szólt a rádiós. — Megkezdték az üzem szétszerelését, de még reménykednek.

— Közölje velük, hogy várjanak egy órát. Az én felelősségemre.

A kövér vulkanológus Dracsra nézett, mintha biztatást várna tőle.

— Indulhatunk — szólt Dracs.

Gevorkjan felvette a sisakot, ami nagy volt, becsúszott egészen a szemöldökéig. Úgy nézett ki benne, mint egy öreg lovag, akinek egy maroknyi vakmerő csapat élén kell megvédelmezni az országot az ellenséges seregek elözönlésétől. így is maradt meg Dracs emlékezetében.

Dracsot a mobilon az öreg kráter pereméhez emelték. A fáradt vulkanológus piszkos sisakban — az utóbbi három napban megpróbált eljutni a vulkán torkához — megismételte az utasításokat, melyeket Dracs már kívülről tudott.

— A repedés innen is látható. Persze csak akkor, ha jön a füst. Nyolcvan méterre leereszkedik benne. Ott már szabadon mozoghat. A szondák jelzéseiből tudjuk. Lerakja a robbanótölteteket, azután kimászik, és mi távirányítással robbantunk. A dőlés hatvan fokos. Rendben?

A vulkanológus nehezen tudott úgy beszélni az ólom teknősbékával, mint egy emberrel. Annyiszor volt már dolga autoszondákkal, rendezőrobotokkal és egyéb gépekkel, melyek valahogy mind hasonlítottak ehhez a teknősbékához, hogy minduntalan mondogatnia kellett magának, ez itt egy ember, egy bioforma. Ráadásul halálosan kimerítette ez az átkozott vulkán.

— Rendben — felelte Dracs. — Hatvan fok nekem nem számít.

Mielőtt levette a maszkot és odaadta a vulkanológusnak, így szólt:

— El ne veszítse! Még szükségem lesz rá. Nélküle nem hallok és nem tudok beszélni.

— És hogyan lélegzik majd?

— Nem fogok lélegezni. Alig fogok. Az oxigén nekem ártalmas.

— Itt várom — mondta a vulkanológus. Dracs már nem hallotta szavait.

Legurult a meredek lejtőn a kráterbe, és égy másodpercre megállt a repedésnél. Felülről apró kövek hullottak. Mellette, egészen a kráter szélén két mobil lebegett. Az egyikben a vulkanológusok, a másikban Gevorkjan Gyimovval.

A rés valahogy szélesebbnek tűnt, mint várta. Gyorsan megkezdte a leereszkedést, közben szokás szerint regisztrálta a gázok összetételét. A hőmérséklet emelkedett, de nem érte el a határértéket. Aztán a lejtő meredekebb lett, és uracsnak cikcakkban kellett haladnia, időnként két csápon függeszkedve. Másik két csápjával a robbanótölteteket szorította páncéljához. A hegy fújt egyet, s Dracs egészen a falhoz lapult, hogy ne repítsék fel a kitörő gázok. Sietni kellett. Érezte, hogy nyílnak szét a repedések a nyugati lejtőn. A leereszkedés egyre nehezebb lett. A falak csaknem összezárultak, és Dracsnak eleven, mozgó kövek között kellett keresztülvergődnie. Már túl volt a hetven méteren. A gázok hőmérséklete elérte a négyszáz fokot. Emlékezett a diagramra. Még vagy öt métert kell ereszkednie, hogy a dugó biztosan szétrobbanjon. Az utasítások szerint itt is hagyhatná persze a robbanótölteteket, de még öt méter jó volna. Az utat csak a kitörő pára jelezte. A hőmérséklet hirtelen száz fokkal emelkedett. Már érezte a meleget. A tűzhányó megremegett, mintha köhögési roham rázta volna. Dracs felnézett. Még van visszaút. Dracs bemászott a forró hasadékba.

A hasadék kiszélesedett, zsák alakúvá vált, alja pedig olyan volt, mint a rosta. Ilyen forróságot Dracs csak egyszer érzett, a második bolygón. Onnan eljöhetett és eljött. A tölteteket a legbiztonságosabb kőlapra helyezte. De az is remegett. A nyugati lejtő meglehet, hogy már át is szakadt, mint a rongy.

Dracs egyik csápjával a kőzsák felső nyílásához húzódott. A feltörő gázok égették, a hegy megrándult, és csápja úgy szakadt le, mint a kötél. Megmaradt három csápjával gyorsan rátapadt a függőleges falra, így sikerült megtartania magát. Ebben a pillanatban — fent nyilvánvalóan omlás történt — egy léghullám a kőzsák aljához vágta.

