Брукнер Карл

Золотий фараон

Карл Брукнер

ЗОЛОТИЙ ФАРАОН

Гробниці. Шукачі пригод. Дослідники

З німецької переклала Катерина Гловацька

Перекладено за виданням: Karl Bruckner. Der goldene Pharao. Verlag fur Jugend und Volk, Wien, 1957

Художник ГАНС ТОМАС

РОЗКРАДАЧІ ГРОБНИЦЬ

ТРИ ТИСЯЧІ ТРИСТА РОКІВ ТОМУ

Густа мла огорнула все, що діялося за давніх-давен на єгипетській землі.

Правда, ми добре знаємо імена багатьох фараонів, які тисячоліття тому владарювали в країні над Нілом.

Ієрогліфи, викарбувані на камінні храмів та гробниць, розповіли нам про їхню діяльність. Потлілі від часу папіруси розкрили свої таємниці перед допитливим людським розумом. Та розповідаючи про давні події, про те, що сталося з гробницею фараона Тутанхамона, я повинен заплющити очі.

I тоді розсувається мла.

В моїй уяві зринають постаті грабіжників, що вночі пробралися до фараонової гробниці.

Я чуні їхню розмову, потай стежу за їхнім злочинством і тепер можу розповідати…

Каменяреві Менафту ставало моторошно. Десь вив шакал. Менафт біг останній за вервечкою братчиків-злодіїв, що скрадалися в нічній пітьмі Долиною царських гробниць. Ніхто не прикривав його ззаду. Каменяр здригався на саму думку, що з пітьми от-от кинеться на них вартівник мертвих — бог Анубіс.

Менафт сам бачив, як жерці несли до гробниці фараона Тутанхамона дерев'яну статую того божества — собачий тулуб із головою довговухого шакала. Вилискуючи чорною фарбою, він лежав на визолоченому постаменті, і люди, глянувши на нього, жахалися. Жерці поставили статую при вході до скарбниці — вартувати померлого фараона, що по смерті перетворився на бога Осіріса.

Увесь день сонце немилосердно розжарювало скелясті гори, і тепер вони аж пашіли. Та Менафта все одно проймав дрож. Він ще дужче затис під пахвою плетену торбу з бронзовим начинням і вище підтяг на стегнах пов'язку. Оце ж міг би спокійно спати в своїй мазанці на березі Нілу! Він картав себе, що погодився на небезпечне, злочинне діло, послухав Сейтахта, теслю з царських художніх майстерень.

Незліченні скарби сховано у фараоновій гробниці, це так; але яким чином Сейтахт гадає скористатися з них? Навіть коли б він, як казав, виміняв їх через певну особу на глеки з олією та вином, на збіжжя й худобу, все одно раптове збагачення теслі чи каменяра відразу впало б усім в око.

А про трьох інших ще менше можна було б подумати, що вони забагатіли чесною працею. Гончар Еменеп — це знали всі — ледве заробляє дітям на хліб, аби не вмерли з голоду. Водонос Мунхераб взагалі не мав постійного заробітку. Вдень він помагав на будовах храмів і царських гробниць, а вночі вкладався спати на оберемку соломи просто неба. Найнужденніша очеретяна халупа над Нілом видалася б йому справжнім палацом. Хенум, весляр, був рабом високого урядовця на ім'я Поа. Навіть пов'язка на стегнах та плетені сандалі були власністю його пана.

Менафт звів очі до нічного неба. Зловісно виблискували зірки. Серед численних богів єгиптян не було жодного, хто захищав би розкрадачів гробниць. А скільки тих богів стежитиме за ним, коли він торуватиме своїм братчикам дорогу до фараонової гробниці! Хіба що бог сонця Ра не може бачити його, бо саме пливе на своєму божественному човні у потойбічний світ. Та вранці, тільки-но він злине вогненним соколом у небесну блакить, як бог Анубіс, шакалоголовий вартівник мертвих, неодмінно розповість, який злочин вчинив Менафт уночі. Жахливої кари зазнає він, якщо бог сонця викаже жерцям його ім'я. З одного злодія, що розкрадав гробниці, здерли шкіру, посадовили на палю, а тоді, після страшних тортур, розіп'яли на хресті.

Зі страху Менафта знову пройняв дрож. Він нерішуче спинився. Протягло і жалібно завив шакал. Нажаханий Менафт прислухався. Чи то не бог Анубіс нагадує про себе? А може, він уже й женеться за ним?

Ось виття чути ближче. Воно відлунюється від скелястих гір, що оточують Долину царських гробниць. Богиня неба Нут, владарка всіх богів, напевне, почула застережливий Анубісів зойк. Над скелями вже здійнявся Йо, бог-мисливець. Його молодий серп схожий на криву шаблю. Ану ж як Йо кинеться вниз і порубає на гамуз оцих злодіїв разом із Менафтом?

А Сейтахт із трьома братчиками безжурно прямували собі далі. Чи вони посліпли й поглухли з жадоби поживитися золотом у фараоновій гробниці? Хіба вони не бачать Йо? Хіба не чують, як виє Анубіс?

Серце так калатало Менафтові в грудях, що він зупинився, дивлячись на своїх спільників. Може, спробувати завернути їх? Та навряд чи це пощастить. Вони наче збожеволіли від того золота. І коли вони не бояться навіть розгнівити богів, то як він, Менафт, зможе їх спинити? Найдужче шкода Сейтахта. Цей тесля — добрий товариш. Він власноруч зробив і подарував Менафтові чорну дубову скриньку з прегарно вирізьбленим віком. Згодом, коли Менафт помре, цю скриньку, найкоштовнішу його річ, покладуть йому до могили.

Як хотілося йому застерегти Сейтахта від загибелі! Та це неможливо. Вартівник мертвих Анубіс вив знову. Те жахливе виття лунало каменяреві у вухах, немов звуки помсти з того світу. Боронячись, він затулив голову плетеною торбою і пригнувся аж до землі. Може, Анубіс не завважить його, коли люто кинеться на грабіжників?

Менафт настрахано дослухався. Здаля почулася «хода, спершу ледь чутна, згодом гучніша. Хтось наближався… Чи не бог Анубіс?

Застогнавши, каменяр затулив обличчя долонями. Його штовхнули в спину. Зойкнувши, він упав долілиць на землю і нараз почув гнівний Сейтахтів голос:

— Що сталося? Чого ти відстав? Підводься! І ходімо!

Менафт спантеличено дивився на темну постать.

— Чи ти не чув, як вив шакал? — прошепотів він. — То Анубіс вартує фараона. І Йо вже зійшов, стежить за нами. Я не піду туди.

Сейтахт розлючено просичав:

— У тебе розуму, як у дитини. Йо нічого не бачить, коли він сходить на небо молодиком. Ця ніч — для грабіжників. Я недаремно ждав до сьогодні.

— Але ж богиня Нут усе бачить і чує.

Тесля нижче нахилився до Менафта й знову просичав крізь зуби:

— Боги не зважають на таких, як ми. Це я знаю напевне. Якось уночі я простягав руки до зірок і сварився на них. Мені кортіло дізнатися, чи боги помстяться, але вони мовчали.

Каменяр трохи підвівся з землі, спираючись на руку, і сказав:

— Зірок стільки, що й не злічити. Не всі з-поміж них боги, декотрі навіть імен не мають. Та якби ти проклинав могутніх богів, вони знищили б тебе.

Сейтахт зневажливо махнув рукою.

— Я проклинав володарку неба Нут, богів Гора й Амона, Шy і Пта, Ісіду й Осіріса. Проклинав їх, сподіваючись, що вони обуряться. Але глянь на мене — чи не я стою перед тобою живий і здоровий? Слухай: жерці у храмах брешуть, розповідаючи, ніби сонце — то бог у багатьох проявах.

Жахнувшись блюзнірських слів, Менафт виставив долоні перед теслею.

— Мовчи! Я не хочу загинути разом із тобою. Можливо, боги сонця не чують тебе, бо тепер ніч. Але ж уночі владарюють Осіріс та Анубіс. Вони страшно покарають тебе, якщо ти насмілишся ввійти до фараонової гробниці.

— Отже, вони мене покарають? Конче мене? — глузливо пінтам тесля. — Тоді поясни, чому боги не покарали інших розкрадачів, що задовго до нас тягали золото з царських скарбниць? Тут, у долині, майже кожну гробницю сплюндровано, ти це знаєш не згірше за мене.

— Авжеж, тільки я знаю і те, що багатьох грабіжників спіймала варта Міста мертвих. Бідолах так катували, що їхні зойки чули аж на тому березі Нілу.

— Гаразд, гаразд, це правда, але я тебе питаю: хто ж тих дурнів покарав? Хіба ж боги?

Каменяр мовчав, і Сейтахт повів далі:

— Милувати чи карати можуть тільки люди, а не кам'яні чи дерев'яні статуї богів. Вони не живі, їх зробили ми, люди. Хіба ти сам не допомагав видовбувати з каміння постаті богинь Ісіди, Нефтіди, Нейт і Селкет на фараоновому саркофазі? Своїми руками, своїм струментом ти створював богів. Подумай, Менафте, які ж безсилі наші боги, коли вони потребують допомоги людей, аби з'явитися їм на очі.

Менафт підвівся і розгублено втупився в небо. Сейтахт сказав те, над чим уже давно замислювався він сам. Інколи він довго стояв перед якимось старовинним храмом, придивляючися з цікавістю ремісника до статуй богів. Тоді він відчував глибоку повагу тільки до людей, що зробили ці витвори мистецтва. Та коли жерці в храмі Амона ладналися до жерти і молитов, коли вони урочисто йшли, оповиті хмарами фіміаму, і під глухий спів зникали в святому храмі, — тоді Менафтові завше здавалося, що він відчуває близькість божества.

Сейтахт торкнув рукою задуманого каменяра.

— Ходімо, ходімо, — нетерпляче звелів він. — Ніч недовга, а в нас багато роботи. Осіріс — Тутанхамон прагне позбутися золота, яким напхано його гробницю.

— На тому світі йому не треба стільки золота. Цей тягар для нього заважкий, — почувся хрипкий голос позаду Сейтахта.

То нечутно підійшов весляр Хенум. Чорне обличчя нубійця здавалося темною плямою на тлі осяяного зорями неба. Його могутні плечі здригалися від притлумленого сміху.

— Я часто бачив його, маленького фараона, коли на річці він із очеретяного човна полював на качок. То був гарний хлопець. Якось він проплив повз мене, тільки дивився вгору, суворо й гордо. Я мерщій кинувся ницьма на землю. Він справді був як молодий бог. Але сьогодні я заберу в нього всі скарби.

І Хенум засміявся глухим сміхом.

— Ти нічого не забереш звідти, — гримнув на нього Сейтахт. — Винесеш тільки те, що я навантажу тобі на плечі. А що саме — то вже моє діло. Як спробуєш винести з гробниці бодай дрібничку без мого дозволу, я тебе вб'ю.

Хенум похнюпився й пробубонів:

— Мій пан Поа велів мені набрати скарбів, скільки донесу. Та ще й пильнувати, щоб ви не залишили чогось коштовного. Так наказав мені пан.

— Іди, клята душа! — вилаявся Сейтахт і штурхонув нубійця в спину. — Йди, або я розповім твоєму панові, який ти базіка. Коли він дізнається, що ти згадував його ім'я, він звелить вирвати тобі язика.

Сейтахт іще раз штурхонув раба так, що той аж поточився. Тесля потяг за собою Менафта.

— От не вміє цей дурень тримати язика на припоні, — мурмотів він, гніваючись. І нараз збуджено додав: — Ти не повинен був знати, хто посилає нас сюди. Коли я хитрощами довідався про це, то весь час стерігся, аби не прохопитися комусь іншому. Мені досить того, що вартових у долині підкуплено і сьогодні вночі вони міцно спатимуть. Чи ти справді гадав: я подамся до царських гробниць, не впевнившись, що нам нічого не загрожує?

Менафт не міг вимовити й слова. Його приголомшило те, що вибовкнув базіка Хенум. Нарешті він збагнув, що Поа, писар при дворі нового фараона Хоремхеба, і є та висока особа, яка обіцяла виміняти всі награбовані скарби на олію, вино, збіжжя та худобу. І страх його відразу зник. Писаря Поа опікав всевладний Мей. А тому ще за життя рано померлого Тутанхамона дали титул: «доглядач будови на місці вічності, охоронець скарбниці, головний придворний писар». Мей був улюбленець і фараона Ейє, що по смерті Тутанхамона владарював над Верхнім і Нижнім Єгиптом. Тепер Мей слугував новому фараонові — Хоремхебу, обіймаючи високу посаду «носія віяла з лівого боку» та «керівника Амо нового свята в Карнаку». Мей був чи не наймогутніший з-поміж урядовців обох Єгиптів.

Невже й цього високого державця можна підкупити коштовностями з гробниць? Він же неймовірно багатий. Тисячі рабів працюють в його володіннях.

Менафт схопив теслю за руку.

— Скажи мені, великий пан Мей теж знає, що ми…

Каменяр не доказав своєї думки до кінця. Вона видалася йому надто жахливою.

Сейтахт збагнув не зразу. А тоді тихенько засміявся і мовив ніби сам до себе:

— Поа — великий пан, а Мей — ще більший. Та що вища в них посада, то більша й зажерливість.

— Отже, ти не знаєш?

Тесля заперечливо похитав головою.

— Я ж тобі вже казав, що Поа не розмовляв зі мною. До мене прийшов посередник і дуже обережно повів мову про поважного пана, що знає, буцімто я — добрий майстер, умію робити гарні скриньки, вирізувати на дереві постаті й написи. А ще він сказав: той поважний пан добре пам'ятає, що я допомагав робити чотири визолочені саркофаги для Тутанхамонової гробниці.

Сейтахт на мить замовк і нараз засміявся:

— Цей поважний пан велів переказати мені, що знає: я — один з тих майстрів, котрі складали чотири визолочені саркофаги у самій гробниці.

Знову Сейтахт замовк, наче замислився. Зненацька він голосно вигукнув:

— Просто віри не ймеш, яка пам'ять у того писаря, адже по смерті молодого фараона вже збігло одинадцять років!

— Як ти гадаєш, чи той пан знає, що я тоді теж працював над фараоновим саркофагом?

Тесля засміявся й поклав руку Менафтові на плече.

— У своєму ділі ти митець, та глузду в тебе, як у бегемота. Звісно, Йоа добре обмізкував, хто може викрасти для нього золото. Тут усе продумано. Навіть те, що на допомогу нам послано Еменепа, гончара. Для золота, що ми повиносимо звідти, Еменеп зробить гарні пузаті дзбани з вузькими шийками. Коли вони стоятимуть серед сотень таких самих дзбани з вином у льоху будинку Поа, нікому й на думку не спаде, що в них сховано золоті скарби з фараонової гробниці.

— Ці дзбани Еменеп робитиме у своїй гончарні?

— Казна-що питаєш, Менафте. Він працюватиме в іншій гончарні, десь у глинищі над Нілом. Тільки, звісно, у володінні Поа, можеш мені повірити. І жодна людина не побачить, як працюватиме Еменеп.

— А що станеться, як він вибовкне комусь таємницю?

— Того ж дня й загине. Спитайся Мунхераба — він тобі розкаже, де нільські крокодили чигають на базік, що їхнього язика побоюється високий урядовець.

Та Менафт ніяк не міг заспокоїтись:

— Але ж наглядач Міста мертвих повинен повідомити: сплюндровано ще одну гробницю.

Сейтахт аж застогнав з нетерплячки.

— Скільки ще треба тобі пояснювати, що бог-місяць Йо — німий та сліпий. І такий же німий та сліпий царський наглядач з усією своєю вартою.

Каменяр заломив руки:

— О могутній Пта! Мені здавалося, що тільки я — погана людина, на яку Осіріс колись нацькує Анубіса. Але урядовці Міста мертвих ще гірші за мене.

— Вони такі вже тисячу років, — байдуже зауважив тесля. — Згадай гробниці на західному березі в Місті мертвих. Чи можеш пригадати з-поміж них хоч одну, досі не пограбовану? А хіба ти не знаєш, що злодії побували навіть у величних пірамідах біля Мемфіса? Як могли вони знайти потаємні входи, а тоді пробратися крізь усі лабіринти та інші перешкоди? Звісно, тільки з допомогою втаємничених осіб. Гробниці в пірамідах перших великих фараонів спорожніли вже тисячу років тому. Запевняю тебе, якби я був фараоном, то звелів би тільки забальзамувати своє тіло після смерті й поховати в кам'яній гробниці без жодної золотої речі. І хай би всі знали про це, аби я міг спокійно спочивати у вічності.

— А як би Осіріс дізнався, що ти — фараон, коли б ти постав перед ним у вбогому вбранні? Він не впізнав би тебе в гурті безіменних небіжчиків, і ти втратив би всі свої привілеї. Та ще й тяжко працював би там, як простий люд.

Безбожний тесля, глузуючи, благально глянув на небо.

— Ой Менафте, який же ти дурень. Якщо-в підземному царстві є бог Осіріс, то він має знати, хто з'являється перед ним, — фараон чи простий чоловік, такий як ти або я. І коли Осіріс — бог справедливий, то повинен судити поганого фараона так само суворо, як і поганого теслю.

— Отже, ти визнаєш, що боїшся кари на тому світі?

Сейтахт простяг руки долонями вгору.

— Кари? За віщо? Я беру золото, що без усякого вжитку лежить у коморах глибоко під землею. Писареві Поа кортить його мати. За те золото він дасть нам олії, вина та інших добрих речей. Тим золотом не змогли б скористатися ні я, мі ти, ані хто з-поміж нас.

— То правда, — затинаючись відказав Менафт. — Золото має тільки високе панство, а ремісники чи селяни і в очі його не бачать.

— Чого ж ти боїшся божої кари? Бери приклад з Мунхераба, Хенума чи Еменепа. Їх вабить не золото, а те, що за нього дадуть. Царські могили грабуємо не ми, а той, хто примушуй нас це робити. І хай Осіріс карає його, а не нас.

Менафт закопилив нижню губу. Сейтахтові слова позбавили його певності. Мовчки проступав він поруч товариша долиною і думав: отже, сонце — не бог? І місяць — не бог! І немає на небі й на землі взагалі богів? Виходить, Сейтахт не брехав. Він і справді образив богів, а вони мовчать. Мовчазні і безборонні лежали по своїх гробницях і численні фараони. І хоча за життя запевняли, що вони — сини богів і по смерті з'єднаються з Осірісом, але чомусь не боронилися, коли злодії плюндрували їхні гробниці. Так, тесля каже правду: тільки люди можуть тут, на цьому світі, карати чи милувати людей. А хто годен дізнатися, що діється на тому світі? Ще жодна людина не повернулася звідти, щоб розповісти про це.

Десь у скелях знову запив шакал. Здавалося, хтось розпачливо зойкає. З того боку долини озвався інший шакал. І вже завило звідусіль.

Менафт пильно роздивлявся. То шакали, заспокоював він себе подумки, авжеж, тільки шакали. Тих тварюк повно скрізь. Він знав їхні звички — тільки-но почне один, як одразу озиваються гуртом. Він шпурляв у них камінням, коли заважали вночі спати. Аж смішно, що він так злякався. Одначе Менафт усе-таки озирнувся. Хіба ж не світиться щось позаду в темряві? Чи то палають їхні очі? Та вогники щезли. А може, то все-таки Анубіс скрадається за ними?

Сейтахт ішов спокійно. Він тільки пильнував дорогу і крізь темряву силувався роздивитися постаті Мунхераба і тих двох. Куди вони подалися? Долина кінчалася скелями, що, наче велетенський мур, здіймалися до неба. Тутанхамонова гробниця має бути десь поблизу.

Сейтахт став і розгледівся довкола. На вустах йому зашипіло прокляття, наче вода на розжареному камені. Недалеко чувся якійсь шурхіт, ніби чимось дерев'яним терли по дереву.

Менафт злякано схопив теслю за руку.

— Чуєш? Хтось викрешує вогонь.

Якусь мить тесля дослухався.

— Це вони! От кляті, хочуть видобути вогонь просто неба, замість чекати на нас.