Nem félt, nem volt rá ideje. Erezte, hogy sül össze egész benseje. A gázok nyomása a kőüregben megnőtt, s a mozgás egyre nehezebb lett. Az az átkozott öt méter! Egy pillanatra Dracsnak úgy tűnt, hogy már kifelé mászik a hasadékból, és látja a szürke eget. Elkeseredetten és dühödten nekirugaszkodott, mert Krisztina holnap ott lesz a padnál, és mert Gevorkjannak, aki fent várja, gyenge a szíve.

Kikecmergett a kőzsákból, de kiderült, hogy a repedést már elzárták a bazalttörmelékek. Megpróbálta elmozdítani a torlaszt, de rájött, hogy ehhez nincs ereje. Pihenni kell, egy kicsit pihenni. Égett testében az a végtelen fáradtság áradt szét, mely az utolsó napokban azon a bolygón is üldözte, és nem hagyta el a Földön sem.

Dracs állt, beszorulva a hasadékba, a bazalttömbök közé. A dolga most az, hogy megtalálja a torlasz leggyengébb pontját, megkeresse azt a bazaltdarabot, amelyik a legkönnyebben elmozdítható, aztán eltolja úgy, hogy ne omoljon rá az egész dugó. És miközben csápjával fáradtan és lassan vizsgálgatta a bazaltdarabokat, egy gondolat villant belé. Először csak a periférián motoszkált, aztán visszatérve úgy harsant, mint a rádió. Ráeszmélt, hogy az egész vállalkozás meghiúsulhat. Amíg ő nem jön ki, nem kezdik a robbantást. Várni fogják, reménykednek a csodában. A levegőből sem kezdik bombázni a dugót. Várni fognak. Megpróbálják kimenteni, bár ez lehetetlen, és ettől elpusztulhatnak az emberek, és elpusztulhat minden, ami a nyugati lejtőn van és azon túl, a síkságon óvatosan és körültekintően cselekedett, csak azon igyekezett, hogy ne veszítse el az öntudatát, öntudatnál maradni — ez a legfontosabb. Visszatért a hasadékhoz, ahonnan olyan nehezen vergődött ki, leugrott, és ott találta magát a kőlap mellett, ahol a robbanótölteteket hagyta. A kőlap úgy mozgott, mintha táncra perdült volna. Dracs arra gondolt, milyen jó, hogy kívül nincsenek idegvégződései, különben meghalna a fájdalomtól. Égett csápjai ügyetlenül mozogtak. Eltelt másfél perc, amíg sikerült szétcsavaroznia az egyik töltetet, hogy gyújtószerkezetté alakítsa át. Remekül ismerte ezt a rendszert. Ilyen töltetek voltak nála a bolygón is. A töltet csak jelzésre kapcsolódott be, de ha az ember ismeri a rendszert, a láncot maga is bekapcsolhatja.

Úgy gondolta, ha végez a munkával, mielőtt zárja a láncot, hagy magának néhány másodpercet, hogy gondoljon valamire, ahogy még utoljára illik. De amikor végzett, kiderült, hogy nincsenek másodpercei.

A robbanás mindenkit váratlanul ért, kivéve a fáradt vulkanológust, aki a kövek között hasalt, és ugyanazt gondolta, mint Dracs.

A tűzhányó megremegett és félmoraj lőtt. A vulkanológus a kövekhez lapult. A kráter fölött köröző két mobil úgy repült fel, mint száraz falevél, a pilótáknak alig sikerült ellenőrzésük alá venni a gépeket. A narancsszínű láva a régi torokba zúdult, és narancslével kezdte megtölteni a krátert. A vulkanológus szaladni kezdett lefelé a lejtőn: nem tudta, hogy a lávafolyam néhány perc múlva éppen arrafelé tör utat magának…

11

Krisztina elment a folyóparti pádhoz; nagyon meleg volt. Amíg uracsra várt, kedvére kifürödte magát. Aztán olvasott egy darabig. De Dracs nem jött. Napszálltáig várta. Hazamenet az intézet kapujából látta, hogy a felszállóhelyről nagy mobil emelkedik a magasba. A mobilban biztosan Dracs repül el valamilyen feladatra, gondolta magában. Ezért is nem tudott jönni, de ha visszatér, biztosan eljön. És Krisztina elhatározta, hogy amíg ott nyaral, mindennap várni fogja apadnál.