І Сейтахт побіг уперед. Його пов'язка на стегнах маяла в темряві білою плямою і вказувала дорогу, якою подався тесля. Вона звивалася вгору — на мур, що оточував спуск до гробниці.

На східному боці муру вимальовувалися три чоловічі постаті. Певне, Мунхераб, Еменеп та Хенум були вже там.

Раптом поміж ними зблиснув вогник.

Світла пляма Сейтахтової пов'язки швидко наближалася до вогника. Нарешті тесля добіг. Почувся гнівний шемріт голосів. Раптом вогник згас, і чотири постаті щезли так швидко, наче запалися крізь землю. Менафт зрозумів: вони спустилися в гробницю.

У скелі було видовбано шістнадцять східців. Це число навіки закарбувалося йому в пам'яті. На тих східцях одинадцять років тому він мало не наклав головою.

Перед очима в Менафта знову яскраво виникла жахлива сцена, що сталася тоді.

Важчезний саркофаг, вирізьблений з однієї суцільної брили шляхетного жовтого кварциту, спустили в гробницю похилою площиною. Внизу десятки рабів потягли його на дерев'яних колодах підземним скелястим коридором до передпокою і далі до усипальні.

Його, Менафта, приставили допомагати урядовцеві, що наглядав, як саме розставляють речі в усипальні. Коли нарешті велетенський саркофаг став на своє місце, наглядач і раби полегшено зітхнули.

Саркофаг являв собою дивний, тендітний витвір різьбярського мистецтва. Один необережний рух під час спуску, один поштовх у вузькому скелястому проході назавше пошкодив би саркофаг.

Лишалося перенести куди легше віко. Всі, і наглядач і раби, гадали, що з ним буде незрівнянно менше клопоту.

І тоді це сталося: якась линва розірвалась, і віко, завбільшки з людину, важке, мов три кам'яні статуї богів, посунуло вниз похилою площиною над сходами. Даремно раби силкувалися вдержати віко — воно потягло вниз і їх. Менафт спробував підкласти дерев'яний клин під віко, що дедалі швидше сунуло додолу. Та й це не зарадило. Він сам ледве встиг одскочити в останню мить. Коштовне віко, зсунувшися з шістнадцяти східців, ударилося в кам'яну підлогу, вбило двох рабів і розлетілося на друзки.

Наглядач зірвав з голови пов'язку і в безсилій люті почеп топтати її ногами та рвати собі бороду. Рабів, що зосталися живі, він звелів одшмагати батогами, а Менафта настрахав усіма найжахливішими карами. Та зрештою збагнувши, що його, як наглядача, першого притягнуть до відповідальності, він замислився: що робити далі?

За його наказом якнайшвидше, але у великій таємниці, раби принесли віко з іншої, давно сплюндрованої царської гробниці. Воно було з червонястого граніту. Всі давні написи і малюнки старанно стерли, і Менафт із двома помічниками вирізьбив нові на взірець тих, що прикрашали розтрощене кварцитове віко.

І все-таки їх могли викрити — червонястий граніт не пасував до жовтого кварциту саркофага. Під час похорону це відразу могло впасти в око жерцям та можновладцям. Тож наглядач звелів пофарбувати віко жовтою фарбою і, запнувши коштовним покривалом, поставити в кутку усипальні.

І от почалася погребна церемонія. Наглядач стояв, умиваючися з ляку холодним потом. Але на віко ніхто не звертав уваги. Церемонія минула швидше, ніж звичайно. В кварцитовий саркофаг вклали три труни, одну в одну. В третій, найменшій, геть із чистого золота, лежало фараонове тіло. По тому жерці й можновладці хутко подалися з гробниці.

Новий фараон Ейє хотів побратися з молодецькою вдовицею небіжчика, і нескінченні похоронні свята могли зруйнувати йому плани. Він був тільки високий урядовець при дворі і мав поспішати, щоб вороги не встигли завдати йому нищівного удару.

То був непевний для Єгипту час. Замість давніх богів було визнано нового, єдиного бога Атона. Жерці Амона ненавиділи фараонів, які позбавили їх влади. А люди не знали, в кого їм тепер вірити, — в богів своїх дідів-прадідів чи в Атона, що його фараон оголосив єдиним богом. Але один за одним померли замолоду три фараони-боговідступники. Жерці святкували перемогу, а людям звеліли знову молитися давнім богам.

Теслин голос повернув Менафта до дійсності:

— Де ти подівся? Якщо знову боїшся кари богів, то віддай мені свій струмент і йди додому!

— Я зостануся з вами, — рішуче відказав Менафт.

— То звільниш нам дорогу до гробниці? Гаразд, тільки хутчій!

— Чого ви не засвітили досі вогню? — спитав Менафт. — Потемки я не зможу працювати.

Тесля одразу ж помацки спустився сходами.

— Що сталося? — крикнув він до тих, хто чекав унизу. — Чому кинули викрешувати вогонь?

З глибини почулося Мунхерабове бурмотіння:

— Ти ж велів зачекати на каменяра. Спершу лаявся, що ми вже добули вогонь, тепер гніваєшся, що не квапимося. Сам не знаєш, чого хочеш!

Водонос замовк, і враз почулися звуки швидкого тертя по дереву. Натягнена на ребрастий дерев'яний кілок тятива з лука рухалася туди й назад, паче пилка. Верхній кінець кілка був устромлений у дерев'яний, порожній всередині держак, якого міцно тримав Мунхераб. З нижнього краю кілка стирчав чоп, що впирався у підставку з м'якого дерева. Тут же, и жолобку, лежав трут. Мабуть, гончар Еменеп тримав дерев'яну підставку, бо нараз гарикнув на Мунхераба:

— Тягни мерщій лук! Дерево вже гаряче.

Менафт чув, як важко дихає Мунхераб. Та ось у темряві щось зажевріло. Еменеп, впавши навколішки, низько схилився й став щосили дмухати на трут. Посипалися іскри, трут зажеврів дужче, і нарешті заблимав кволий вогник. Хенум тримав напохваті олійний світильник і відразу ж запалив гніт.

Менафт звів очі. Вони стояли перед замурованим входом до гробниці. На потинькованій стіні він завважив відбитки царської печатки Міста мертвих — зображення шакала над дев'ятьма в'язнями. Нижче, майже біля підлоги, стояла Тутанхамонова печатка. Той, хто без дозволу зіпсує її, зазнає жахливої кари.

Та люди сміливо обмацували печатки на стіні. Тільки в Сейтахта тремтіли руки.

— Ніхто нас не випередив, усі печатки цілі, — збуджено шепотів він.

— Ми знайдемо багато золота, — радів Еменеп. — Я виміняю стільки олії, зерна й худоби, що стану багатший за управителя царських маєтків.

— Не радій заздалегідь, скарби ще не наші, — урвав його Сейтахт. — Хтозна, чи не завалено хід за цією стіною.

Він глянув на Менафта, наче сподівався почути від нього потвердження цієї думки.

Той підніс світильник і став пильно роздивлятися горішню частину замурованого входу. Обличчя в нього було таке ж зосереджене, як і під час роботи в майстерні. Нарешті він оддав світильник Мунхерабові.

— Тримай якнайвище й присвічуй мені, — звелів Менафт, беручи своє начиння.

Він устромив бронзове довбало у лівий горішній кут стіни.

— Так високо битимеш дірку? — здивувався Еменеп. — Нам же краще пролізти внизу, а не вгорі.

— Внизу ми нікуди не дістанемося, — відказав каменяр, навіть не глянувши на гончара. — Сейтахт уже догадався, що хід за цим муром завалено. Коли збудували гробницю, лишилося багато каміння. Ним і завалили хід. Та я сподіваюся, що під стелею вільно, там ми й проліземо.

І він заходився довбати стіну, не зважаючи далі на глядачів. Од дужих ударів на землю сипався тиньк, оголяючи стіну, викладену із щільно припасованих каменів. Угорі вона кінчалася дерев'яним сволоком. Саме під ним Менафт і вибив кілька каменів. Декотрі впали всередину. Поволі отвір більшав. Сповнені надії, всі дивились, як Менафт устромив туди лом і помацав ним навкруги.

Нарешті отвір був уже такий великий, що в нього могла б пролізти людина. Хенум пропхався наперед, але Сейтахт перепинив його:

— Ти зостанешся тут, на варті. Полізу я.

Нубієць ображено заканючив:

— Мій пан звелів мені разом із вами пробратися в гробницю.

— Зоставайся тут і не здумай рухатися з місця, інакше-бо…

У теслі в руці зараз блиснуло долото. Поглядом Сейтахт пригрозив і іншим.

— Перший полізу я! Чекайте на мене!

Він проліз у вилом і звелів подати світильник. Тепер тільки невірний відблиск світла і гуркіт каміння свідчили, що він посувається вперед. Чоловіки стояли в темряві.

— Що це Сейтахт надумав? — спитав водонос. — Може, хоче позабирати золото собі, а нас у дурні пошити?

— Зажди, він скоро повернеться, — пообіцяв Менафт із певністю втаємниченого. — Без нас він нічого не вдіє. У гробниці ще чимало замурованих проходів. — Якусь мить він дослухався, а тоді зловтішно засміявся. — Чуєте? Він уже кличе нас. Знову якась стіна перетнула йому дорогу. Лізьте!

Менафт пропустив уперед Мунхераба та Еменепа, а тоді прошепотів Хенумові:

— Ти бачив, який Сейтахт хтивий до золота? Я вже йому не вірю. Як почуєш мій голос, то поспішай на поміч.

Хенум ударив себе кулаками в м'язисті груди, аж у них загуло, і мовив:

— Я прийду на поміч, хай тільки Сейтахт спробує тобі погрожувати. Поа, мій пан, обіцяв мені добру винагороду, і я не дозволю його обікрасти.

Він послужливо допоміг незграбному каменяреві пролізти крізь отвір у стіні і став дослухатися.

Менафт ледве посувався вперед. Він повз по камінню й щебеню, обдираючи собі спину об стелю. Повітря тут було гаряче, задушливе. Та ще й ті, хто проліз уперед, зняли хмару куряви. У коридорі, заваленому камінням, був вільний тільки вузенький лаз угорі. Монафтові здалося — звідси не вибратися. Він був старший за Сейтахта й інших і не такий спритний. Коридор видався йому нескінченним, хоча він згадав, що від перших дверей до других не більше п'ятнадцяти кроків. Тутанхамонова гробниця була чи не найменша в Долині царських гробниць. Жерці не завдавали собі багато клопоту з таким незначним фараоном, та ще й Атоновим прихильником.

Важко дихаючи, Менафт сунув поперед себе торбу з начинням. Піт заливав йому очі. Він ледве зводив дух. Надто вузький лаз лякав його. Здавалося, він безпорадно застряг у цьому камінні.

Тепер або ніколи він довідається, чи можуть боги підземного світу карати. Якщо можуть, то його смерть буде жахлива.

«Вертай!» — звелів він собі. Але ту ж мить почув, що його кличе Сейтахт. Той лежав на животі поруч із своїми помічниками і присвічував каменяреві.

— Менафте, — гукнув він, — ти повзеш як черепаха. Ну ж бо швидше. Перед нами ще одна стіна.

Важко дихаючи, каменяр втупився в неї очима. Хіба ж у цій тісняві він зможе пробити в стіні отвір? Та ще ж він так знесилився.

— Візьми струмент, — попросив він Сейтахта, — я більше не можу.

Той обурився.

— Хто з нас каменяр, я чи ти? Якщо я візьмуся пробивати отвір, то обвалю всю стіну, а цього робити не можна.

Менафт вагався. Еменеп посунув на животі назад і простяг руку.

— Дай мені довбало, Менафте. Я проб'ю стіну.

— Облиш! — люто ревнув Сейтахт. — Кожен з нас має свою роботу. Починай, Менафте, або…

Вістря різьбярського ножа в Сейтахтовій руці блиснуло перед каменяревим обличчям. Менафт скорився і поповз уперед. Гончар і водонос відсунулися вбік, Сейтахт теж послужливо дав дорогу. Та все одно місця для роботи було замало. Колись цей коридор був заввишки такий, що середня на зріст людина легко могла, звівши руки, дістати стелі, а простягнувши їх убік — торкнутися стін. Але по тому, як прохід заклали, між камінням і стелею зосталося вільного місця лише п'ядей зо три.

— Як я тут працюватиму? — бідкався Менафт, добувшись до стіни, що перетинала прохід. — Лежачи на животі, я не можу навіть звести руки. А мені ж треба довбати стіну.

Він сподівався, що тесля зважить на це і дозволить йому повернутися, проте замість того Сейтахт звелів іншим двом одкидати від стіни каміння. Ті зняли таку куряву, що світло геть потьмяніло.

Менафт задихався. Спробував посунути назад, але Сейтахт міцно тримав його і відпустив тільки тоді, як перед стіною утворився добрячий виїмок.

Скулившись на колінах, подряпаних об гостре каміння, Менафт мусив довбати стіну. І він гатив по ній так, наче то була не стіна, а ненависний Сейтахт.

Довгий час вони з теслею приятелювали; тепер каменяр ненавидів Сейтахта. Через цього спокусника боги і його покарають. Хіба ж вони не бачили, як довго він відмовлявся йти сюди грабувати? Ця ніч коштуватиме йому десять років життя, якщо взагалі вибереться звідси живий-здоровий. Може, гукнути на поміч Хенума? Та хтозна, чи стане раб на його бік. Ще ж золото не знайдено. Золото Осіріса — Тутанхамона!

Менафт люто довбав стіну, одначе камінь ніяк не піддавався. Менафт схопив лом, але той одразу ж зігнувся. Каменяр аж стогнав з напруги. У скронях боляче стукотіла кров. Він ще раз натис на лом. І відтак здалося: щось розірвалося йому в грудях. Кинувши лом, Менафт схопився за серце. В очах замиготіло, і, зойкнувши, він упав долілиць.

«Пта, всемогутній, даруй мені», — ще майнула думка, а тоді каменяр наче впав у провалля.

— Бий ще, ще, спочинеш удома, — термосив його Сейтахт.

Він підліз ближче до вилому в стіні, просунув туди світильник і став жадібно вдивлятися, наче вже побачив там безліч золотих скарбів.

— Ми от-от дістанемося самої усипальні, ще тільки вибий кілька каменів, — бубонів тесля, та нараз побачив сіре, аж попелясте Менафтове обличчя.

Каменяр сидів навпочіпки у виямку, зігнувшися, наче важко хворий. Голова хилилася то в один бік, то в другий. Ліва рука безсило спиралася на край плескатого каменя, де він розклав своє начиння. Раптом рука ковзнула з каменя, змітаючи з нього все додолу. Залізяччя задзвеніло. Менафт хитнувся, і настраханий тесля ледве встиг його підхопити.

— Що тобі сталося, Менафте? — вигукнув він.

Мунхераб і Еменеп перестали відкидати каміння. Вони побачили, що каменяр, наче мертвий, звисає Сейтахтові з рук. А тесля усе термосив його і гукав:

— Менафте! Озвися! Ти мене чуєш?

Каменяр чув. Але не голос свого товариша, а якийсь гуркіт, що сповнював йому голову. Криваво-червоний серпанок метлявся круг нього, тоді зупинився і нараз перетворився у величезне сонячне коло. Менафтові здалося: він бачить полум'яного бога — сонце. Той вогонь пік йому серце, воно дуже важко калатало, що аж гуло в грудях. Нарешті палючий вогонь згас, і Менафт поплив кудись у нескінченну далечінь.

— Менафт помер! — заволав водонос Мунхераб. Він упав на землю, затуливши обличчя руками, і зашепотів — Осіріс, не карай мене! Даруй мені!

Гончар Еменеп зіщулився, втягнув голову в плечі. Може, справді, Осіріс десь тут? Чи не схопить і його бог мертвих? Гончар тремтів, як у лихоманці, в роті пересохло, та це, мабуть, од куряви. Він міцно схопився за каміння. Які ж у нього дужі руки! Осіріс не має влади над ним. Він звичайний гончар. А Менафта боги добре знали — він-бо стільки разів вирізував їх із каміння.

Сейтахт поклав непритомного додолу. Йому здалося, що каменяр помер, либонь, страх укоротив йому вік. Той, хто завше боїться божої кари, проживе тільки півжиття. Сейтахтові вони нічого не зроблять, адже він у них не вірив. Де ж той Осіріс? Хіба ця гробниця не належить до його царства мертвих?

Сейтахт схопив Менафтове довбало. Він хотів довести своїм наляканим помічникам, який безсилий Осіріс.

— Дивіться сюди обидва! — владно гукнув тесля своїх помічників. — Доведу вам, що я могутніший за богів.

І тесля почав щосили гатити по замурованому входу.

Нажаханий Мунхераб прикипів до нього очима. Він гадав: от-от Осіріс уб'є й зарозумілого теслю.

А Еменеп не відчував ніякого ляку. Він зацікавлено стежив, як Сейтахт збільшує отвір у стіні. Зненацька йому вийнула думка, що тесля теж різьбив статуї богів, отже, боги знають і його. Гончареві стало жаско.

Сейтахт відклав довбала.

— Ви ще й досі боїтеся? То можете забиратися звідси, тільки тоді золото буде моє.

Еменеп схопився на ноги.

— Я допоможу тобі. Але спершу скажи, що нам робити з Менафтом.

— Винесіть його! — звелів Сейтахт. — Не годиться, щоб його тут знайшли. Скажіть Хенуму, хай допоможе вам сховати небіжчика десь у сусідній порожній гробниці.

По цих словах Сейтахт узяв довбало і знову заходився гатити по стіні.

Еменеп штовхнув водоноса. В гуркоті Сейтахт не міг чути, як Еменеп казав своєму приятелеві:

— Чого ти стоїш вилупивши очі? Якщо ми не поквапимося, тесля сам-один забере все золото, а ми так і зостанемося злидарями.

Ще якийсь час Сейтахт довбав стіну, тоді озирнувся. Він був сам. Світильник страшенно чадів. Він схопив пучками обгорілий край ґноту й одірвав. Цей шматок ґноту вже непотрібний — точнісінько, як Менафт, що його закопують тепер у землю. Менафт був гарний різьбяр і добрий товариш.

Зітхнувши, Сейтахт узяв лом. Далебі, коли б Менафт помер десь в іншому, кращому місці, Сейтахт вшанував би його щирою жалобою. Але тут теслю вабили скарби, тільки тоненька стіна ховала від нього багатство.

Він люто гатив, ще і ще. За третім ударом лом потрапив у порожнину. Тесля притьмом вийняв із стіни ще кілька каменів. У гарячковому поспіху він посунувся у вилом ногами. Лом недбало кинув, а світильник обережно потяг за собою. Нарешті ноги знайшли якусь опору. Це була скриня, і, як Сейтахтові здалося, досить міцна. Та тільки-но він став на неї, скриня зламалася. Не розгубившись, тесля схопився за край стіни, і світильник не згас. Люто копнувши ногою зрадливу опору, він скочив додолу.

Високо піднісши світильник, Сейтахт почав роздивлятися навкруги, очі йому розплющувалися дедалі ширше. Хоч куди він дивився — скрізь сяяло золото. У вигляді страхітливих тварин з видовженими тулубами стояли три саркофаги. Аж очі сліпив фараоновий трон, окутаний золотими, мистецьки вирізьбленими платівками. Побачив тесля і безліч скринь — мальованих, різьблених, інкрустованих чорним деревом, слоновою кісткою, золотом і самоцвітами. Тут стояли розкішні мисливські фараонові повози, хоч і розібрані на частини, але прегарні й коштовні. Он вази з мерехтливого алебастру, чудові витвори різьбярів по каменю. А там — скриня з суцільного золота.

Золото, золото скрізь! А позаду біля стіни…

Сейтахт відсахнувся, враз зіскулився і, боронячись, підняв діву руку. Біля входу до самої гробниці, під стіною, застигло двоє вартових. Один — праворуч, другий — ліворуч. Вони стояли непорушно і дивилися один на одного — мовчазні, скам'янілі. Це були статуї, кожна зростом з людину.

Тесля важко звів дух. З переляку він сам мало не скам'янів — обидві постаті здалися йому живими. Вони тримали в руках визолочені довгі палиці їхні шоломи, пов'язки на стегнах і навіть сандалі мерехтіли золотом.

Кинувши ще раз пильний погляд на статуї, Сейтахт заходився швидко й жадібно випорожнювати скриню.

Еменеп перший помітив, що каменяр іще живий. Вони вже віднесли його на відстань пострілу з лука, коли Еменепові причулося тихе зітхання. Нараз він відчув, як ворухнувся той, кого вони мали за небіжчика. Мунхераб зойкнув і випустив його з рук. Хенум виявився не такий боязкий. Вже не одного напівмерця довелося йому витягати з Нілу. Він узявся розтирати Менафтові груди, зводити й опускати руки, а тоді ще й дмухати в ніс. За уявленням давніх єгиптян, таким чином можна вдихнути в людину нове життя.

Справді, Менафт зітхнув кілька разів і розплющив очі. Він не відразу збагнув, де опинився. Три темні постаті схилилися до нього. Над їхніми головами мріли зірки. І каменяреві здалося, що він уже на тому світі, а постаті навколо нього — провідники у царство мертвих. Вони поведуть його до Осіріса, найвищого судді. От якби вони засвідчили перед Осірісом на його користь, тоді й кара була б йому менша.

Менафт трохи підвівся.

— Я не винен, богове! Я вчасно покаявся у своєму вчинку і хотів утекти з гробниці, але тесля Сейтахт погрозами примусив мене зостатися. Ви повинні сказати це Осірісові. Чуєте?

Недоумкуватий Мунхераб збентежено глипав на Менафта. А Еменеп схилився до каменяра.

— Що це ти плетеш? Чи ти геть глузду збувся?

— Може, тесля вдарив його по голові? — завважив Хенум.

Зачувши низький Хенумів голос, Менафт насторожився. Він притягнув нубійця за руку до себе, силкуючись у темряві роздивитися його обличчя.

— Це ти, Хенуме? — здивувався він. — Хіба я не на тому світі?

Раб вибухнув своїм дивним лихим реготом.

— Ми винесли з гробниці тебе, як мертвого, і вже збиралися ховати.

— Коли ж ти живий, то ходімо назад, до Сейтахта, інакше-бо він позабирає собі все найкоштовніше, — занепокоївся Еменеп, тягнучи за собою Мунхераба.

— Зостаньтеся! — щосили гукнув до них Менафт. — Осіріс позбавить вас життя. То він мене покликав. Я був уже на тому світі.

Але ті двоє вже побігли. Менафт насилу підвівся і, заточившись, схопився за весляра.

— Заверни їх назад, Хенуме. Осіріс тяжко карає. Він усіх вас знищить.

Хенум байдуже глянув на тих, що поспішали до гробниці.

— Я не зможу їх спинити. Вони — люди вільні, а я — тільки раб.

— Тоді я наказую тобі спинити їх. Біжи за ними, а то провина ляже й на тебе.

Нубієць здвигнув плечима.

— Хіба ж я винен, що мій пан послав мене сюди? Я роблю тільки те, що він велить.

— Тоді я не дам їм грабувати бога, — вигукнув Менафт і хитаючись кинувся за ними.

Перед входом до гробниці каменяр спинився. Звівши руки до зоряного неба, він почав благати, наче Амонів жрець:

— Дайте мені сили, справедливі богове! Я служу вам, тож зробіть мене дужчим за ваших ворогів!

Менафт так гаряче вірив у допомогу богів, що йому вже здалося — він став наче дужчий. Легше, ніж уперше, каменяр прослизнув у вилом і поліз плазом далі. У темряві він раз у раз натикався на каміння або лупив головою в стелю. Та болю не відчував. Він прагнув виконати святий обов'язок і покарати тих, хто плюндрував гробницю. Попереду вже замріло невірне світло, почулися гуркіт, галас. Грабіжники бешкетували серед скарбів.

Менафт поплазував швидше, всунувся нарешті в отвір у другій стіні і, жахнувшись, прикипів очима до передпокою гробниці. Йому здалося: то демони зібралися тут для свого чорного діла.

Скрізь стояли або валялися перекинуті, розчинені скрині. Те, що колись лежало в них, теж було порозкидане навкруги. Увесь посуд і начиння грабіжники байдуже повикидали геть, шафки порозчиняли, з коштовних речей поздирали золоті прикраси. Мунхераб стояв на купі гаптованих золотом шат і нишпорив у пишно оздобленій скриньці. Еменеп із дикунською силою зривав з трону золоті прикраси. Сейтахт укляк біля купи золотих речей — погребних дарів небіжчикові Тесля скидався на голодного хижака, що хоче проковтнути більше, ніж може з'їсти.

— Спиніться! — крикнув Менафт згори. — Киньте все і тікайте. Тут царство Осіріса. Я сам на власні очі бачив його у вигляді палаючого сонця. Рятуйтеся! Не зволікайте, бо він спалить вас.

Мунхераб і Еменеп розгублено витріщилися па нього. Вони, певне, розповіли Селтахтові, що каменяр, якого мали за мертвого, ожив, бо теслине обличчя не виказувало ні страху, ні подиву. На Менафтове застереження він, глузливо посміхаючись, відповів:

— Ти, дурню, бачив тільки одного бога? Я покажу тобі багатьох. Поглянь-но сюди! Ось боги з дерева, з каміння, із золота. І жоден не може боронитися, коли я плюю на них. Вони всі мертві. То мертві боги. І якщо хтось має бути тут спалений, то це саме вони, я можу підпалити їх пломінцем світильника.

Обличчя в Сейтахта аж скривилося з гніву. Хіба ж приведеш його до тями? Легше вже переконати Мунхераба та Еменепа.

Менафт стаз благати їх та погрожувати карою богів. Якусь хвилю вони глипали на нього, а тоді знову заходилися біля порозкиданих скарбів.

Ще раз спробував Менафт переконати теслю, але той аж розлютився. Схопивши якийсь глиняний дзбан із зображенням богів, він розтрощив його об стіну. Така ж доля спіткала статую Гора — бога з соколиною головою. Невеличку скриньку, що її віко прикрашали постаті Ісіди та Осіріса, Сейтахт розтоптав ногами. Коштовні вази й різьбярські вироби він розбивав вдрузки об підлогу і щоразу, знищивши якусь річ, голосно вигукував:

— Бороніться, великі богове! Покарайте мене, коли можете! Де ж ваша сила? Ви — ніщо, ніщо! Я розтрощу вас, я, тесля Сейтахт!

Один по одному розліталися на друзки єгипетські боги. Стогнучи, Менафт притис лице до стіни. Чому Осіріс не спопелить своїм полум'ям цього блюзніра, чому?

Мунхераб і Еменеп міцно схопили розлюченого теслю.

— Заспокойся, дурню! Хочеш усе знищити, що може нам знадобитися?

Сейтахт копнув ногою череп'я.

— Це нам ні до чого, я хочу тільки золота… — І він гаркнув на спантеличених хлопців: — Шукайте! Шукайте! Чого ви стали вилупивши баньки? Несіть сюди золото, золото!

Пильно обдивившись навколо, тесля завважив серед начиння невелику скриньку й висипав усе, що в ній було, на підлогу. Задзвеніли браслети, обручі на ноги, персні, ланцюжки — усе із щирого золота, оздоблене мерехтливим камінням і кольоровою емаллю.

Дальшою Сейтахтовою здобиччю стала коштовна шафка, оздоблена золотими платівками. Незнаний митець викарбував на металі події з життя фараона та його дружини Анхесенамон.

Сейтахт відкинув засув на подвійних дверцятах. Всередині, на невеликому постаменті, стояла блискуча статуетка бога Амона з карбованого золота. Сейтахт схопив її й підняв високо над головою.

— Дивіться ви, дурноверхі! Бабраєтеся там у всякому непотребі, а найкоштовнішого й не помічаєте. Золотий бог! Він важить стільки, скільки увесь цей мотлох.

По тих словах Сейтахт одкинув ногою всі коштовності, знайдені раніше. Персні покотилися по підлозі.

Еменеп простежив очима за ними і, тільки-но Сейтахт одвернувся, кинувся їх збирати. Притьмом загорнув їх у якусь намітку і зав'язав у. вузлик. Озирнувся підозріливо на своїх товаришів, але ті нічого не бачили. Вузлик із перснями щез під Еменеповою пов'язкою на стегнах.

Менафт бачив усе: спустошення навколо й жадобу в обличчях грабіжників. Долі валялися розтрощені статуї богів. Каменяр не міг збагнути, чому ніхто не карає таке злочинне блюзнірство. Адже бог-сонце з'явився йому в усій своїй жахливій величі. Чи, може, він уже такий старий, що в голові наморочиться? І все, що він начебто бачив, тільки привиділося йому через перевтому? Чому тепер він не бачить яскравого сонця?

Вогонь у нього в голові згас. Каменяр став дихати повільніше, серце билося рівно. Тільки гостре каміння, що на ньому він лежав долілиць, боляче впивалося в тіло. Тут йому вже нема чого робити. Чого ж він жде?

Менафт уже посунув назад, коли почув Еменепів голос:

— Тут іще є замуровані двері!

— І там теж, — підхопив Мунхераб, показуючи на стіну за постатями вартових.

— Які ви бистроокі! Завше бачите те, про що я вже давно знаю, — уїв їх Сейтахт. — А може, гадаєте, що в оцій кімнаті лежать усі скарби? Ні, найкоштовніше сховано за тими дверима. І наш мрець допоможе їх пробити.

Він перестрибнув через купу здобичі до вилому в стіні й, схопивши Менафта за руку, чимдуж потяг до себе.

— Ходімо, улюбленцю богів! Годі байдики бити. Попрацюй-но ще. Ану, допоможіть мені, — гукнув він до водоноса й гончара.

Утрьох вони втягли каменяра через вилом. Менафт не боронився, не сперечався. Дозволив утягти себе, а тоді міцно стис довбало, яке йому всунули до рук. Його віра в божество, що невблаганно карає, похитнулася через пережите за останній час. Тільки від людей можна чекати доброго чи лихого. Тесля переважав його силою й хитрістю, тож він мусив скоритись. І Менафт узявся вибивати отвір у нижній частині замурованого входу Потім байдуже дивився, як Мунхераб і Еменеп лізли всередину. Чув гуркіт і лайку, коли вони зіткнулися головами в темній коморі. Вони попросили у Сейтахта світильник, але той, либонь, не довіряв їм, бо звелів передавати йому через вилом усі речі, що, судячи з ваги, могли бути золоті. Всі коштовності Сейтахт уважно роздивлявся, деякі байдуже відкидав убік.

Раптом щось у коморі розбилося й запала тиша. Невдовзі почувся Мунхерабів голос:

— Чуєш, Еменепе? Рідина, що була в глеку, пахне. Що воно таке?

— Не знаю, — відказав гончар. — Може, то олій, що ним фараон мастив собі тіло? Тут повно таких глеків.

Сейтахт швидко нахилився до вилому в стіні.

— Про що мова? Ви знайшли пахучий олій? Ану дайте сюди якийсь глек, хай я гляну.

В отвір подали алебастровий дзбан. За ручки йому правили голови двох богів-левів, вирізьблені з того ж таки алебастру. Сейтахт зірвав накривку й понюхав те, що було всередині. Збентежено глянувши на Менафта, він мовив:

— Це справді прегарний пахучий олій. Він дорожчий за золото. Якщо ми заберемо кілька дзбанів… — Не скінчивши, він крикнув у вилом: — Скільки їх там?

— Ми намацали багато, — почулася відповідь. — Вони тобі потрібні?

— Так, так, давайте дзбани сюди. Всі, скільки знайдете. Чуєте? Мені потрібні всі. Давайте сюди!

Один за одним з'являлися в отворі алебастрові дзбани найрізноманітніших форм. З кожного Сейтахт знімав пробу. Очі в нього блищали.

— То великий скарб! — вигукнув він. — Беру його тільки собі. Понюхай-но, Менафте! Тут — коштовне мастило. А тут — пахучий олій… Тільки найбагатші люди в нашому краї можуть ним мастити собі тіло. — Нараз він занепокоєно промурмотів: — Дзбани надто важкі. Завтра вночі я знову прийду сюди й переллю олій та перекладу мастило у бурдюки з козиних шкір. Заберу звідси геть усі, наладую на човен разом із речами, що згодом виміняю на золото, й попливу Нілом до Геліополіса, а там житиму собі як заможний купець. Житиму в багатому будинку, й раби слугуватимуть мені…

Менафтові стало шкода теслі. Колись він сам теж марив про майбутнє. Але, попрацювавши три десятиліття у каменярських майстернях володарів цього краю, не надбав ніякого пожитку. Його начальники — наглядачі та урядовці — завше діставали багаті винагороди, коли високих замовників задовольняло, як у майстернях оздобили нову гробницю. За мистецьке оздоблення саркофагів та гробниць вигідні посади і відзнаки мали урядовці, хоча вся їхня робота полягала в тому, що вони відбирали найкращі зразки, які виготовляли майстри, й показували владареві, аби він схвалив їх. Якщо фараонові подобалася його майбутня гробниця, де серед найкоштовніших скарбів він сподівався по-царському жити на тому світі, то керівник робіт наказував різьбярам працювати далі.

Еге ж, Сейтахт не забагатів на тому, як і він, Менафт. Сейтахтову жадобу до скарбів можна зрозуміти. Але скарби небіжчика ніколи не принесуть щастя. Вони належать потойбічному світові, і він, Менафт, нічого звідси не візьме.

З комори почулися дивні вигуки. Мунхераб потемки намацав руками пузаті глеки з вином. Водонос підняв такий глек і кинув його об землю. Відразу ж у голову вдарили пахощі чудової рідини, що розлилася долі.

— Еменепе! Оце вже я знайшов щось добре і для нас. Глеки з царських винарень! Хочеш хильнути?

Він зірвав глиняну печатку з шийки іншого глека і заходився пити.

Вино смакувало надзвичайно.

Це визнав і Еменеп. Наробившися, він дуже хотів пити. Тож пив тепер довго, великими ковтками.

— Непогано живеться володарям на тому світі, — мовив він. — Вони беруть із собою туди все найкоштовніше. Чи ти завважив, скільки тут кошиків з родзинками, фініками, з диняним насінням та іншими ласощами?

Мунхераб знову хильнув і прицмокнув язиком.

— Еге, а коли ми помремо, то нас позасипають піском у пустелі. В найкращому разі покладуть у могилу якийсь амулет. А великі володарі й можновладці наказують будувати собі пишні гробниці й по смерті спочивають у холодку. Пий, Еменепе, такого вина ти за все своє життя й не нюхав.

— Авжеж! Дай-но сюди глека!

І Еменеп знову добряче ковтнув, аж у глеку забулькало. Ці звуки видалися Мунхерабові найсолодшою музикою.

— Дай і мені ще хильнути, — сказав він, зручно вмощуючись на підлозі.

Глек буз важкий, та вино смакувало чудово. Довгий час воно зберігалося в царських винарнях, а тоді ще простояло одинадцять років тут, у підземній гробниці. Написи на глиняних табличках свідчили, що вино зроблене з найкращого винограду, який тільки визрівав у фараонових володіннях у дельті Нілу. Це променисте вино миттю затуманювало голови.

Але Мунхераб і Еменеп не зважали на печатки та написи. Вони, прості люди, не вміли ні читати, ні писати. Коштовний трунок здавався їм із кожним ковтком смачніший. Вони по черзі тягли з глека, геть забувши за скарби. Гончареві зробилося так безжурно й весело, що він заходився співати, а водонос у лад йому тарабанив кулаком по глеку.

Нараз Сейтахт прокинувся від мрій про майбутнє. Чи йому сниться, чи справді хто співає? Вуста в Менафта не ворушилися, він стояв прислухаючись, утупивши очі в пломінець світильника.

Співав хтось у бічній коморі!

Сейтахт схопився на ноги.

— Що ви там робите? Чи геть збожеволіли?

— Ні, ми знайшли вино, — загорлав Мунхераб і зайшовся реготом, — найкраще вино, що тільки є на світі. Йди сюди та випий із нами, аби фараонові добре велося на тому світі.

Тесля нахилився й присвітив. Обидва дурні сиділи долі, обійнявши руками пузатий глек.

— Ану вилазьте! Мерщій вилазьте, бо поздираю з вас живцем шкуру, — розлютився Сейтахт.

Від такої страшної погрози п'яниці миттю протверезіли. Потрапити на той світ без шкіри вважалося найгіршим лихом. Це означало цілу вічність блукати по підземному царству без обличчя. Слухняно вилізли вони з бічної комори, мружачись од світильника, що Сейтахт тримав перед ними.

Відчуваючи свою провину, Мунхераб спитав:

— Що треба ще робити? Хіба ми знайшли мало золота?

Тесля підняв ліву руку, наче замірявся вдарити.

— Ще замало! У скарбниці лежить утричі більше золота. Я не кину його тут.

— А як ми понесемо стільки золота? Дорога ж звідси далека, — нерішуче мовив Еменеп.

Мунхераб хитро посміхнувся:

— А для чого прийшов із нами Хенум? Чи ти забув за нього? Він дужий, понесе вдвічі більше за нас.

Сейтахт тільки щось прошипів, відверто висловлюючи тим свою зневагу до ледачого водоноса. Тоді схопив Менафта за руку і потяг його до стіни з печатками, що перед нею завмерли двоє дерев'яних вартових. Тесля показав на нижній куток праворуч.

— Виламуй каміння тут. Я хочу дістатися повз саркофаг до скарбниці.

Не сперечаючись, каменяр знову скорився. Встромивши довбало, він полохливо озирнувся на вартових, що виструнчилися, немов живі. Обидва стояли на цоколях, однаково виставивши ліву ногу вперед, начебто хотіли кудись рушати. У руках вони так стискали палиці, що здавалося: от-от палиці злетять і з посвистом оперіщать чиюсь спину. Нерухомі очі паче промовляли до грабіжника: «Не чіпай цієї стіни! Ми вб'ємо тебе, якщо наважишся порушити фараонів спокій!»

Сейтахт одразу збагнув, що означає Менафтів полохливий погляд.

— Але ж ти й боягуз, боїшся отих вартових, це ж дерево, пофарбоване дерево, — глузливо сказав він і схопив дві лляні ряднини з купи речей, накиданих жужмом на підлозі. — Я їх понакриваю, щоб вони тебе не бачили… Ну? Чи ти й тепер боїшся?

Сейтахт накинув ряднини на статуї, потім поторсав одну і глузливо засміявся.

— Дивись не впади, ти, дерев'яний чоловіче, а то мій друг Менафт подумає, що ти живий, і втече звідси.

Присоромлений каменяр похнюпився. Знову тесля довів йому, що боги безсилі. Рішуче поклавши не думати про кару богів, Менафт узявся щосили довбати каміння. Стіна двигтіла від дужих ударів. Шматки тиньку з печатками Міста мертвих і Тутанхамона падали додолу.

Цими печатками була поцяткована стіна згори до підлоги. Навіщо? Для кого? У жодній гробниці такі печатки не налякали злодіїв. З-поміж них Менафт був, либонь, перший, хто боявся гніву богів.

Власне, ще нікому не щастило так легко дістатися до царської гробниці. Тут не було ніяких ляд, що зненацька провалювалися під ногами, не було лабіринтів, як у гробницях великих фараонів минувшини. Ніде здоровенні брили не заступали входу до середини. Тільки ця тоненька стіна боронила вхід до усипальні та скарбниці. За тією стіною спочивав фараон, який ще за життя став богом. Про це свідчило його ім'я: Туг-анх-Амон, тобто: Живе Втілення Амона.

Менафт заходився довбати дужче. Хотів заглушити лихі думки, що мимохіть зринали знову.

Зненацька чиясь рука схопила каменяра за плече. З жаху він аж зойкнув.

Над ним схилився Сейтахт.

— Годі, отвір уже великий. Тепер одійди, я пролізу всередину.

Помахом руки він підкликав до себе Мунхераба та Еменепа, які й досі підозріливо придивлялися до дерев'яних вартових.

— Підете зі мною! — наказав їм Сейтахт. — Менафт зостанеться тут, ми передаватимемо йому звідти речі.