A nagy mobilban Gevorkjant szállították kórházba. A vulkánnál még valahogy tartotta magát, aztán hazatért és összecsuklott. Gyenge volt a szíve, és csak Moszkvában menthették meg.

Téri Sarolta fordítása

KIR BULICSOV NOVELLÁI

1

Talán Ben Bova írta meg, talán Róbert Sheckley vagy Frederik Pohl, tehát a Science fiction valamelyik élő nagysága, hogy hogyan is kell a valóságot egyetlen mozdulattal a képzelet világába emelni, szabadjára engedve ezzel a legfurcsább lehetőségeket úgy, mintha kinyitnánk egy kaput, amelyen át démonok tódulnak megszokott világunkba.

„Végy egy antikváriumot — szól a recept olyat, amilyet bárhol láthatsz, bármelyik városban a Föld kerekén, kicsit, kopottat, porosat, szűkét, telve rendetlenül felhalmozott könyvekkel és mindenféle tárgyakkal, amelyeket a félhomályban nem is lehet felismerni. Végy hozzá egy öreg antikváriust vagy fiatalt, ha az ellentét jobban tetszik, tehát egy embert, aki már azért is titokzatos jelenség, mert régi holmikkal kereskedik. Fokozd a rejtélyességet azzal, hogy az antikvárius nem szolgál ki senkit, nem áll szóba senkivel, elbújik boltja hátterében, nem fogadja a köszönést, érthetetlen szavakat mormol. Ezzel megvan a helyszín és a főszereplő. Ha most ebbe a boltba belép valaki, akit a véletlen, a nyomorúság vagy a kíváncsiság vezetett oda, és csökönyösen meg akar vásárolni valamit, akkor a konfliktusos helyzet is kész. Ezután már csak azt kell kideríteni vagy bebizonyítani, hogy az antikvárius nem földi ember, hanem marslakó, aki az invázió előtt kikémlelni jött az emberiséget, és a novella kész, csattanós befejezése már gyerekjáték.”

A recept nem rossz. Jó minőségét az is bizonyítja, hogy így kezdődik Balzac regénye, A szamárbőr, az élőírások szerint bonyolódik H. G. Wells elbeszélése A varázsbolt, nem is beszélve arról a számtalan fantasztikus históriáról, rémtörténetről, sci-fi novelláról, amelyek szinte szóról szóra ezt a módszert követik.

De ne törődjünk most az utánzókkal, a felhasználókkal és a feldolgozókkal, tehát azokkal, akik eredeti ötletek nélkül fognak tollat, vagy ülnek írógépük elé, nézzük meg inkább az ajánlott metódus lényegét.

Itt van körülöttünk napjaink valósága, tárgyaival, embereivel, konfliktusaival, múltjával és jövőjével. Itt vannak az ablaküvegek, a telefonok, az autók, a cigaretták, a hivatali íróasztalok, a patkók, a rakéták, a paprikaszórók, a megfogható, felhasználható, elpusztítható gyártmányok és eszközök végtelen számban és mindennapos realitásukban. Vagy itt vannak a lakásuk falai mögé bújt emberek, az utcák járókelői, metrók, repülőgépek, tengeralattjárók utasai, szövőgépek, atomerőművek, szójamalmok vagy számítógépek kezelői, arcukon két szemmel, egy szájjal és egy orral, agyukban és lelkűkben pedig felderíthetetlen titkokkal. Elég, ha a felsorolt tárgyakat és személyeket felruházzuk valamilyen új vagy szokatlan tulajdonsággal, és megnézzük, hogy mi lesz ennek a következménye. Ha például egy ablaküveg megőrzi a rávetődő képeket, tehát ha furcsa módon memóriája lesz, akkor már készen is van az „emlékező üveg”, Bob Shaw világhírű novellájának főszereplője; ha egy autó nem benzinnel, hanem vezetőjének vérével megy, akkor előttünk áll Josef Nesvadba kitűnő elbeszélésének hőse, a „vámpírautó”, de folytathatnánk a sort, s kideríthetnénk, hogy a találomra felhozott tárgyak és emberek mind központjába kerülhetnének egy-egy fantasztikus novellának.

Azt akarnánk ezzel mondani, hogy a körülöttünk levő világ szőröstül— bőröstül, mindenestül fantasztikus? Ezt talán nem. De azt mindenképpen, hogy át van itatva a fantasztikum lehetőségeivel és nemcsak akkor, ha a szavakkal játszunk, ha képzeletünket nekieresztjük, hanem valóságosan is. Sorolhatnánk a történelem és az emberi élet véletlenjeit, nem feledve természetesen azt, hogy a véletlenek mögött, törvényeket találunk, de azt sem, hogy a törvények sohasem jelennek meg a maguk tisztaságában. A fantasztikum itt van, bennünk és körülöttünk, csak észre kell vennünk, ki kell emelnünk szürke környezetéből, meg kell erősítenünk elütő vonásait, szembe kell állítanunk tapasztalatainkkal, az órák és az események megszokottságával. És ekkor a szűk és homályos antikváriumból rejtélyes helyszín lesz, a régiségkereskedőből marslakó, időutazó vagy távoli bolygók küldötte.

2

Kir Bulicsov kötetünkben közölt elbeszélései szinte kivétel nélkül mintapéldái lehetnek a fent említett irodalmi módszernek. Az író, aki nálunk korábban megjelent regényében, Az utolsó háborúban hatalmas űrhajót küld egy távoli bolygóra, különös élőlényekkel népesíti be könyvének lapjait, tehát él a tudományos-fantasztikus irodalom hagyományos eszközeivel, ezekben a novellákban többre vállalkozik, a Földön marad, itt keresi meg a mondandójához szükséges témákat. Persze most sem hiányoznak írásaiból az űrhajók, a robotok, a világűr messzeségei, a kalandok és a veszedelmek vagy a helytállás nagy példái, de legjobb írásaiban a mai valóság képén vagy fényképén fedezhetjük fel a fekete-fehér foltok között felpirosló fantasztikumot.

Különösen jól érezhető ez az olyan novellákban, mint a Beszélhetnék Nyinával? a Türelem vagy a Kozarin professzor koronája. Mindhárom írásban valamilyen gép vagy eszköz ad lehetőséget a fantasztikumra, egyikben egy múltba kapcsoló telefon, a másikban egy elrontott csónakmotor, a harmadikban a lomok közt kallódó érdekes találmány.

Képzeljünk el egy telefont, amely összeköthet bennünket a múlttal, illetve a jövővel, amely ennek következtében már nem is telefon, hanem emlékező vagy jövendőmondó gép, reményt ad nehéz helyzetekben, emlékeztet a nehéz: helyzetekre. Az egyszerű szerkezet felveszi a történelemkönyvek és jóslatok tulajdonságait, alkalmat adva arra, hogy a szereplők segítsenek egymáson, megmutathassák emberségüket.

Kozarin professzor koronája, ez a bütykökkel ellátott széles abroncsféle, arra való, hogy az egyik ember képes legyen átélni és megérteni a másikat, annak minden gondolatát, szándékát, érzését, tehát amolyan telepatikus eszköz, az empátia kibemetizált változata.

A gyárilag, szándékosan elrontott csónakmotor Bulicsovnak arra jó, hogy az emberi találékonyságról és makacsságról beszéljen, a szerkezet még ebben a szituációban is — amelyet más írók esetleg a szatíra irányába toltak volna — összekötő kapoccsá, hasznos és értelmes emberi kapcsolatok katalizátorává válik.

A szerkentyűk, bármilyen érdekesek és fontosak is, alárendelt szerepet játszanak, csak közvetítenek, legalábbis első látásra így tűnik. De ha jobban belegondolunk, akkor arra kell rájönnünk, hogy az író tulajdonképpen fontos emberi tulajdonságok létét hiányolja vagy kevesli, ezeket helyettesíti fantasztikus találmányaival. Mert ha az emberek ismernék a jövőt és bíznának benne, akkor nem lenne szükségük félrekapcsoló telefonra, ha nyíltan és őszintén beszélnének egymással, akkor fölösleges lenne Kozarin professzor koronája, ha a tehetségeket biztos módszerrel tudnák kiválasztani, akkor nem gyártanának szándékosan elrontott csónakmotorokat.:

Bulicsov találmányai tehát az emberek javát, fejlődésüket, a társadalmi élet kedvező feltételeinek megteremtését, az emberi méltóságot szolgálják, vagyis a humanizmust a maga legtisztább formájában.

3

Könnyű észrevennünk ezt a humanizmust az említett történetekben, de mit kezdjünk a kötet más írásaival, a Nehéz gyerekkel, a Hótündérrel, a Kettészakított élettel vagy A bioformával?