Каменяр сів біля вилому, дивлячись, як троє пролазять всередину усипальні. Еменеп ліз останній, обдираючи боки об гостре каміння. Невеличкий вузлик, який він сховав під пов'язкою на стегнах, одірвався і впав. Менафт хутко схопив його й намацав персні. Він нарахував їх вісім. Одного каменяр простяг до світла, що падало з отвору в стіні. Перстень був важкий, із щирого золота, майстерно вирізьблений. Його носив, мабуть, сам фараон.

Менафт схопився і притьмом сунув вузлик із скарбом під купу шат. Хай лежить тут, схований навіки. Той, хто охороняє в цій гробниці мертвого фараона, розповість богу Осірісові, що Менафт нічого не вкрав.

Потішений своїм вчинком, каменяр знову завмер біля вилому. А може, варто було б іще більше піддобрити охоронця мертвого фараона? Треба сховати хоча б частину тих скарбів, що йому передаватимуть крізь вилом. Проте за стіною чомусь надзвичайно тихо. Звідти не чути жодного звуку.

Занепокоєний і водночас зацікавлений, Менафт просунув голову в отвір. Те, що він побачив, було щось неймовірне. Перед ним здіймалася золота стіна — частина величезного саркофага з визолоченого дерева. Її вкривали різьблені малюнки і письмові знаки. Саркофаг займав усе приміщення, вільним між скелею та його чотирма стінами, що мерехтіли золотом, лишався тільки невеличкий прохід завширшки з витягнену руку.

Але Менафта приголомшила не велич золотого саркофага — його здивувала поведінка Сейтахта. Тесля стояв непорушно у вузенькому проході між водоносом та гончарем і присвічував стулки дверей саркофага. Обличчя в нього сяяло од відблиску золота, а вираз був такий ясний, наче в людини, що в захваті молиться богові.

Цю мить він обережно торкнувся пальцями однієї стулки дверей і прошепотів:

— Я теж робив цей саркофаг. Ці двері вирізьбив я. Гарно вийшли вони в мене, еге ж?

Мунхераб і Еменеп, роззявивши роти, роздивлялися цей витвір мистецтва. Їхні очі перебігали від коштовного золотого фриза на горішньому краї до зображень на дверях і побічних стінах.

— Ти великий митець! — похвалив Мунхераб. — Мені аж до голови не кладеться, що цей саркофаг зробили люди, котрі розмовляють і рухаються так само, як ми. Це схоже на витвір богів.

Еменеп кивнув на знак згоди.

— Чи довго ви працювали над цим саркофагом? — спитав він Сейтахта. — Мабуть, збігло багато років, поки вирізьбили всі ці гарні малюнки й писемні знаки, а тоді ще й вкрили їх золотом.

Сейтахтове чоло насупилося від лихих спогадів.

— Багато разів місяць ставав уповні, поки ми зробили одну стіну цього саркофага. Ніч перетворювалася на день, і ми майже забули, що таке сон. А коли наші пальці дерев'яніли й очі різав нестерпний біль, наглядач страхав нас: якщо вчасно не закінчимо саркофага, нас усіх відправлять на царські каменярні, де працюватимемо як раби.

Мунхераб задумано похитав головою.

— Навіщо вас так квапили? Адже владарі завжди наказують ще за життя будувати їм гробниці і саркофаги.

Еменеп нахилився до нього.

— Чи ти забув, що фараон Тутанхамон помер, ледве йому сповнилося вісімнадцять років? Хто ж міг заздалегідь знати, що він так рано помре?

— Може, Амонові жерці, — завважив Сейтахт. Він перебігав очима з гончаревого обличчя на водоносове і знову назад. — Хіба ви не чули, що то вони отруїли молодого володаря?

Мунхераб злякано зіщулився, наче боявся, що хтось розчерепить йому голову.

— Про це говорити небезпечно, — промурмотів він. — Вже не одному за таку мову відрізано язика.

— Тут нас ніхто не чує, — пробубонів гончар. — А це таки правда, що Амонові жерці ворогували з молодим фараоном. То вони вбили його, тепер про це знає навіть найдурніший з-поміж рабів.

— А я не хочу цього знати, — боронився Мунхераб. — Краще я мовчатиму а буду дурним багатієм. Одчини нарешті саркофаг, Сейтахте! Ти казав, що тут багато золота.

Він схопився за дверний засув, але Сейтахт відштовхнув його.

— Не торкайся дверей! Це моя робота, і той саркофаг, що всередині, теж.

— Хіба всередині є ще один саркофаг? — здивувався Еменеп. — Як же ви вставили його туди?

Це питання вмить розвіяло Сейтахтів гнів. Запишавшись, він пояснив:

— Тут чотири саркофаги, вставлені один в один. Ми принесли їх сюди, розібравши по частинах, і спершу склали навколо труни найменший, найкращий саркофаг. Тільки таким митцям, як я, доручили цю роботу.

Мунхераб блиснув хитрими очима.

— А як тобі сплатили за твою велику працю? Чи ти так забагатів, що тепер не хочеш відчинити двері й забрати золото, яке належить тобі?

— Я візьму золото, але не звідси! — вигукнув Сейтахт, знову розлютившись, і притьмом кинувся до Мунхераба. — Забирайся! Йди геть! Геть!

Він штовхав водоноса поперед себе, змушуючи й Еменепа вийти з проходу. Нараз Менафт почув жахливий зойк. Еменеп перший підійшов до скарбниці й побачив, що вхід туди заступає бог Анубіс, вартівник мертвих.

Чи бог кинувся на грабіжників і пошматував їх?

Наляканий до краю, Менафт прислухався. В гробниці панувала мертва тиша.

Еменеп і досі стояв непорушно перед статуєю бога, наче скам'янівши з жаху. Прямуючи сюди, він і не думав про лихо, завернув за ріг саркофага й подався далі навпомацки, тримаючись за стіну. Перед входом до темної скарбниці він став, чекаючи, поки надійде Сейтахт і присвітить.

І тоді він закричав. Несподіваний і жахливий явився йому бог Анубіс — у подобі собаки з шакалячою головою він спочивав на визолоченому постаменті. Довгі гострі вуха стирчали прямо й наче дослухались. Очі палали люттю.

Еменеп не сумнівався: золотий вартівник мертвих кинеться на нього, тільки-но він ворухнеться.

Мунхераб, якого прогнав тесля, наштовхнувся на приятеля. З того, як Еменеп підняв, наче для захисту, руки, та з його на смерть переляканого обличчя Мунхераб збагнув, що гончар побачив щось жахливе. Він обережно зазирнув через Еменепове плече.

На нього дивився бог Анубіс!

Пойнятий жахом, Мунхераб затулив лице руками. Дивне поводження товаришів насторожило і Сейтахта. Він одступив на крок, ладний тієї ж миті втекти. Рухи чоловіків виказували смертельний жах. А наскільки він знав обох, вони були не з полохливих. Що могли вони побачити таке страшне, від чого аж прикипіли до місця?

Еменеп застогнав, поволі нахилився, звів над головою руки і, заточуючись, позадкував. Тоді поворухнувся й Мунхераб. Піднявши ліву ногу, він спробував спертися нею об щось позаду, потім, крутнувшись, хотів одскочити, але Еменеп зробив те саме, й вони зіткнулися з такою силою, що попадали на землю.

— Даруй мені, великий Анубісе! — застогнав Еменеп, лежачи на землі й сховавши обличчя в долонях.

Тільки тепер Сейтахт збагнув усе. Схопивши Еменепа за плече, він крикнув:

— Що, злякалися шматка деревини? Цю постать Анубіса створено в нашій майстерні. Пропустіть мене, я доведу вам, що він навіть куснути не зможе.

Грубо відштовхнувши Мунхераба, він протиснувся повз Еменепа і підніс лампу до статуї бога. На якусь мить і його вразив погляд очей з алебастру й обсидіану на чорній шакалячій голові. Коли ця постать викликала жах при світлі, То як же злякалися ті двоє у напівтемряві! Ще й тепер вони поглядали на Сейтахта з острахом. Треба їм довести, що той уявний бог не може ані стрибати, ані кусати.

Сейтахт підніс світильника просто до шакалячої голови й крикнув:

— Ну, мій добрий старий пес Анубісе, як ся маєш? Тут трохи нудно, чи не так? Мені аж ніяк не подобалося б сидіти сотні тисяч років на одному місці. Доведеться тобі трохи посунутися. Бо я і мої друзі хочемо почистити скарбницю.

У тривожному чеканні Мунхераб та Еменеп підвели голови. Вони бачили, як Сейтахт поставив світильник долі і сперся на постамент, де лежав жахливий вартівник. Той не кинувся на них, хоч тесля штовхнув його раз і вдруге, а тоді зовсім одсунув убік.

Сейтахт знову підніс руку й освітив скарбницю. З несподіванки очі в нього широко розплющилися. Такого багатства він тут знайти не сподівався. Одна обіч одної стояли скрині, оздоблені золотом, сріблом та слоновою кісткою. Сейтахтові впала в око гарна скриня з чорного дерева, повна, без сумніву, коштовних перснів, намиста, браслетів, що належали фараонові. Тесля побачив багато прикрашені сагайдаки із стрілами й луки, далі — скрині з убранням, перенесені сюди з фараонового палацу. Скрині стояли одна на одній, усі повнісінькі прегарних тканин і шат. Здивований Сейтахтів погляд перебігав з маленьких чорних саркофагів на статуетки з визолоченого дерева, на моделі кораблів найрізноманітніших розмірів. Усе це мало слугувати мертвому фараонові в його потойбічних мандрах.

Протилежна стіна комори тьмяно блищала у темряві. Сейтахт підняв світильник вище і скрикнув з подиву. Там стояла величезна скриня на полозах, виблискуючи золотом так, що аж очі сліпило. Підтриманий чотирма колонами фриз, у вигляді царських змій, сягав стелі. Чотири богині захищали з усіх боків скриню, що стояла поміж тими колонами.

Цей витвір мистецтва здався Сейтахтові таким незвичайним, що він ступив уперед, аби краще його роздивитись. Як фахівець, обмацав пучками пальців різьблення. І тоді зрозумів, що цю річ зроблено в його майстерні. Він стояв перед скринею, в якій зберігалися забальзамовані нутрощі фараона. Саме для них створено цей коштовний саркофаг. Та чи міг він заради золота зіпсувати витвір мистецтва? Навколо було доволі скринь, повних-повнісіньких коштовностей. І тесля подався шукати інших скарбів.

Мунхераб та Еменеп здаля бачили, як Сейтахт роздивлявся й обмацував велику золоту скриню. Водонос штовхнув свого товариша й прошепотів йому на вухо:

— Чого він там стоїть, вирячивши очі на скриню, і не розчиняє її?

— Мені здається, він розмовляє зі статуями богинь, що охороняють її. З Анубісом, вартовим собакою, він теж розмовляв.

Мунхераб похитав головою:

— Дерев'яна постать не може ні чути, ні говорити.

— Це ти кажеш тепер, — збуджено засичав гончар. — А тоді, як на нас визвірився вартовий пес, ти теж злякався. Ти втік би разом зі мною, якби Сейтахт не вгамував бога. Він знає таємниці, що про них ми й гадки не маємо. А в тій золотій скрині, либонь, сховано щось таємне, і він не хоче його показувати.

— Ти помиляєшся, — заперечив Мунхераб. — Таємниці знають тільки жерці. Боги втаємничили їх у всі святощі і навчили чаклунства.

Еменеп не кваплячись роздивлявся золотий бік саркофага, оздоблений прегарним різьбленням.

— Сейтахт теж навчався в богів, бо цей саркофаг — чаклунський витвір. Звичайна людина не могла б зробити його. Помізкуй-но, Мунхерабе, адже Сейтахт — селянський син. Його батько мав, певне, тільки чим орати та ще якесь глиняне начиння і в'язку соломи, що на ній спала вся родина. Та хіба ж селюк годен зробити казково гарний золотий саркофаг, якого зроду і в очі не бачив?

Мунхераб замислено кивнув головою.

— Таки твоя правда. Мабуть, Сейтахт вчився чаклунству. У передпокої він потрощив постаті богів, а йому за це нічого й не сталося. Та ще ж розмовляв із вартовими мертвих, а тут — із богом Анубісом, щоб той не порвав нас.

Еменеп повчально підняв пальця.

— Я не помилився і тоді, як сказав: у цьому саркофазі лежить щось таємне. І я хочу його добути. А що коли його власник стане можновладцем або фараоном?

— Не чіпай того чаклунського витвору. Ще якесь лихо на нас накличеш, — злякано прошепотів водонос.

Він хотів одтягти Еменепа від саркофага, але гончар уже підскочив до нього і зірвав печатку, що скріпляла стулки дверцят.

— Принаймні я хоч гляну, що тут сховано, — прошипів він і прочинив дверцята.

У напівтемряві він не міг роздивитися, що було всередині, тож просунув туди руку і намацав ще одні дверцята, знову з печаткою.

Ту ж мить промінь світла впав на вузенький прохід між скельною стіною і саркофагом. Біля входу до скарбниці стояв Сейтахт, піднявши ліву руку зі світильником.

— Що ви там робите, мерзотники? — загорлав він. — Невже зламали саркофаг?

Він підніс і праву руку. Блиснула важка золота палиця і загрозливо сяйнула над головою Мунхераба. Той благаюче простяг руки:

— Не бий нас, великий Сейтахте! Ми не чіпали твого витвору.

— Ми тільки милувалися ним, пане, — боязко додав Еменеп.

Він притьмом зачинив дверцята і сховався за Мунхерабом. Його обличчя виказувало удавану покору і слухняність.

Тесля опустив свою золоту зброю і здивовано втупився в обох чоловіків. Вони назвали його «великий Сейтахт», «пан», і він не міг збагнути, чому раптом почали звертатися до нього, наче до урядовця.

Голосом, приязнішим, аніж того хотів, Сейтахт наказав:

— Ходімо до скарбниці. Допоможете мені спакувати золоті речі, що я там познаходив.

Менафт мерщій витяг голову з вилому в стіні. Він чув усе, про що розмовляли — голосно чи ледь чутно — в усипальні. Тепер він полегшено зітхнув. У таємничому перешіптуванні водоноса й гончара йому вчувалося щось вельми лихе. Він навіть твердо поклав собі перешкодити обом, якщо вони наважаться відчинити саркофаг. Коли він не годен захистити від грабіжників скарби, то принаймні перешкодить чіпати бога в золотій труні.

Оте простацтво сподівалося знайти в саркофазі чародійну річ, що надає своєму владареві великої могутності. Однак такої речі там не було.

Останній — четвертий — саркофаг ховав у собі не чародійну річ, а витвір мистецтва неповторної краси. Тесля ніколи не бачив цього витвору, інакше-бо він не завагався б зірвати дверцята всіх чотирьох саркофагів, аби дістатися нарешті до саркофага з жовтого кварциту. В ньому вкладено — одна в одну — дві труни з визолоченого дерева. В меншій лежав скарб, вартий цілого царства. Він був такий важкий, що тоді, багато років тому, десять чоловіків ледве його несли.

У Менафта перед очима виразно постали події, що вкарбувалися йому навіки в пам'ять. Погребний провід уже вирушив. Найвищі урядовці й можновладці тягли катафалк на полозах. На ньому стояла труна, де спочивало набальзамоване тіло фараона Тутанхамона.

Труна була найдовершенішим витвором мистецтва, який будь-коли бачив Менафт. Викута із золотої бляхи завтовшки з волову шкіру, вона в руках найкращих єгипетських золотарів набула постаті бога Осіріса. І так яріла ця золота труна, що засліплені люди заплющували очі.

Цей витвір мистецтва поставили в другу труну, вирізьблену із дубового дерева і визолочену. Як і золота труна, вона теж являла собою Осірісову подобу. Золотий бог лежав тепер у немеркнучій пишності й чекав, щоб жерці покропили його святим пахучим олієм. Обличчя його сяяло, сяяли й коштовні самоцвіти та кольорова емаль, на шиї мерехтіла прикраса з червоних і жовтих золотих намистин та мінливих блакитних камінців. Дві золоті богині своїми крилами обіймали тіло володаря-бога, ніби хотіли вічно його захищати.

Вражений красою цього витвору мистецтва, каменяр Менафт був тоді певен, що в золотій труні справді спочиває бог. А коли після врочистої церемонії зачинилося віко другої труни, Менафт подумав, що минуть тисячоліття, та жоден митець не створить чогось подібного.

Визолочена дерев'яна труна теж була справжнім мистецьким твором і так точно стала в третю труну, що не зоставалося вільного місця навіть у палець завширшки. А третя труна теж являла собою визолочену Осірісову постать.

По тому всі три труни, складені одна в одну, опустили в саркофаг із кварциту, і молодесенька вдова фараона-бога Анхесенамон підійшла попрощатися з небіжчиком.

Вона була майже дитина і плакала по-дитячому, коли жерці підводили її до саркофага. Довго дивилася вона на визолочену дерев'яну труну, що десь у собі ховала тіло її чоловіка. Схожість обличчя постаті-труни з обличчям коханого збентежила її. У палахкотливому полум'ї багатьох світильників позолота лисніла, наче золота шкіра, і Анхесенамон здалося, що постать дихає. Очі з чорного обсидіану і майже прозорого білого алебастру спокійно й гідно дивилися, мабуть, на богів. Повні вуста наче хотіли розповісти про таємниці того світу.

Жерці мурмотіли останні погребні молитви. Усипальня сповнилася фіміамом, пахощами духмяного олію та живиці. Ледь жевріли пломінці світильників, уже потьмяніло й золото. По стінах рухалися довгі тіні. Верховний жрець значуще кахикнув. Тоді опам'яталася дівчинка-цариця Анхесенамон. Полохливо озирнулася на присутніх, хутко нахилилася до саркофага і тремкою рукою поклала китичку квітів на Осірісове чоло біля двох царських символів — змії та голови шуліки.

Яскраво вкарбувалася Менафтові в пам'яті та невеличка зворушлива китичка польових квітів. Пам'ятав він також, як з очей тендітної цариці падали сльози на золоте обличчя бога. Заточуючись, одійшла Анхесенамон від саркофага.

Менафт витер собі чоло. Як хотів він забути те, що відбувалося тут одинадцять років тому! Та це йому не щастило. Постать маленької Анхесенамон уперто стояла в нього перед очима. Її залите сльозами лице наче закликало: «Благаю тебе, прожени злочинців із гробниці! Вони забирають у мого коханого чоловіка все, що йому потрібно, аби владарювати й на тому світі. Поможи мені, поможи!»

Менафт злякано скочив на ноги. У виломі стіни мерехтіло невірне світло. Залунали голоси, і серед них — Мунхерабів:

— Менафте, ти тут? Пильнуй, я подаватиму тобі гарні речі! Багато золота! Бери міцно, голубе, бо воно важке.

Великий клумак застряг у виломі. Коли Менафт потяг його до себе у передпокій, почувся брязкіт металу. Каменяр нахилився до отвору й побачив, що Мунхераб побіг назад.

Страшенно кваплячись, Менафт розв'язав клумак. Під руками в нього задзвеніли браслети, статуетки, намиста, персні та інші прикраси. Потемки він намацав якусь річ, складену з безлічі невеличких платівок. Мабуть, то був якийсь лускатий панцир.

Менафт саме відбирав найкращі речі, щоб їх сховати, коли повернувся Мунхераб з клумаком, куди більшим, ніж перший. Клумак не просовувався крізь отвір, тоді Мунхераб розв'язав його й став кидати до передпокою коштовні шати, палиці, мечі й іншу оздоблену золотом та самоцвітами зброю, а також вази та всякі прикраси.

Відтак водонос знову побіг по скарби. Як і Еменепа, його пойняла неймовірна пожадливість, коли він побачив коштовності, що їх Сейтахт вигрібав із скринь. Що тільки виблискувало золотом, тесля жадібно хапав і передавав Еменапові, аж поки той наладовувався так, що більше не міг тримати. Іноді якась чудова річ падала на землю, за неї забували або розчавлювали її ногами, бо тим часом Сейтахт знаходив щось коштовніше.

Менафт жахнувся, коли збагнув, що його спільники хочуть забрати із скарбниці більшу частину багатства. Тепер Мунхераб та Еменеп кидали до нього крізь вилом найкращі речі, і навколо Менафта утворювалася щодалі більша купа. У гарячковому поспіху він ховав усе, що потрапляло йому до рук, під розкидані навколо погребні дари, які, спочатку грабуючи передпокій та бічну комору, вони відкидали жужмом як непотріб.

Якась річ, вкрита невеличкими платівками, за щось зачепилася. Це був той лускатий панцир. Важкий, він здавався Менафтові великою коштовністю. Грабіжники не повинні його забрати! Каменяр потяг річ до себе і тільки-но хотів десь сховати, як почув, що його кличуть зі скарбниці. Хутчій кинув він панцир позад себе в темряву.

У вилом просунули невеличку скриньку, тоді якийсь пакунок, а потім до передпокою виліз Сейтахт. Він високо підняв світильник над купою скарбів, не звертаючи уваги на Еменепа та Мунхераба, що вилізли слідом за ним. Сейтахт не зводив із скарбів очей, що гарячково палали. Підіймав зброю й начиння догори, милуючись тим, як вони виблискували навіть у тьмяному світлі. Нараз він оглядівся, явно чогось шукаючи, і чоло йому між бровами прорізала зморшка гніву.

— Де поділася фараонова парадна прикраса? — кинувся Сейтахт до Мунхераба.

Той нахилився, придивляючись до награбованого добра.

— Я добре пам'ятаю, що кинув її сюди, — сказав він, стенувши плечима.

— А я її не бачу. Покажи мені, — обурено заволав тесля.

Менафт зіскулився біля вилому в стіні. Збагнувши, що саме шукає Сейтахт, він посунув помалу назад. Те, що він мав за лускатий панцир, була коштовна прикраса, яку єгипетські фараони надівали для врочистих прийомів. Широкий комір і пов'язка на стегна були зроблені з сотень невеличких золотих платівок.

А тепер ця розкішна річ лежала десь позаду на підлозі. Менафтові забракло часу її сховати. Тож треба закрити її своїм тілом.

Прикипівши очима до теслі, Менафт посувався назад. Він уже намацав пальцями золоті платівки, коли Сейтахт зненацька глянув на нього. Полохливий Менафтів погляд і дивне поводження здалися теслі підозрілими. Він підскочив до каменяра й відштовхнув його.

— Ти, клятий злодію! — вигукнув Сейтахт. — Хочеш приховати для себе найкоштовнішу річ, яку я знайшов?

І він кинувся бити Менафта. Тричі його важкий кулак щосили упав каменяреві на голову й плечі. Та хоч як це приголомшило Менафта, бажання захистити фараонів скарб узяло гору над недужістю. Він упав на прикрасу, затуляючи її своїм тілом.

Мунхераб і Еменеп підбігли помогти Сейтахтові. Вони схопили Менафта й міцно тримали, поки тесля виривав у нього коштовність. Каменяр уже лежав на спині, а Сейтахт топтав йому живіт і лице, вириваючи з рук золоту річ з такою люттю, що вона розірвалася. Та Менафт ще міцно тримав половину. Сили йому наче подвоїлися, коли він боронився проти Мунхераба та Еменепа. Розірване на шматочки, лежало тепер круг них те, що було колись витвором високого золотарського мистецтва.

Не тямлячись із люті, грабіжники разом кинулися на Менафта. Вони, напевне, вбили б його, бо той уже не мав сили боронитися. Він і не боронився, а тільки подумки промовляв: «Допоможи мені, Осірісе! Допоможи своєму рабу Менафтові! Вони вбивають мене… Пошли Анубіса… Вони вбивають мене!..»

Однак не бог з того світу, не його вартовий пес Анубіс прийшли на поміч знеможеному каменяреві — це зробив невільник Хенум. Він чув, як люто волав Сейтахт, як зняли галас Мунхераб та Еменеп. Спершу йому здалося: ті двоє зчепилися з теслею, що не поділив як слід здобичі. Та коли залунали глухі удари, він збагнув, що ті втрьох напали на Менафта. Довго не розмірковуючи, він поліз у закиданий камінням прохід і відтак побачив, що мав слушність: вони вбивали каменяра. Цього Хенум допустити не міг. Менафт розмовляв із ним приязніше, ніж будь-хто з вільних людей.

Хенум спробував пролізти крізь вилом у стіні до передпокою, та не зміг — надто широкі мав плечі. Тоді він простиг у вилом свої могутні кулачиська і гримнув:

— Одчепіться від нього, бо поскручую вам в'язи!

Гончар і водонос злякано обернулися на грізний голос, гадаючи, що то промовляє бог-месник. А Сейтахт мерщій схопив з купи награбованого добра бронзовий меч і кинув його в Хенума, але де влучив. Тоді він кинув статуетку з слонової кістки — зображення бога завбільшки з долоню, — і вона розбилася об скелясту стіну.

Сейтахт нахилився, шукаючи, чим іще кинути.

— Ти хочеш вільній людині поскручувати в'язи, ти, поганий невільнику? Я провчу тебе… — крикнув він і кинув у Хенума важку палицю, окуту золотом.

Палиця блиснула в повітрі і влучила Хенумові в руку. Весляр побачив, що йому загрожує небезпека. Мунхераб і Еменеп теж узялися шпурляти в нього.

— Схаменіться! — загорлав Хенум. — Я прийшов тільки застерегти вас. У долині мигтять вогні. Вони наближаються до гробниці.

Еменеп скочив наперед.

— Це, напевне, жерці! — крикнув він. — Тікаймо! Мерщій! Бо нас спіймають і спалять живцем!

Гончар злякано дивився на Сейтахта, шукаючи в нього ради.

Але той не виказував ніякого страху. Тільки примружив очі, питаючи в Хенума:

— Звідки наближаються ті вогні?

— З того боку, де сходить сонце, — збрехав Хенум. Його тішило, що Сейтахт все-таки занепокоївся, і він вів далі: — Вогнів багато. Палахкотять у темряві. Либонь, то вершники із смолоскипами.

— Це фараонові солдати! — заволав настраханий Еменеп і кинувся до вилому в стіні.

— Стій, боягузе! — крикнув на нього Сейтахт. — Чи не збираєшся зоставити тут золото? Бери, скільки можеш підняти, якщо хочеш живий вийти звідси.

А тоді вже трохи спокійніше тесля звелів Мунхерабові:

— Розстели ці гарні шати та поскладай в них усе, що тут лежить.

— Мені не треба ніякого золота! — заскиглив водонос. — Воно тільки біду накликає. Коли це насправді вершники, то за хвилю вони будуть тут і…

Мунхераб не доказав. Сейтахт одважив йому такого ляпаса, що він аж заточився. А Еменеп, не сперечаючись, скорився теслі, побачивши, що той витяг із сагайдака, багато оздобленого самоцвітами, довгу стрілу і тримає її, наче бойовий спис.

Страшенно кваплячись, вони позав'язували всі коштовності у тканини, звірине хутро й шати; клумаки, один по одному, подавали Хенумові, аж той мусив відповзти назад — так багато набралося тих клумаків.

Вузький прохід не давав змоги обернутися. Тож Хенум повз по камінню й ріні на животі, ногами вперед, та ще й тяг за собою два клумаки із золотом. Цей вузенький лаз між камінням і стелею здавався йому нескінченним. Курява й задуха забивали віддих. Весляр пообдирав собі шкіру, піт струмів йому з чола. Він голосно кляв золото зажерливого хазяїна, урядовця Поа. Теслі він зичив найгірших хвороб, а себе самого порівнював із найпотворнішими тваринами, які тільки знав.

Хто звелів йому лізти в цю кляту діру? Наскільки приємніше було б дрімати на свіжому повітрі! А як ітимуть назад, грабіжники навантажать йому на плечі найважчі клумаки. І в усьому винен отой пришелепуватий Менафт. Певне, знову страхав теслю карою богів, і через те його мало не вбили. Лежить тепер у гробниці і, мабуть, там і сконає. Жоден з його богів не зарадив йому.

Якусь мить Хенум відпочивав, а тоді знову взявся тягти клумаки. Щось задзвеніло: один клумак розв'язався, і з нього посипалися золоті речі. Та Хенум не спинився. Його ноги вже не намацували каміння, груди вдихали свіже повітря. Ще один поштовх — і він на волі. Недбало кинув на землю клумаки. Над головою сяяло зоряне небо. Як добре жити, як добре випростати плечі, все тіло! Вдруге він уже не полізе в ту жахливу кам'яну пащу.

З гробниці гукали на нього. Хай собі гукають. Він не чує, та й годі!

Хенум задоволено потер руки. Хай тепер самі спробують потягти через каміння важкі клумаки з золотом. Але що сталося з каменярем? Його ж забили майже до смерті. Самотужки він з тієї страшної в'язниці не вибереться.

Заклопотано хмурив Хенум чоло. Шкода Менафта! Він залюбки допоміг би бідоласі, та не знав, що робити.

Наче шукаючи поради, Хенум дивився на небо, всіяне зорями. І саме вони нагадали весляреві власну вигадку про вогні, що наближаються до гробниці, — вигадку, якою він налякав своїх напарників. Чому ж не вигадати йому чогось іще? Він може сказати, що втік од вершників. Або краще: втік, аби відволікти вершників од гробниці і дати своїм товаришам змогу віднести здобич до безпечного місця. В це вони напевне повірять і навіть завдячуватимуть йому.

А насправді він сховається десь поблизу гробниці і, коли грабіжники, підуть, винесе звідти Менафта.

Втішений влучною вигадкою, Хенум засміявся своїм чудернацьким лихим сміхом. Завтра ніхто не зможе довідатися, чи він казав правду, а чи брехав.

Сейтахт шаленів. Мунхераб і Еменеп гукали щосили. Та все було марно — знадвору не чулося ніякої відповіді. Хенум не озивався. Чи його схопили вершники? Або жерці Міста мертвих?

Перший висловив цю думку гончар. Сейтахт люто глипнув на нього, але заклопотано прислухався: Знадвору не долинало жодного звуку.

Мабуть, там сталося щось лихе, бо Хенум неодмінно озвався б. Просто втекти він, звісно, не міг. Цей раб волів би радше попасти в пашу крокодилові, ніж ослухатися свого пана. А може, переслідувачі зачаїлися біля входу? Безперечно, їх вистежили вороги урядовця Поа, що якось довідалися про намір пограбувати Тутанхамонову гробницю.

Пойнятий недобрим передчуттям, Сейтахт люто вилаявся. Горе йому та його братчикам, коли це припущення слушне. Проте не можна тут чекати довіку. Треба впевнитися в усьому, і то негайно!

Хтось повинен полізти перший.

Менафт?

Той лежав, ніби неживий, на купі царських шат. Еменеп?

Його аж тіпає з переляку. А Мунхераб скулився на підлозі й скімлить, наче пес, якого шмагають батогом.

З цих трьох нікчем жоден не наважиться вийти з гробниці. Доведеться йти самому. Коли судилося вмерти, то нікуди не втечеш.

— Я візьму клумак із золотом і полізу до виходу, — сказав Сейтахт гончареві. — Як покличу вас, то небезпеки немає. А якщо я вигукну: «Всемогутній Пта!» — то оплакуйте великого митця, бо скоро мене не стане.

— А що тоді буде з нами? — прошепотів наляканий Еменеп.

Уже пролазячи в отвір, Сейтахт спинився на мить і глузливо зареготав:

— Спитайте про це в Менафта, він же приятелює з богами. Хай ублагає якогось бога, щоб зробив вас невидимими.

Тесля зігнувся і поліз у темний вилом. Клумак із золотом він пхав поперед себе, наче щит, плекаючи останню благеньку надію цим золотом врятувати собі життя. Якщо, діставшись того краю лазу, він щосили шпурне клумак надвір, то золоті речі повипадають і, може, одвернуть увагу ворогів, що зачаїлися біля входу. Адже солдати зроду не бачили таких коштовностей. Вони кинуться на них, а він тим часом у цій метушні і зникне. А що коли там чатують на нього не солдати, а жерці? Тоді порятунку немає. Жерці Міста мертвих звикли до золотих, скарбів гробниць.

Скільки ще повзти вузьким задушливим лазом? Здасться, йому кінця-краю немає. Теслі нетерпеливилося мерщій дізнатися, що його чекає. Але клумак із золотом був надто важкий. Раз у раз він застрягав поміж гострим камінням, і Сейтахтові доводилося чимдуж напружуватися, аби його витягти.

Засапавшись, тесля спинився і сперся чолом на клумак. Пилюка забивала йому дух, пекла й виїдала очі. Сейтахт боявся задихнутись і кляв клумак із золотом, на який з утоми поклав голову. Аби міг, він дав би тепер у тисячу разів більше золота, щоб тільки бути десь далеко від цієї клятенної гробниці.

У безсилій люті він гамселив кулаками по скарбу, задля якого ризикував життям. Раптом клумак покотився і завис наполовину в повітрі. Лаз кінчився.

Сейтахт насторожено прислухався. Серце калатало так, наче от-от розірветься. Кров шуміла у скронях. І він нічого не чув — тільки це калатання й шум. А надворі ж чатують месники!

Простигши руки, тесля розв'язав тремтливими пальцями клумак. Хай скарби водоспадом посиплються на землю. І він щосили штовхнув клумак.

Золото задзвеніло на камінних сходах. У нічній тиші це прозвучало, як брязкіт могутньої зброї. І замовкло. Ніщо не поворухнулося. Жоден вартовий не вискочив із своєї схованки. Чи месники чигають на нього?

Холодний піт зросив теслі чоло. Ось тепер він дізнається, чи судилося йому тут умерти. Він почувався, як хижий звір, що попав у пастку.

Чого він іще чекає? Чи боїться? Він завжди зневажав боягузів.

Миттю схопившись, Сейтахт вискочив з лазу надвір. Упав сторчака на золоті речі й якусь хвилю лежав, втупившись у зоряне небо.

«Всемогутній Пта, дякую тобі!» — подумав Сейтахт і посміхнувся. Пта, бог-оборонець Єгипту, ніколи не врятував би від смертельної небезпеки людину, що плюндрує гробниці. Мабуть, якийсь добрий дух оберігав його, Сейтахта, як великого митця. Тож завтра вночі він зможе прийти сюди й безкарно забрати собі алебастрові дзбани з коштовним олієм та мастилом.

Але де ж подівся Хенум? Клумаки із золотом, що їх виніс нубієць, лежали на першій сходинці. Якби переслідувачі напали на раба й кудись повели його, то вони не кинули б клумаків без варти. А може, зробили це навмисне, щоб обдурити Хенумових спільників?

Треба діяти обережно, бо переслідувачі могли сховатися десь поблизу.

Нечутно ступаючи, Сейтахт пригінці побрався сходами. Нагорі він став і, затамувавши подих, прислухався. Тиша, не чути ані найменшого шереху. Тесля роздивився навколо. Скрізь усе було непорушне. Він одійшов на кілька кроків од гробниці, готовий зникнути в темряві, тільки-но побачить якусь невірну тінь.

Ні, все спокійно.

— Хенуме! — просичав Сейтахт у нічний морок. А тоді голосніше: — Хенуме!

Ніхто не озивався.

Замислившись, Сейтахт повернувся до входу в гробницю і гукнув своїх товаришів. Почув, як вони зраділи й притьмом поповзли до виходу.

— А золото забрали? — крикнув тесля у вилом. — Не раджу вам вертати з порожніми руками, бо можете ніколи більше не побачити сонця.

Ті у гробниці вилаялися й швидко полізли назад. Коли б Сейтахт довше постояв, дослухаючись біля входу в гробницю, то почув би, як Мунхераб сказав гончареві:

— Дорогою до твоєї халупи я вб'ю його, присягаюся. Золото важить для нього більше, ніж наше життя.

Але Сейтахт уже взявся збирати розкидану по землі здобич і нічого не чув.

Нарешті Менафт опритомнів. Його огортав непроглядний морок. Чи він уже в підземному царстві? Скам'янівши з жаху, він довго прислухався, але чув тільки власне важке дихання. Хотів випростатися, та гострий біль ураз шпигонув йому в груди. Мабуть, поламано якесь ребро, а то й не одне. Голова палала, наче у вогні. Спробував ворухнути ногою, та вона була немов дерев'яна. Плечі, спина, голова — усе страшенно боліло. Тільки лівою рукою можна було трохи рухати, не відчуваючи болю.

Каменяр хотів знати, де він, тож почав обмацувати все навколо. Спершу натрапив на якусь вазу, тоді його пальці намацали віко великої скрині і врешті спинилися на клумаку, напханому скарбами.

Менафт згадав усе.

Цього клумака грабіжники покинули. І його теж. Він зостався у гробниці сам.

Завтра вранці, тільки-но підніметься зі сходу бог-сонце, вартові і жерці Міста мертвих побачать вилом у замурованому вході до гробниці й почнуть вивчати сліди. Якщо його знайдуть тут, то люто катуватимуть. Треба або тікати звідси, або порішити себе.

Незважаючи на жахливий біль, він зіперся на ліву руку і поповз. З радістю відчув, що володіє й лівою погою. Але у грудях знову шпигонуло, запаморочилося в голові, і він упав навзнак. Якийсь час каменяр лежав непорушно, збираючись на силі. Тепер він побачив, як високо вгорі той отвір, — без допомоги йому туди не дістатися.

Розпач пойняв Менафта. Які ж бо несправедливі боги, що покарали його, а справжнім злочинцям дали змогу звідси втекти! Він один боронив власність володаря-бота Тутанхамона, а тепер лежить покинутий і безпорадний. Хіба ж ніхто з-поміж численних богів не бачить його страждань? Чи й справді всі вони — тільки людська вигадка? І над землею та небом є лише один володар, що допомагає тим, хто вірить у нього?

Менафт простяг ліву руку до стелі й крикнув невідомому богові:

— Боже, якого я ніколи не бачив, благаю, поможи мені, щоб я впевнився у твоїй владі над сліпими й глухими богами, вирізьбленими з дерева й каміння!

Палке благання завмерло серед глухих стін, а Менафт все ще тримав догори руку. Йому здавалося: от-от невідомий єдиний бог підніме його до себе.

Він не відчув нічого.

То взагалі немає ніякого бога!

У розпачі каменяр опустив руку. Навіщо він перешкоджав грабіжникам? Якби допомагав їм, був би тепер на волі і невдовзі став би багатою людиною.

Жоден бог не винагороджує за добре діло, і жоден не карає за лихе. Тільки люди судять одне одного. І його, каменяра Менафта, вони теж жорстоко засудять,

Від цієї болючої думки сльози навернулися йому на очі й потекли по щоках. Він стомлено підвів руку їх витерти. І застиг. Йому почувся шурхіт. Хтось продирався знадвору у вилом.

Тепер Менафт виразно чув, як невідомий повз вузьким лазом. Чути було, як важко відсапується. Нараз чоловік гукнув:

— Менафте! Ти ще живий? Це я, Хенум! Я винесу тебе звідси.

Каменяр ворушив устами, та язик йому не корився. Надто велика була радість. Невідомий бог почув його благання і послав свого слугу — Хенума, невільника!

А нубієць гукнув у вилом:

— Менафте! Озовися! Надворі вже скоро розвидниться. Треба тікати.

Нарешті Менафтові трохи полегшало.

— Я… тут, — мовив він, затинаючись. — Іди сюди, добрий чоловіче… Допоможи мені звестися!

— Оце так тебе побили? — аж злякався Хенум. — Важко буде тебе звідси витягти. Зажди, я спершу виламаю більшу діру в стіні.

З усією силою дикуна він заходився ламати стіну. Менафт тільки чув, як важко дихає нубієць і як падає додолу каміння.

Нарешті його рятівник проліз у вилом. Діставшись навпомацки до каменяра, він підсунув йому під спину руки й поніс.

Сонце вже високо підбилося над скелястими горами, коли Мінгун, вартовий Міста мертвих, дістався будинку, де жив начальник варти Небхер. Мінгун геть знесилився. Довгу путь від Долини царських гробниць до цього будинку він біг наввипередки з сонцем. Що вище воно піднімалося, то дужче боявся Мінгун дістати від свого пана такі різки, що їх людині витримати несила.