Bármilyen szokatlan, bármennyire idegen élőlények is bukkannak fel ezekben az írásokban, a kapcsolat köztük és az emberek között nem ellenséges, a problémát inkább a megértés és a közeledés nehézségei okozzák. Az elrabolt Nagyezsda nehezen teremt kapcsolatot rabtársaival, a tengeri uborkákhoz hasonló élőlényekkel, Katyerinának is sok türelemre és szeretetre van szüksége, amíg az idegen bolygóról hozzájuk került „kiéhezett, agyonfázott majmocskával” megérteti magát. Bulicsov nehéznek, fárasztónak tartja, de nem lehetetlennek a különböző értelmes élőlények — magyarán szólva az emberek — közti megértést. Néha azt érezzük, hogy azért távolítja el irtózatos messzeségre egymástól ezeket az élőlényeket, hogy még erőteljesebben demonstrálhassa alaptételét. A Hótündér című novellában még arra is vállalkozni mer, hogy finom eszközökkel megrajzolt szerelmet mutasson be a földi férfi és az idegen lány között, akinek pedig a szervezete ammóniára épült.

Ezek a „kapcsolatfelvételek” azonban csak a cselekményét jelentik Bulicsov novelláinak. Mert fő mondandójuk az, hogy értelmes élőlényt igazában a másokért vállalt áldozat, néha az önfeláldozás emeli a biológiai létezés fölé. Az ólomszínű teknősbékára emlékeztető csúf bioforma életét teszi kockára és veszti el, amikor kötelességét teljesítve, egy vulkánkitörésnél megmenti a vulkán közelében élő embereket. Az író ezekben a különleges formákban, a hótündérben, a majmocskában, a tengeri uborkákban, az ólomszürke teknősbékában emberi gondolatokat és érzelmeket magasztosít fel, utalva arra, hogy a hasonlóság nem a külsőben, hanem a tettekben és a tetteket elindító lelki-szellemi motívumokban található.

4

Ha Az utolsó háború című regényével kapcsolatban azt írhattam, hogy „Bulicsov ismeri az embereket, tud róluk minden jót és rosszat, és mégsem esik kétségbe”, akkor még inkább érvényes ez a megállapítás a kötetünkben közölt novellákra.

Sajnos, az íróról keveset tudunk. Csak írásait vallathatjuk, őt magát nem kérdezhetjük meg. A Kirill vagy Kir Bulicsov írói név. Életrajzát, fényképét — tudomásom szerint — nem közölték sem a lapok, sem a folyóiratok. Nem szerepel a nyilvánosság előtt, nem vesz részt író-olvasó találkozásokon. A neki szóló leveleket a kiadó és a szerkesztőségek továbbítják.

Nagyon keveset tudunk róla. Az bizonyos, hogy tekintélyes és termékeny tudós, akinek munkássága egyébként meglehetősen távol áll a tudományosfantasztikus irodalomtól, és aki — talán éppen ezért — lemond a személyes és látványos sikerekről, és szigorúan őrzi inkognitóját.

Bizonyos az is, hogy első tudományos-fantasztikus novellái 1965-ben jelentek meg folyóiratokban és antológiákban és azóta többször is kiadott önálló, gyűjteményes kötetekben. Két sikeres novellaciklust írt (Csodák Guszlárban, A kislány, akivel semmi sem történik) és több ifj úsági és kalandregényt, köztük Bandula tábornok kardja címmel történelmi regényt Burmáról. Regényeit, novelláit számos nyelvre lefordították a Szovjetunióban és külföldön. A magyar olvasó is ismeri néhány elbeszélését az Univerzum, illetve a Galaktika lapjairól, olvashatta két kiadásban megjelent fontos könyvét, Az utolsó háborút.

Ha személyéről keveset tudunk is, de írásaiból jól ismerjük. És talán ez a legfontosabb.

Kuczka Péter

1

szopka — kis tűzhányó Távol-Keleten (a ford.)

Content

Bulicsov Kir Kettészakított élet

Kir Bulicsov Kettészakított élet

BESZÉLHETNÉK NYINÁVAL?

KETTÉSZAKÍTOTT ÉLET

1

2

3

4

5

6

KOZARIN PROFESSZOR KORONÁJA

NEHÉZ GYEREK

1

2

3

HÓTÜNDÉR

TÜRELEM

AZ EMLÉKEZET ELSŐ RÉTEGE

TILTAKOZÁS

VÖRÖS SZARVAS — FEHÉR SZARVAS

HA NINCS MIHAIL…

1. MARINA:

2. RAISZA:

3. MIHAIL:

4. MARINA:

A BIOFORMA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

KIR BULICSOV NOVELLÁI

1

2

3

4

1