А проте Мінгун не бачив своєї провини в тому, що минулої ночі зухвалі грабіжники змогли безкарно сплюндрувати гробницю фараона Тутанхамона. Вчора, коли сідало сонце, він, як завше, став із своїми товаришами ладнатися до нічної варти в Місті мертвих. Вони вже позапалювали смолоскипи й узяли палиці на плечі, аж тут надійшов їхній начальник, наглядач Енемпсес, і звернувся до них із великою промовою. Він говорив про обов'язки вартових і про те, що їхня служба в Місті мертвих — все одно, що служба богам. Нагадав, щоб ніхто не насмілився спати уночі, бо могутні боги все бачать і все чують. Вони перекажуть жерцям ім'я того, хто забув свій обов'язок, і жерці суворо його покарають.

Усе, про що казав Енемпсес, було вже давно відомо кожному вартовому. Всі чудувалися, навіщо наглядач так довго про це розводиться. Та здивувалися ще дужче, коли наглядач, завше такий суворий, нараз узявся їх вихваляти за ревну службу і в нагороду подарував бурдюк, повний-повнісінький вина. Кожен міг пити досхочу. А тих, хто мало пив, Енемпсес навіть припрошував хильнути ще, щоб бадьоріше почуватися під час важкої нічної варти.

Вино мало якийсь дивний присмак. Тільки-но Мінгун трохи хильнув, як його здолала непереборна втома, товаришів він бачив наче в імлі. А далі не пам'ятав уже нічого.

Ще вдосвіта Мінгуна збудив Енемпсес, копнувши його ногою. Наче скажений бик, лютував наглядач, присягався, що звелить кожному п'яному вартовому дати різками п'ятдесят разів по підошвах. Вигнав кийком усіх вартових надвір і зажадав, щоб вони відразу обійшли всі царські гробниці в долині.

Отоді Мінгун і побачив найжахливіше: Тутанхамонову гробницю сплюндровано! Грабіжникам дісталася, певне, величезна здобич, бо вони кинули перед входом багато золотих речей.

Енемпсес вислухав жахливу новину навдивовижу спокійно, на його обличчі не ворухнувся жодний м'яз. Він тільки спитав, — чи бачив Мінгун у долині хоч одного жерця, а тоді наказав чимдуж бігти до начальника варти Небхера й повідомити його.

Заточуючися з утоми, Мінгун нарешті дістався дверей будинку, де жив урядовець. Вартовий прикипів очима до стіни, наче хотів крізь неї побачити Небхера та довідатись, як сприйме він цю звістку. Мінгун палко бажав, щоб високий пан добре відпочив та був у гуморі.

Всі знали Небхера як людину запальну. Не одного вартового за найдрібнішу провину він наказував так довго шмагати, що з горопахи злазила шкіра; іншого ж за таку саму провину міг тільки вдарити носаком.

На подвір'я вийшов раб. Голосом, що уривався йому з переляку, Мінгун спитав:

— Скажи мені, друже, скільки разів сьогодні співав ваш півень?

Раб спершу холодно глянув на вартового, тоді всміхнувся,

— Я тебе знаю, ти з варти наглядача Енемпсеса. Правда?

— Авжеж, — нетерпляче відказав Мінгун. — Та я хотів би дізнатися, чи…

Раб урвав його жестом, повним гідності.

— День почався добре. Наш півень співав п'ять разів!

— Хвалити богів! — полегшено зітхнув Мінгун і спитав: — А в який бік спершу глянув твій пан, прокинувшись, — на захід чи на схід?

— Цього я не можу тобі сказати, — мовив раб. — Ти тут людина чужа. Пан покарав би мене, якби я розповів тобі, куди боги звеліли йому дивитися.

Вартовий благально простяг руки:

— Повір мені, добрий чоловіче, я тебе не зраджу. «Ти нічого мені не кажи, тільки тицьни пальцем, молю тебе!

Раб хитро посміхнувся.

— Ти розумний. Дивись… — І він показав на схід. — Туди було обернене обличчя нашого пана. Це означає для нього добру звістку.

Мінгун застогнав, наче з болю. Він затулив обома руками лице й обернувся до сонця.

— Хай полум'яний бог там, нагорі, боронить мене, бо я приніс лиху звістку.

Раб хотів був щось спитати, але нараз його відштовхнув огрядний чоловік, що непомітно вийшов з дому. Він спинився, широко розставив ноги і, длубаючись нігтем у зубах, роздивлявся Мінгуна, який і досі затуляв руками лице.

— Хто це? — гаркнув товстун на раба.

Зачувши незнайомий голос, Мінгун озирнувся. Перед ним стояв начальник варти Небхер!

Ту ж мить вартовий упав йому до ніг. Раб щось відповів, але Мінгунові здалося, що раптом потьмяніло сонце. Його копнули ногою в плече. То був знак говорити.

— Високий пане! — ледь забелькотів він. — Твій вірний слуга Енемпсес повідомляє тебе, що сьогодні вночі сплюндровано гробницю.

Мінгун чекав, що пан штурхне його ногою на кам'яні плити. Але цього не сталося, й він насмілився зиркнути на Небхерові ноги. Вони спокійно стояли перед ним. Згори залунало:

— Яку саме гробницю?

У голосі не чулося ніякого гніву. Вартовий наважився зиркнути вище. Небхер спокійно дивився кудись у далечінь, і Мінгун насмілився прошепотіти:

— Гробницю божественного Тутанхамона, високий пане. З переляку він аж втягнув голову в плечі, та Небхер знову став длубатися нігтем у зубах. Нарешті мовив байдужим, наче оспалим голосом:

— Вас усіх, разом з наглядачем Енемпсесом, треба було б посадовити на палі.

Настала тиша, тоді знову почулося питання:

— Скільки золота викрали з гробниці проклятущі злодії-собаки?

Задихаючись, вартовий ледве вимовив:

— Цього я не знаю, високий пане. Але, либонь, багато, бо вони покидали чимало скарбів.

— Нічого не взнавши, ти наважився прийти сюди? — зненацька заволав начальник варти, аж захлинаючись із люті. — Я звелю тебе висікти, аби ти запам'ятав, що сюди може прийти тільки той, хто годен докладно про все розповісти.

Мінгун благально простяг до нього руки:

— Високий пане, даруй мені, я не винен. Твій слуга Енемпсес так поспішав повідомити тебе, що не дав варті часу обстежити гробницю.

Ця смілива відповідь наче збентежила Небхера. Якусь мить він дивився на вартового, що лежав перед ним на землі.

Здавалося, Небхер от-от кинеться на нього, але той повернувся до свого раба і несподівано звелів:

— Хай негайно запряжуть найшвидших коней у мій мисливський повіз! Мені треба мерщій дістатися до Долини царських гробниць.

Нетерпляче переступаючи з ноги на ногу, Енемпсес ждав біля сходів до Тутанхамонової гробниці. Спека ставала нестерпна, і зовсім не освіжав вітерець од віяла з пальмового листя, яким вимахував перед ним раб.

Вартові шанобливо трималися осторонь. Вони знали, що Енемпсес чекає посланця від начальника варти, і пошепки обмінювалися думками про те, який же наказ той може принести.

Сповнені чекання, вони раз у раз оглядали долину. Мабуть, посланець принесе наказ одшмагати всіх вартових різками. Доведеться стерпіти, ремствувати не можна, хоч цей останній грабунок стався не через їхню неуважність. Ні, в усьому винен тільки Енемпсес. Навіщо він учора ввечері звелів дати вартовим стільки вина? Навіть найдурніший з-поміж них збагнув, що це робиться не випадково. Завше, коли до Міста мертвих уночі приходили грабіжники, начальство звечора наказувало щось дивне. От хоча б перед тим, як злодії сплюндрували одну з найбагатших гробниць, вартовим веліли чатувати на гірських стежках. І саме тієї ночі велика зграя грабіжників дісталася до Міста мертвих головним шляхом, а його ніхто не оберігав.

Та який же сміливець наважиться відверто висловити свою підозру, звинуватити поважного начальника в допомозі грабіжникам? Такого зухвальця незабаром знайшли б мертвим десь серед скель, в урвищі. Тож розумніше тримати язика на припоні і прийняти кару за провину, якої не мав. Наглядача Енемпсеса завше відзначав своєю ласкою начальник варти Небхер, а тим у свою чергу дуже опікувався могутній урядовець Поа. Досить Поа ледь помітно кивнути головою, і сміливець замовкне навіки.

Тож підлеглі наглядача Енемпсеса покірно чекали лихої звістки. Вони видивлялися, чи не біжить гонець. Аж тут на дорозі знялася курява, і всі побачили мисливський повіз начальника варти. Його легко мчав четверик вітроногих коней. Небхер сам гнав їх і швидко наближався, наче бог помсти.

Це віщувало найгірше!

Вартові налякано відсахнулися, коли Небхер ураз спинив змилених коней перед входом до Тутанхамонової гробниці. Він дозволив Енемпсесові допомогти йому вийти з повоза, але не вщедрив свого ретельного прислужника ні поглядом, ні словом. Здавалося, ось-ось він лусне з люті, — з такою силою видихав повітря повними губами. Якусь мить Небхер стояв, утупивши очі в сходи, що вели до гробниці, наче не міг збагнути, чого він тут. Тоді швидким рухом витер собі піт на лисині й хутко збіг сходами вниз.

Енемпсес подався слідом, але перед тим грізно зиркнув на вартових. Ті зрозуміли це по-своєму й підійшли ближче, та порухом руки Енемпсес примусив їх одскочити назад. З виразу його обличчя не можна було зрозуміти, чи він гнівається, а чи боїться. Тільки як він спинився на нижньому східці перед замурованим входом, його непорушне лице відмінилося. Енемпсес усміхнувся до свого начальника, як людина, що знає: її хвалитимуть.

— Високий пане! — сказав він і вклонився наче жартома. — Сподіваюся, ти задоволений.

Огрядний начальник варти підніс коротку руку, ніби намірявся вдарити, та тільки люто просичав:

— Ти що, маєш мене за дурня? Послав до мене якогось йолопа, що не міг навіть сказати, скільки винесено з цієї гробниці золота. А може, ти переполовинив ті скарби?

Глузливо посміхнувшись, Енемпсес показав на золоті речі, порозкидувані долі.

— Глянь сюди, пане, і ще раз повтори, що я нечесна людина. Хіба я не міг сховати ті коштовності ще до твого приїзду? Кажу тобі, тесля Сейтахт добре зробив своє діло. Бідолаха знайшов, мабуть, стільки золота, що ці прикраси здалися йому дрібничками, не гідними уваги.

Небхер похмуро глянув на Енемпсеса:

— Чому ти кажеш — бідолаха? Адже він дістане свою пайку. Пан Поа ще ніколи не обдурював вірних слуг.

Наглядач зиркнув недовірливо вгору. Ніхто їх не підслуховував, але він все-таки нахилився ближче до свого начальника й прошепотів:

— Сьогодні вночі Сейтахта вбито. Мій раб, весляр, знайшов його труп. Ще вдосвіта я послав його знищити всі Сейтахтові сліди. Я був обережний, як завше.

— Той раб хай сьогодні теж замовкне навіки, — прошипів Небхер. — Чуєш? Сьогодні ж! Щоб не встиг прохопитися й словом.

Енемпсес знову глузливо посміхнувся.

— Заспокойся, пане. Мені не потрібні невільники, що розмовляють. Жоден з моїх рабів не має язика. А я, звісно, нікому не розповім, що сам поховав теслю.

— Ти сам поховав? — здивувався Небхер.

— Так, сам. Хіба ж я міг чекати, доки злетяться шуліки й викажуть те, що сталося? Ми можемо тішитися, що позбулися головного свідка. Та й наші пайки від того збільшилися.

Небхер застогнав і знову витер спітнілу лисину.

— Це мене аж ніяк не тішить. Сейтахт був славетний майстер. Його шукатимуть, і це може завдати нам прикростей. Знаєш, я не довіряю каменяреві Менафту, він несповна розуму. Чи не він убив Сейтахта?

— Пане, хіба нам тепер це не однаково? І ти приїхав сюди не для того, еге ж?

Начальник варти нічого не відказав. Він пильно придивлявся до вилому в замурованому вході. Нараз рішуче мовив:

— Слухай, Енемпсесе! Пошли своїх людей у гробницю, хай вони там все упорядкують. Насамперед треба негайно позбирати всі речі, розкидані долі. Тоді замурувати всі виломи і поставити на свіжому тиньку печатки Міста мертвих. Коли випадком жерці дізнаються, що до цієї гробниці вламувалися злодії, то поясни їм: нічого не вкрадено, бо твої люди своєчасно помітили грабіжників і сполохали їх. Зрозумів?

Енемпсес шанобливо схилився.

— Усе зробимо так, як ти сказав, пане. Мої вартові радітимуть, що цього разу їх не шмагатимуть батогами.

— Гаразд. Я довіряю тобі, — пробубонів начальник варти і повернув нагору. Але на третьому східці спинився. Примружившись, він показав на золоті речі на землі. — А що ти зробиш із цими прикрасами? Не кидати ж їх тут?

Енемпсес вимовно приклав руку до серця і сказав з удаваною поважністю:

— Пане, мої вартові будуть, свідками, що я звелю покласти це золото знову до гробниці. Хай бачать, яка я чесна людина.

Небхер замислено похитав головою. Облизав язиком сухі губи й ледве відвів очі від золота.

— Шкода, шкода, — бурмотів він. — Дещо з цих речей мені теж подобається.

Наче вражений якоюсь несподіваною думкою, наглядач скочив на два східці вгору. Примусивши Небхера глянути йому просто в очі, він заговорив хрипким од жадоби голосом:

— Пане, ми можемо мати щось коштовніше за це золото. Ти ж, певне, знаєш, яку безліч дзбанів з пахучим олієм та чудовим мастилом ставлять фараонам у гробниці? Пришли до мене сьогодні вночі трьох вірних рабів, і я порівну поділюся з тобою тим багатством. Досі ці коштовні речовини забирали наші господарі тільки для себе. Чого ж нам тепер…

Небхер урвав йому мову порухом руки. Глянувши вгору, він тихо спитав:

— А де буде твоя варта, коли прийдуть мої раби?

— Вартові справлятимуть святкову учту, пане, з радощів, що їх сьогодні не битимуть.

— Гаразд, я покладаюся на твою кмітливість, Енемпсесе. А тепер накажи мерщій навести тут лад. Нехай замурують виломи і поставлять печатки. Вночі можна легко видовбати знову каміння й повиносити дзбани з мастилом. Доведеться тільки вдруге замуровувати вхід і ставити печатки. Зрозуміло?

Цього разу Енемпсес схилився по-справжньому поштиво й урочисто.

— Все буде так, як велить твоя мудрість. Перш ніж божественне сонце досягне найбільшої висоти, вхід буде щільно замуровано й запечатано.

Повітря над долиною в скелях тремтіло від полуденної спеки, коли верховний жрець Ментуфер прискакав сюди в супроводі великого почту. В храмі бога Амона-Ра він почув про нове пограбування й одразу ж урвав щоденну жертовну відправу. Бог Амон-Ра зазнав страшної образи, бо фараон Тутанхамон, що його гробницю сплюндроване, носив ім'я цього бога.

Годі, треба нарешті зробити все, щоб знайти грабіжників. Ментуфер надумав особисто доповісти про це новому владареві Єгипту — фараонові Хоремхебу. Навіть коли грабіжників прикривають високі урядовці, фараон не повинен на те зважати і з усією суворістю законів покарати злочинців та їхніх захисників.

Худорлявий Ментуфер, схожий на бога помсти, без упину мурмотів молитви й заклинання. Амон-Ра, напевне, почує свого вірного слугу й не відмовить у допомозі.

Темні очі верховного жерця були широко розплющені, непорушний погляд спрямований кудись у далечінь. Ментуфер не відчував ні спеки, ні спраги, ні втоми.

А жерці, що супроводжували його, знемагали від пекучого сонця. У горлі їм попересихало, в очах пекло від яскравого світла й куряви. Їм здавалося безглуздям їхати сюди посеред дня тільки через те, що сплюндровано ще одну гробницю. А яка чудова прохолода, який спокій панували п цей час у храмі!

Такий незначний владар, як Тутанхамон, не заслуговує, щоб з того здіймати галас. Його гробницю сплюндровано, тепер треба її обстежити. А навіщо? Ті, хто повинен відповідати за це, тільки стенуть байдуже плечима. Так бувало завжди, коли злодії потай розкрадали гробниці фараонів.

Ментуфер не чув того бурмотіння. Очі в нього засвітилися живим вогнем. Він спинив коня. Вартові Міста мертвих повели його до місця нового пограбування. Одразу ж, низько вклоняючись, підійшов Енемпсес.

Верховний жрець простяг над наглядачем руку:

— Гнів божий тебе покарає, бо ти теж винний у злочині.

Енемпсес звів руки до сонця:

— Полум'яний бог, який все бачить і все знає, може засвідчити, що я зробив усе, аби перешкодити злодіям дістатися до гробниці божественного Тутанхамона.

— Але це все-таки сталося! — гнівно відказав Ментуфер. — Тебе притягнуть до відповідальності, в цьому я присягаюся тобі ім'ям найвищого бога, якому служу.

Вартові перелякано завмерли. Їхнього пана, Енемпсеса, привселюдно звинуватив верховний жрець! Гурт жерців бурмотів за ним хором:

— Звинувачено Енемпсеса, наглядача!

Енемпсес без страху оглядав людей у білому вбранні. Він бачив з їхніх облич, як байдуже їм те, що обурює верховного жерця. І хоч вони як годиться теж звинуватили його, це ще мало важило. Вони прийшли не схопити його, бо тоді їх супроводжували б солдати. Отож наглядач виснував, що Ментуфер знає стільки ж, скільки будь-який вартовий, а саме: до Тутанхамонової гробниці вдерлися злодії. Можливо, Ментуфер догадується, хто підбив їх, але довести це він не годен.

З певністю людини, котра не має за собою ніякої провини, Енемпсес підійшов до гурту жерців і крикнув голосом, що лунко розлігся довкола:

— Брехня нишком випускає отруйні стріли лихослів'я. Невже святі жерці Амона-Ра такі несправедливі, що прислухаються до лихих слів, не впевнившись, чи то правда?

Енемпсес навмисне звернувся з цією мовою не до верховного жерця, а до його підлеглих. Він прагнув осоромити Ментуфера як суддю, що виголошує провину, не пересвідчившись у пій. Цим він завдав би першого удару осоружному Ментуферові.

Задум начебто вдався наглядачеві. Жерці збуджено перешіптувалися. Байдужі глядачі перетворилися на зацікавлених суддів.

Енемпсес скористався з цього. Промовляючи, він став перед жерцями й відокремив таким чином Ментуфера від його підлеглих.

Верховний жрець спантеличено насупився. Стояв, наче оскаржений, перед тим мерзенним облудником Енемпсесом. Це так його розлютило, що він втратив владу над собою.

— Ти добре клепаний на язик, але мене не обдуриш, — крикнув він наглядачеві. — Я знаю, що ти допомагаєш грабіжникам. Відтоді як ти став наглядачем у Місті мертвих, злодії раз у раз плюндрують гробниці фараонів. Але цей злочин у гробниці божественного Тутанхамона буде останній. Я піду до фараона і скажу йому, що знаю винних.

Спокійно, викликаючи тим до себе повагу, Енемпсес звів руки. Здавалося, він закликав у свідки якогось бога.

— Високий прислужнику богів! Гнів твій справедливий, але ти говориш так, наче я вартую гробниці єгипетських фараонів уже тисячі років. З давніх-давен варта була безсила проти хитрих грабіжників. Даремно наймогутніші владарі виставляли цілі армії вартових. А як я можу охороняти цим невеличким загоном усю широку долину? Ми не боги, щоб бачити в темряві, як удень. Ми присвічуємо смолоскипами біля кожної гробниці і багатьох злодіїв таки сполошили.

— Але цю ніч вартові посліпли за твоїм наказом, — вигукнув Ментуфер. — Інакше-бо злочинці не змогли б безборонно вдертися в гробницю.

Вперше Енемпсес відчув себе непевно. Невже верховний жрець знав, що варта була п'яна? Від кого міг він дізнатися про це?

Наглядач перебіг очима обличчя своїх підлеглих. Вартові боязко дивилися на нього. Жоден не відводив погляду, жоден не приховував якоїсь провини. Між його людьми не було зрадника.

Вдаючи вкрай здивованого, Енемпсес обернувся до жерців:

— Хто з-поміж вас знає брехуна, що набалакав, ніби ми по перешкодили злодіям сплюндрувати гробницю? — Не чекаючи відповіді, Енемпсес швидко обернувся до Ментуфера: — Отже, тебе повідомлено, що Тутанхамонову гробницю пограбовано? — І знову, не чекаючи відповіді, наглядач ляснув себе рукою по чолу й вигукнув: — Тільки тепер я збагнув, чому ти звинувачуєш мене. Ти гадаєш, що злодії безборонно винесли скарби з гробниці. Ходи сюди, пане! Ходи! Я покажу тобі, що сталося насправді.

Ментуфер збентежено глянув на своїх жерців, тоді на вартових і дозволив. Енемпсесові схопити себе за руку. Тільки як наглядач довів його до сходів, він вирвав руку.

— Чи ти хочеш мене запевнити, що нічого не сталося? — гнівно спитав він.

— Ні, тоді я збрехав би, — відказав Енемпсес. — Та якщо ти звернеш свій погляд на замурований вхід до гробниці, то побачиш свіжий тиньк, а на ньому — печатку Міста мертвих. Ми вчасно сполошили злодіїв. Вони саме бралися виламувати отвір у стіні. Мої вартові зачули якийсь шурхіт і прибігли сюди. Грабіжники кинулися тікати. Одному з них я власноруч шпурнув у голову смолоскип і, мабуть, добряче присмалив чуба. Ще сьогодні я звелю обшукати всі навколишні села. І горе буде тому, кого знайдемо!

Ментуфер непорушно дивився на вхід до гробниці. Наглядач говорив упевнено. Ніщо не свідчило, ніби злодіям пощастило сплюндрувати гробницю. Волога пляма на стіні була невелика. Здавалося, й справді грабіжники не встигли виламати більший отвір.

Щільним гуртом підійшли жерці. Енемпсес звернувся до них, пропонуючи провести кожного, хто забажає, вниз, аби той краще роздивився замуроване місце. Та ніхто на це не пристав. Кожен, мабуть, думав те саме: навіщо спускатися й підійматися шістнадцятьма східцями, коли й так видно, що нічого не сталося.

Тільки Ментуфер не вірив, що гробниця лишилася недоторканна. Владним рухом руки він урвав потік наглядачевих слів:

— Ти поквапився замурувати вилом у стіні й запечатати його. Чого не підождав мене?

— Бо гробницю ніхто не сплюндрував, — із звиклим самовладанням відказав Енемпсес. — А як наглядач я повинен дбати про добрий стан усіх гробниць.

— Але ти насамперед повинен був повідомити мене, бо тільки я можу визначити, чи осквернено гробницю, чи ні.

Ментуфер сподівався, що тепер наглядач розгубиться й попросить пробачення. Та верховний жрець знову помилився: анітрохи не бентежачись, Енемпсес мовив:

— Якщо моя старанність збудила твою недовіру, то упевнись сам, чи правдиві мої слова. Тільки ти, як верховний жрець, маєш право дати наказ відчинити гробницю. Роби так, як велить тобі сумління. Накажи своїм жерцям виламати замурований вхід та повідкидати з проходу каміння.

На доказ того, що його пропозиція цілком серйозна, він гукнув до вартових:

— Принесіть струмент! Високий слуга божий велить нам порушити могильний спокій божественного Тутанхамона.

Він обернувся до юрби жерців і проказав з удаваним смутком:

— Даруйте, що я не допомагатиму вам у цій роботі. Я не хотів би після смерті відповідати богові підземного царства за цей злочин.

Обличчя жерців зраджували їхню надзвичайну розгубленість. Нестямно глипали вони то на Ментуфера, то на Енемпсеса. Найстарший з-поміж них ступив уперед, приклав долоню до чола і мовив Ментуферові:

— Хай бог, якому ми служимо, просвітить тебе, щоб ти правдиво визначив, чи це не злочин — позбавити мертвого фараона спокою.

Ментуфер зціпив зуби. Ніхто не завважив, як у нього стислися кулаки. Якщо він накаже відчинити гробницю і виявить, що її не пограбовано, то найвища рада жерців у Фівах притягне його до відповідальності,

Верховний жрець примусив себе всміхнутись. І досі ховаючи під вбранням ліву руку, стиснуту в кулак, він підняв праву:

— Енемпсесе, я суворо випробував тебе, але ти не схибив. У твоїх словах не чути ані впертості, ані гніву. Ти вірний фараонів слуга, і я прославлятиму твою непорушну віру в богів.

Наглядач низько схилився перед Ментуфером. Потай він дякував богові — опікунові злодіїв та ошуканців, який так добре його підтримав. Ще мить тому Енемпсес намірявся тікати, якби верховний жрець наказав відчинити гробницю.

Але високий служник бога Амона-Ра відверто визнав свою поразку.

Смиренно схиливши голову, Енемпсес сказав:

— Пане, мудрість твоя надзвичайна. Ти читаєш думки людей, наче слова на папірусі. Тож ти знаєш, напевне, й те, що я надумав засипати хід до гробниці, забити його камінням і землею, а коли замете його піском, люди забудуть за цю гробницю на сто тисяч років.

Верховний жрець нахилив голову, ледве приховуючи лють. Як він жадав, щоб його погляд мав силу стріли і простромив брехливого наглядача! Однак він мовив спокійно й гідно:

— Твій план чудовий, Енемпсесе. Нагороду за свій вчинок ти дістанеш колись на тому світі від самого Осіріса.

ЗАЧАРОВАНА КРАЇНА НАД НІЛОМ

НАПОЛЕОНОВЕ ВІЙСЬКО ПРЯМУЄ ЧЕРЕЗ ПУСТЕЛЮ

Гренадер Андре Сімон ішов заточуючись, наче п'яний. З кожним кроком голова в нього хиталася з боку на бік, наче була зламана шия. Сімон уперто не зводив очей з ніг Жана Легранжа — солдата, що йшов попереду. Він нічого не хотів бачити, крім оцих сірих од куряви черевиків. Уже була несила дивитися на безкрає море піску. Але й Легранж за кожним кроком здіймав водограй ненависного жовто-сірого піску. Ноги потопали в ньому, їх треба було, напружуючи сили, витягати і, змагаючи нестерпний біль, знову ставити на пісок.

Легранж теж знесилився. Цей Єгипет — справжнє володіння диявола. Навкруги — нічого, крім розжареного, пекучого піску. А вгорі — небо, як суцільне блакитне скло, що розтопилося від вогняної кулі сонця.

Сімон розмірковував. Скільки днів збігло відтоді, як їхнє військо висадилося па єгипетському березі? Сімнадцять чи вісімнадцять, а може й дев'ятнадцять? Куди веде їх генерал Наполеон Бонапарт? Вони йдуть усе далі й далі на південь. Що тут завойовувати? Клятенну піщану пустелю? Для цього Наполеонові не треба було тридцяти восьми тисяч чоловік і двох тисяч гармат. А ті сто сімдесят п'ять учених панів, що їдуть, розлігшися, на повозах, — яка їхня мета? Поміж них є мовознавці, топографи, астрономи, художники, геологи і навіть поети. Мабуть, поети оспівуватимуть славного генерала, коли він завоює пустелю? А це, певно, станеться, бо вороги, мамелюки, й не показуються, хоча про їхню дикунську войовничість французи наслухалися немало балачок під час подорожі морем від Тулона до Єгипту.

Легранж обернувся і простяг руку:

— Чи є в тебе ще ковток води, Андре?

Сімон побовтав флягу на портупеї.

— Ані краплини, Жане. Та, певне, хтось з-поміж учених в обозі може накликати на нас зливу, — спробував він пожартувати.

— Е, нічого вони не можуть, хіба що задарма їсти. Спробуй-но всунути кому-небудь з них зброю до рук. Побачиш, що той віслюк триматиме її задом наперед.

Нараз просто над Легранжем пролунав чийсь голос:

— Тоді дай мені свою рушницю, гренадере. Я покажу тобі, що вмію поводитися з нею не гірше за тебе.

Сімон глянув угору. Обіч нього гарцював на сухореброму коні чоловік у цивільному. Чорний трикутний капелюх із республіканською кокардою він насунув аж на чоло, захищаючись од сонця. Але сміливо окреслений ніс лишався на сонці й червонів, наче обпечений вогнем.

— Згадуючи віслюка, я не міг думати про вас, месьє Денон, — пробурмотів Легранж. — Я знаю, ви добре стріляєте.

Вершник нахилився і засміявся:

— А, ти знаєш мене, гренадере? Звідки? Мабуть, іще з Парижа?

Легранж, здавалося, зніяковів. Переклавши рушницю з правого плеча на ліве, він мовив:

— Я не скажу напевне, месьє. Може, бачив вас під час італійського-походу або ж на Рейні. У війську про вас багато говорять. Чи то правда, що ви об'їздили всю Європу й можете складати вірші, малювати й навіть писати книжки?

— Я багато подорожував, це правда. Був у Санкт-Петербурзі при царському дворі, був у Флоренції, Женеві й ще бозна-де.

— І тут, у Єгипті, теж, месьє? — спитав зацікавлений Сімон.

Вершник підняв ліву руку в рукавичці й відразу ж опустив її.

— Досі я знав тільки з книжок про цю зачаровану країну.

Легранж обернувся до Сімона і, посміхнувшись, мовив:

— Тепер я нарешті збагнув, чому замість тінявих лісів і зелених лук ми бачимо протягом тижнів тільки піщану пустелю, — тут усе зачароване.

Денон підвів свого коня ближче до Легранжа й поклав тому руку на плече.

— Послухай-но, сину! Ти тепер лихий на все, бо нема чого їсти й пити, а коли ми дістанемося до Каїра на річці Ніл і побачимо піраміди, то з подиву ти забудеш про голод і спрагу.

Легранж недовірливо звів очі:

— Піраміди? А що воно таке? Чи можна їх повезти додому як здобич?

Денон відкинув назад голову й засміявся, дивлячись у небо.

— Піраміди? Повезти додому?

Раптом його обличчя споважніло. Схилившися до Легранжа, він відповів:

— Піраміди — то споруди з каміння! Їм чотири тисячі років. Їх звели єгипетські фараони руками сотень тисяч рабів. Мільйони обтесаних кам'яних брил лягли там одна на одну. Кожна брила така важка, що десятерик коней не зрушить її з місця.

Легранж роззявив з подиву рота і запитливо глянув на Сімона, але і той був щиро вражений.

— Розповідайте далі, месьє, — попросив він і так задивився на Денона, що наступив Легранжеві на ногу.

Денон стенув плечима.

— На жаль, я нічого не можу вам більше розповісти, бо досі ще ніхто не знає таємниці пірамід. Невідомо, з якою метою їх споруджено. Може, люди дізнаються про це згодом, а може, — ніколи. У цій країні є сила-силенна загадок, що їх треба розгадати, тому генерал Бонапарт і взяв із собою стількох учених.

— А ви, месьє? Що ви маєте тут робити? — спитав Легранж.

Денон замислено дивився в пустелю, що мерехтіла від спеки.

— Я малюватиму старожитні пам'ятки. Всі, які побачу. Зрештою… — Він сунув руку в торбу при сідлі, вийняв звідти аркуш паперу й подав Сімонові. — Тобі подобається?

Легранж обернувся, щоб теж подивитися на малюнок.

— О, це чудово! — вигукнув він. — Ви намалювали наше військо в поході, месьє Денон. Отой попереду — то ж я! Андре! Ти бачиш? А за мною — ти! Надзвичайно!

У захваті він вийшов із шеренги й, показуючи на аркуш, спитав:

— Коли ви намалювали нас, месьє?

— Та допіру, як їхав позаду.

— О, ви можете малювати й на коні? — щиро здивувався Сімон. — Боже мій, ви ж великий митець. А свої малюнки ви продасте згодом у Франції?

— Ні, синку, я віддам їх до Академії наук. Мої малюнки допоможуть ученим прочитати ієрогліфи на єгипетських храмах і гробницях.

Сімон примружив очі, наче від яскравого світла.

— Ієрогліфи… — протяг він. — А що воно таке?

Вершник скривився, ніби проковтнув щось гірке.

— Ієрогліфи, — теж протягло почав він, — гм, як тобі пояснити? Це малюнки, вирізьблені на камінні. Цілі рядки дивовижних позначок. Є там фігурки й хвилясті рисочки, є зображення зброї, начиння, ба навіть квітів і овочів. Але що вони означають, досі не знає жодна людина. Деякі вчені гадають, що це чаклунські знаки давньоєгипетських жерців. Інші вважають ієрогліфи певним видом малюнкового письма, а є такі, що думають, ніби то дріб'язок. На їхню думку, ті позначки — лише оздоба, орнамент.

— Не розумію, навіщо сушити собі тим голову, — пробубонів Легранж. — Хіба нас обходить, як люди жили тисячоліття тому? Мені цікавіше знати, чи дістанеться нам у Єгипті хороша здобич.

— А я хотів би довідатися, куди ми, власне, прямуємо, — сказав Сімон і глянув на Денона. — Ви можете сказати, месьє, що генерал Бонапарт збирається робити в Єгипті?

— Можу, сину. Генерал Бонапарт хоче відтяти одну лапу англійському левові. Якщо ми завоюємо Єгипет, настане кінець англійській владі на Сході, і дорога до Індії буде вільна.

У забобонному страху Легранж розчепірив пальці.

— Боже борони нас! Невже ми підемо аж до Індії? Це ж на краю світу!

Денон нахилився до гренадера. Примруживши одне око, він сказав з удаваною поважністю:

— Подумай про славу, мій юний друже! Генерал іде по слідах Александра Великого. Про наш похід світ говоритиме з глибокою шаною навіть через кілька століть.

По цих словах він раптом вдавив остроги у свого сухореброго коня і від'їхав.

— Чи він жартує, а чи справді мріє про славу? — спитав Сімон.

Його приятель задумано похитав головою.

— Хто може збагнути такого спритного чоловіка, як Денон? Він ніколи не скаже того, що думає насправді, недарма ж він був дипломатом.

— Дипломатом? Де?

— При дворі російської цариці. А хто той Александр Великий, якого згадав Денон?

— Я ніколи про нього не чув. Може, то був якийсь генерал у цариці? — пробубонів Сімон і знову втупився в піщані водограйчики, що здіймалися з-під Легранжевих ніг — лівої, правої, лівої, правої. У цей такт метлялася й порожня фляга на портупеї. Сімон знемагав од страшенної спраги. Аж вити хотілося.

Тим часом Денон їхав уздовж правого флангу війська до його авангарду, підганяючи солдатів, які ледве посувались і разом із своїми офіцерами справляли неймовірно сумне враження. Здавалося, люди от-от упадуть знеможені на землю. Літні солдати, бородані унтер-офіцери підтримували безвусих юнаків. Байдужі гренадери зігнувшись несли спорядження своїх хворих товаришів, що йшли, спираючись на рушниці, як на милиці. Офіцери чіплялися за лафети гармат, а каноніри міцно трималися за кінські хвости.

Військо, що розтяглося пустелею, справляло враження приреченого. Не чути було жодного вигуку командира — тільки тихі прокльони, зітхання та рипіння коліс. Над цим примарним військом здіймалися хмари куряви, ніби дим над згарищем.

Денон знову дістав олівця. Він побачив прапор — його подертий край тягнувся по піску. Зацікавив Денона й солдат, що ніс прапор, ледве його втримуючи.

Чи буде той прапор ще коли-небудь переможно маяти попереду війська, що йде в наступ? Навряд. Якщо цей жахливий марш через пустелю затягнеться ще на один-два дні, військо загине від спраги. Того, певне, й сподівається Мурад-бей, вождь мамелюків і господар Єгипту. Сонце і пісок — його могутні спільники. Вже тепер він міг би знищити Наполеонове військо, якби надумав зненацька кинути на нього загони своїх вершників.

Стурбовано поглядав Денон на захід. Звідти насамперед можна чекати нападу. Денона проймав дрож, коли він уявляв собі, як кинеться кіннота на фланги французького війська. Жодного солдата не зосталося б по тій різанині. А йому та іншим цивільним загрожувала б неволя. Він не виконав би завдання, й Академії наук у Парижі довелося б ще довгі десятиліття чекати на малюнки храмів, пірамід і гробниць з часів фараонів. Од витривалості війська залежить, чи буде відчинено браму до єгипетської сивої давнини.

Уже дев'ятнадцять днів ідуть солдати, страждаючи від пекельних мук. Чи витримають ще один день? Завтра 21 липня 1798 року за європейським календарем. Яким ввійде цей день у всесвітню історію? Як день катастрофи марнославного генерала Бонапарта чи як день нового періоду в дослідженні прадавньої культури? Наполеон прагнув завоювати країну фараонів, а наука — розкрити її таємниці.

Денон, повернувшись до півдня, пильно вдивлявся в обрій. Піщане море здавалося нескінченним. Однак там, далеко-далеко попереду голови війська, з пустелі наче виринало щось схоже на малесенький сірий трикутник. Ні, там таких зубців кілька. А може, це вигравало мерехтливе від спеки повітря?

Денон піднявся в сідлі, рукою затулив від сонця очі. Сірі трикутники тепер виднілися виразніше. То був не міраж. Денон тремтів з несподіваного щастя. Звівши до неба руки зі стиснутими кулаками, він вигукнув хрипким голосом:

— Піраміди! Піраміди!

Солдати, що йшли ліворуч од нього, стомлено підвели голови, подивилися байдуже і знову втупили застиглі погляди в пісок. Піраміди були для них чимось незрозумілим. А той цивільний на своїй шкапі, мабуть, через спеку стерявся, бо навіщо здіймати такий галас?

Сонце сіло, і враз запала ніч. Солдати кинулися на землю, наче під зливою куль у бою. Ніхто навіть не глянув на казково гарне зоряне небо.

Удосвіта солдати ще лежали так, як попадали звечора. Та знову воля генерала Бонапарта підвела їх і змусила далі долати пустелю. Коли на сході замрів обрій, коні занепокоїлися: вони чули воду й форкали.

Раптом спереду назад прокотився гук:

— Ніл! Ніл!

Витягнувши шию й жадібно роздуваючи ніздрі, Денонів кінь помчав до річки. Вершник зачаровано дивився на схід. Наче в казці Тисяча однієї ночі, на тому березі Нілу здіймалися в небо стрункі вежі чотирьохсот каїрських мінаретів, У вранішньому сонці сяяли золотом високі мечеті, оточені ажурними, ніби гаптованими зубцями палаців. Арки й шпилі, що виблискували, як полірований метал, наче віщували Денонові: у цьому місті він побачить силу-силенну прегарних речей. Найвидатніші будівничі Сходу перевершували один одного, створюючи в пустелі це казкове марево.

А тут, на західному березі, проти похмурих гір Мокаттам, здіймалися піраміди, кам'яні велети давнини, вічні свідки могутності фараонів. Зведені арміями невільників протягом довгих років, вони свідчили про відшмагані до м'яса спини, про піт, кров і стогони. Лишилося загадкою, з якою метою їх споруджено. Ніхто не міг пояснити значення цих кам'яних велетів і вартових, що чатували перед ними, — сфінксів.

Денонів олівець біг по аркушу, малюючи те, що бачило око митця. Наче одержимий Денон малював і тоді, як десятитисячна кіннота володаря Єгипту Мурад-бея ринула, фанатично виючи, на добре муштровані загони Наполеонового війська.

Почалася жахлива різанина, бій кривих шабель з карабінами. Фанатичні поборники ісламу насідали безладними юрбами, а французи стояли в бойовому порядку й стріляли тільки за командою.

Денон малював нападників-мамелюків, коней, що ставали диби, поранених. А за ними здіймалися піраміди. Величні й похмурі, як і чотири тисячі років тому,

Наполеон переможцем увійшов до Каїра. Віван Денон заходився малювати мусульманські будови.

Своєму генералові Дезе Наполеон наказав переслідувати мамелюків, що тікали до Верхнього Єгипту.

Денон поїхав з генералом Дезе. Його трясло, наче в лихоманці, коли він увійшов до міста старожитностей — Фів — і побачив храми, статуї, зображення богів, склепи, підземні ходи й печери; скрізь він бачив таємничі картини, гравюри й рельєфи з тих часів, коли ще не було ні Риму, ні Афін. Своєрідне, незбагненне, багатюще зібрання старожитностей. Найбільше в світі!

Стіни храмів, колони, цоколі статуй і руїни величезних будівель — усе було вкрите ієрогліфами. Що вони означали? Що хотіли переказати нащадкам люди, які жили тут тисячоліття тому?

Якщо ці дивні позначки та фігури насправді не оздоба, а своєрідне письмо, то треба його розгадати, щоб якнайбільше дізнатися про минувшину. Але хто ж годен прочитати ніколи раніше небачені позначки? Те, що він, Віван Денон, малює з ранку до вечора тут, серед могил і храмів, здаватиметься вченим у Європі витвором уяви. Хіба ж вони повірять, що в Мемфісі, Дендері, Саккарі й тут, у колись стобрамному місті Фівах, старожитності вільно стоять і лежать, що їх — безліч? А скільки ще сховано в піску? Якось він трохи розгріб ногою пісок — і побачив голову статуї. Солдати лаялися, бо він звелів її відкопати.

Тепер Денон лаявся і сам. Тільки-но взявся малювати вхідну браму давньоєгипетського храму, як надбіг загін гренадерів.

— Месьє Денон! — крикнув якийсь гренадер. — Тікайте! На нас напали мамелюки. Вони переслідують нас. Ми біжимо по підмогу.

— Гаразд, гаразд! Приведіть підмогу. А я тим часом іще помалюю.

Гренадер кивнув своєму товаришеві, вони кинулись удвох на Денона і потягли за собою, незважаючи на його лайку й погрози, бо добре знали цього чоловіка. Певне, він був трохи несповна розуму, бо малював, здавалося їм, нічого не варте каміння. Однак вони любили Денона за дружнє ставлення до солдатів. Він тільки страшенно гнівався, коли йому заважали малювати. Та пересердившись, він ділив свою пайку хліба з голодними. О, цей Денон — справжній дивак! Замість стягати здобич з мамелюків, він малює старожитності, за які жоден солдат не дав би й ламаного мідяка.

ГРЕНАДЕР АНДРЕ СІМОН ЗНАХОДИТЬ ЧОРНИЙ КАМІНЬ

Генерал Бонапарт звелів командирові інженерного загону Допулю негайно упорядкувати зруйнований форт Рашід, що лежить за сім з половиною кілометрів на південний захід од Розетти над Нілом. Допуль викликав до себе капітана Бушара. Саме ця людина могла якнайкраще виконати Бонапартів наказ.

— Чи ми вже довіку зостанемося в Єгипті? — зажурено спитав Бушар.

Його командир стенув плечима:

— Ви знаєте, що адмірал Нельсон знищив під Абукіром наш флот. Тепер англійці ладнаються до нового удару. Настане час, коли вони спробують висадитися на єгипетський берег. І ми повинні бути напоготові.

Бушар замислився. Франція вже втратила Єгипет, це він зрозумів давно. Усі Бонапартові перемоги над мамелюками виявилися даремні. У війську нишком балакають, ніби генерал Бонапарт збирається відплисти до Франції. Що ж станеться з військом? Перебування в країні над Нілом погано вплинуло на нього. Незвичний клімат, сила-силенна мух, страшенний бруд у селах і містах спричиняли такі хвороби, проти яких військові медики безсилі. Багато вчених, учасників експедиції, страждали на запалення очей, дехто навіть осліп. Невже завойовані старожитності — статуї, папіруси, обеліски й саркофаги — дістануться тепер англійцям?

Без бою?

Ні!

Французькі вчені знайшли їх, вони і вивчать їх на славу своєї вітчизни.

Форт Рашід повинен стати настільки міцним захисним муром, щоб відбити всі навали ворогів. А генерал Бонапарт коли й повертається до Франції, то тільки для того, аби зібрати підкріплення.

Ще з юнацьких років Бушар цікавився давньою історією. Побачивши руїни колишніх єгипетських міст, він збагнув, що тут можна розкрити деякі таємниці фараонів. Капітан прислухався до розмов археологів, бачив, з яким невгамовним запалом малює Віван Денон храми й стародавні будови, і розумів: скільки ще цікавого сховано в землі! Тепер він дістав завдання — врятувати скарби Єгипту для Франції. Його солдати, досвідчені сапери, повинні якнайшвидше перетворити форт Рашід на неприступну фортецю.

Солдати, незадоволено бурмочучи, взялися за лопати. Треба було відкинути гори піску, щоб розчистити потрісканий фундамент давнього форту.

Гренадер Андре Сімон не тямився з люті. Який же він дурень, що сам напросився перевести його з батальйону гренадерів до інженерного загону. Сподівався уникнути виснажливих піших переходів, а тепер доводиться при такій убивчій спеці копати пісок. Мабуть, сам диявол його напоумив.

Розгніваний, він щосили встромив лопату в пісок. Та залізо вдарилось об щось тверде.

— Під три чорти! — вилаявся Сімон і копнув трохи далі.

Але і тут щось перешкоджало. У піску лежав камінь. Ні, Сімон не такий дурний — викопувати камінь, його ж потім доведеться ще й витягувати звідси. Куди розумніше просто обминути той камінь. Отак, тепер діло піде. Пісок тут легкий.

Хтось торкнувся його плеча.

— Чого ти далі там не копаєш? — спитав капітан Бушар.

— Бо там у піску лежить якась брила, мій капітане.

— Брила? То викопай її. Чи я повинен це зробити замість тебе?

Капітан дивився суворо. Ще одне слово, і кари не минути. Сімон заходився копати там, де щось йому перешкоджало. Невдовзі вони побачили чорну кам'яну плиту. Її верхній полірований бік був геть поцяткований знаками й малюнками. Бушар низько схилився до плити, потім вирвав у Сімона з рук лопату і почав швидко копати, наче раптом збожеволів.

Нарешті камінь викопано — великий, як стіл, чорний, лискучий, весь у дивних позначках. Капітан Бушар озирнувся навсебіч, наче шукав допомоги. Тоді знову схилився до плити, обмацав різьблення на камені. Що його так зацікавило? Може, чаклунські знаки? Та люди кажуть: хто ними зацікавиться, тому зле поведеться в житті.

З обачності Сімон ступив кілька кроків назад.

Капітан підвівся й глянув пильно на Сімона. Тому стало ніяково від уважного погляду командира. А Бушар мовив, наче у сні:

— Нижні рядки — це давньогрецьке письмо, можу заприсягтися… Солдате! Біжи до полковника Допуля, скажи, що я прошу прийти сюди. Йдеться про річ вельми важливу.

Сімон бачив уже людей, що потерпіли від пекучого сонця, вони скидалися на божевільних. Полковник Допуль — розумний чоловік, він легко приведе Бушара до тями.

Однак Сімон побачив, що полковник повівся точнісінько як капітан. Допуль пильно оглянув чорну кам'яну плиту, порахував рядки із знаками і сказав:

— Це три різні написи. Гляньте-но, Бушаре, перші чотирнадцять рядків — це, без сумніву, ієрогліфи, дальші тридцять два рядки, здається… ех, якби ж я знав! Але нижні п'ятдесят чотири рядки, це, безперечно, давньогрецьке письмо.

Він замовк, а тоді збуджено повів далі:

— Бушаре, ви тож такої думки, правда? На цій плиті ми бачимо ієрогліфічний текст та його переклади. Можливо, це три зовсім різні мови.

Бушар, задихаючись, стис кулаки.

— Пане полковник! Коли б це була правда… Камінь зміг би розв'язати найбільшу загадку всіх часів! Ієрогліфи можна було б розшифрувати! Давня таємниця, яка зберігалася багато тисячоліть, стала б тепер розгорненою книгою історії. Нарешті наука сказала б нам, що відбувалося в Єгипті за тих далеких часів, коли у Франції люди ще зодягались у звірині шкури й полювали ведмедів.

— Ви говорите, наче поет, капітане, але говорите слушно. Цей камінь, мабуть, важить більше, ніж три виграш битви в країні над Нілом. Стривайте, я знаю офіцера, що може перекладати з давньогрецької. Звеліть викопати плиту і віднести до мене.

Він вийняв із кишені монету й віддав її Сімонові. Важка срібна монета своєю вартістю в сто разів перевершувала ті новітні республіканські банкноти, що ними платили війську.

Отож Сімон копав тепер запально, а його товариші теж запально лаяли важку кам'яну плиту, яку вони, через офіцерову примху, мусили ще далеко тягти.

Потім над плитою схилився офіцер, що знався на письменах. Де-не-де вона пооббивалась, і якісь рядки від часу так позатиралися, що ледве можна було роздивитися окремі різьблені знаки.

Офіцер водив пальцем по давньогрецьких літерах, часом щось бурмотів, а тоді знову замовкав і замислювався. Здавалося, він без особливого клопоту читає слова, складені з добре видних літер. А підвівшись, упевнено мовив:

— Ці написи на камені зроблено приблизно два тисячоліття тому. П'ятдесят чотири рядки грецького тексту — це подяка жерців із Мемфіса фараонові Птоломею Епіфану за якусь ласку до них. Як винагороду вони надають йому велике почесне звання. — Офіцер знову глянув на загадкові написи. — А що означають позначки над грецьким текстом, я, на жаль, не можу пояснити. І, мабуть, жодна людина цього не зробить.

— Але ж усе зрозуміло! — вигукнув Бушар. — Грецький текст — то переклад тексту, написаного ієрогліфами. Гляньте-но сюди!..

Офіцер скрушно похитав головою:

— Я бачу тільки чотирнадцять рядків ієрогліфів, друже, тридцять два рядки якогось іншого тексту. А старогрецького письма — аж п'ятдесят чотири рядки! Важко припустити, що три написи, такі різні за розміром, можуть означати один і той самий текст.

— А я певен, що ви помиляєтеся! — збуджено вигукнув Бушар. — Ієрогліфи — це письмо малюнкове. Один малюнок означає ціле слово.

— Ієрогліфи — це загадка, яку ще за давніх часів історик Геродот назвав незбагненною, — заперечив офіцер.

— Гаразд, то хай наші вчені в Парижі відгадають цю загадку, — сказав Допуль. — І саме з допомогою цієї плити. Капітане Бушар! Звеліть одвезти цей камінь до Каїра. Ви відповідатимете за те, аби він прибув туди непошкоджений. І подбайте, щоб із нього відразу ж зробили кілька виливків. Для певності хай його ще й Денон змалює.

Англія тріумфувала. У вересні 1801 року французька залога в Александрії спустила зі щогли прапор. Це означало капітуляцію. Після такого кровопролиття, після стількох перемог і незліченних жертв — відмовитися від Єгипту! Наполеонів похід, так славетно початий, перетворився на лиху пригоду.

Англійці зажадали від французів залишити в Єгипті всі зібрані старожитності.

Вчені, що втратили зір у країні над Нілом, обурювалися. Та ніщо не допомагало. Англія була невблаганна, адже вона мала тепер найбільший у світі військовий і торговий флот.

Франція віддала скарби, що за них її вчені жертвували життям і здоров'ям. Серед тих скарбів був і чорний камінь з Розетти. Але французам зосталася маленька втіха — малюнки Вівана Денона. Вони стали засадою нових досліджень. Загадкові єгипетські старожитності, детально скопійовані, чекали на людей, що їх вивчатимуть.

Наполеонове військо зазнало поразки. Наука готувалася до перемоги розуму.

ЖАН-ФРАНСУА ШАМПОЛЬЙОН РОЗГАДУЄ ІЄРОГЛІФИ

Учителі гренобльської школи шанобливо схилилися перед префектом департаменту Жаном-Батістом Фур'є. Високий гість вважався найславетнішим фізиком і математиком Франції. Він брав участь в єгипетській кампанії як керівник наукової комісії і мав унікальне зібрання єгипетських старожитностей. Фур'є викликав захват учених, його вщедряли такими відзнаками, як мало кого з великих людей Франції.

Яка шана для школярів — бути представленими такому славетному вченому! Вони дивилися на його високе чоло, що круто здіймалося вгору, на гостро вигнутий ніс, на тонкі вуста і сірі, незвично світлі очі. Суворі очі! Месьє Фур'є, напевне, збирався покарати всіх нероб. Його сірі очі дивилися так проникливо! Напевне, він уміє читати думки.

Учні один за одним винувато опускали погляд. Тільки один не відвів очей. Він і далі зачудовано дивився на геніальну людину. А завваживши усмішку на устах славетного вченого, всміхнувся й сам.

— Як тебе звати, хлопчику? — спитав високий гість.

— Жан-Франсуа Шампольйон, месьє.

Фур'є обернувся до вчителя:

— Хлопчик схожий на єгиптянина. Хто його батько?

— Книжковий крамар, пане префект. Він має у Фіжаку книгарню.

— І ти теж продаватимеш книжки? — спитав Фур'є хлопця з вузьким смаглявим обличчям.

Темні очі сміливо блиснули. Не звертаючи уваги на вчителя, що на мигах наказував йому вклонитися, хлопець відповів:

— Ні, месьє, я волів би бути мовознавцем.

На обличчі великої людини відбився подив. Цю ж мить директор школи скористався нагодою похизуватися знаннями учня:

— Франсуа напрочуд здібний, пане префект. Він майже вільно розмовляє латинською мовою і грецькою, та ще вчиться перекладати давньоєврейські тексти.

— Дивовижно! — мовив Фур'є, пильно придивляючись до хлопцевого обличчя. Потім, наче отямившись від глибокої задуми, несподівано сказав учневі: — Як хочеш, можеш подивитися мою колекцію. Тебе цікавлять єгипетські старожитності?

Жан-Франсуа аж здригнувся, очі йому заблищали. Він рішуче кивнув головою.

І от хлопець стоїть перед речами, яких він ще зроду не бачив. Це малюнки храмів, камянні колосів, уламки статуй, шматки папірусних сувоїв, вкриті чудернацькими знаками. А далі — пошкоджена кам'яне дошка, геть поцяткована фігурками з дивно застиглими контурами. Очі в хлопця перебігали з однієї речі на іншу, ніби він хотів усе це назавше закарбувати в пам'яті. Але дошка з позначками найчастіше притягувала його погляд.

Фур'є мовчки стежив за своїм юним гостем, коли-не-коли пояснюючи те чи інше. А хлопець тільки кивав головою і наче причарований стояв перед старовинними речами, не зводячи з них очей.

Жан-Франсуа поводився якось дивно. Його запальні цікавість до колекції занепокоювала. Здавалося, він бачить перед собою якесь марево. А хіба він не схожий обличчям на того юнака з кам'яного фрагмента? Великі мигдалевидні очі, вузький ніс, повні вуста. Обличчя хлопця з часів фараонів! Нарешті він звів очі й, вказуючи на папірус із ієрогліфами, спитав:

— Чи не можна це прочитати?

Зненацька Фур'є відчув себе учнем, що не годен відповісти учителеві. Він тільки заперечливо похитав головою.

— Я прочитаю! — впевнено сказав хлопець. — За кілька років. Як підросту.

І дивна річ — Фур'є, славетний Фур'є, статечний дослідник і науковець, повірив хлопцеві!

Тринадцятирічний Жан-Франсуа лякав свого старшого брата жагою знання. Жан вивчав мови — сірійську, халдейську, арабську, коптську, вивчав із незбагненною витримкою. В його кімнаті завше горіла свічка мало не до ранку.

Брат схоплювався тоді з ліжка:

— Жане, тобі вже давно треба спати. Ти занедужаєш, коли так перевтомлюватимешся.

Жан підводив очі від столу, заваленого книжками, грубезними фоліантами й рукописами. То був погляд фанатика, скерований у далечінь, неприступну звичайній людині. Погляд той линув через простір і час.

Голос у Жана лунав як чужий:

— Мені здається, що писемні позначки давніх китайців у чомусь схожі на ієрогліфи. Якби я міг це довести!..

Хлопець втупився поглядом у купу книжок на столі. Знову замислившись, він промурмотів:

— Треба попросити Фур'є, щоб дістав мені тексти Зенд-Авести. У Греноблі нічого немає.

Старший брат, зітхнувши, укладався знову в ліжко. «Тексти Зенд-Авести, святої книги персів! Давньобактрійськсю мовою! Її хоче вивчати тринадцятирічний хлопець? Боже милосердний, до чого ж це приведе? Хіба ж може таке юне створіння вмістити в своїй голові знання, яких стало б на сотню вчених?»

Жан-Франсуа міг. Він поклав собі через якийсь час читати ієрогліфи так, як латиніст читає Ціцеронові твори. І все, що Жан вивчав далі, слугувало цій єдиній меті. Грубезні фоліанти, книжки, хитромудрі тексти, які хлопець діставав собі, не навчили його нічого нового. Йому потрібні були інші джерела, з яких він довідався б про фараонів. Він обнишпорив бібліотеки, вивчаючи все, що стародавні історики писали про державу фараонів. Він читав Геродота, Діодора, Страбона, Гераполлона. Невже жоден з них не знав, що таке ієрогліфи? «Батько історії» Геродот відвідав Єгипет за чотириста п'ятдесят років до нашої ери й описав храми, піраміди, гробниці, які вже тоді стояли тисячі років.

Шампольйон гарячково працював. Гортав сторінку за сторінкою. Розповідай, Геродоте, розповідай усе, що бачив! А ви, араби й копти, що знали ви про давній Єгипет?

Що? Копти, нащадки давніх єгиптян, так мало можуть розповісти? Але ж їхня мова і письмо походять від тих прабатьків!

Жан узявся вивчати коптські письмена. Він порівнював їх із текстом біблії та фрагментами арабських поезій. Перекладав з давньоєврейської мови на коптську, з коптської — на латину. Деякі розповіді про фараонів збігалися, деякі суперечили одна одній. А всі разом? Чи досить цього, щоб скласти бодай приблизну карту держави фараонів? Напевне, досить.

І Жан-Франсуа Шампольйон запропонував ученим першу карту давнього Єгипту. Юнакові було сімнадцять років. Карта приголомшила вчених, але й викликала в них сумнів. На якій підставі її зроблено? Хто може знати, де пролягали межі Єгипту чотири тисячі років тому, ба навіть раніше?

— Я зібрав матеріал для книжки, — повідомив Шампольйон. — Вона матиме назву: «Єгипет за часів фараонів».

— Нісенітниця! — відповіли вчені. — З допомогою тільки самої уяви не можна написати історію держави, про яку відомо лише, що вона існувала.

Жан-Франсуа написав ту книжку. Вступ до неї він прочитав членам Гренобльської академії. Вчені мужі чудувалися, як діти, що слухають розповідь про фантастичну подорож. Перед ученими стояв сімнадцятилітній хлопець і розповідав про фараонів так, наче сам жив у їхній країні. Сміливо і впевнено розвивав він плин своїх думок, і жоден з-поміж слухачів не спромігся щось заперечити.

А з яким запалом юнак говорив! Його розповідь нагадувала стрімкий потік, що все підхоплює за собою. Присутні в залі відчували: Шампольйон позначений геніальністю. Він уже опанував такі галузі науки, що вивчення кожної вимагало б цілого людського життя.

Тут же, в залі, академіки одностайно ухвалили: Жан-Франсуа Шампольйон гідний бути членом Гренобльської академії.

Гаряче обійняв Фур'є наймолодшого академіка Франції. Для молодого генія Гренобль надто малий, Шампольйон повинен їхати до Парижа. Але перед тим — Фур'є таємниче всміхнувся — він хоче дещо показати юнакові. Показати виливок, копію чорної базальтової плити, що її викопав якийсь французький солдат з піску пустелі, коли будували укріплення поблизу Розетти на Нілі,

Жан прикипів очима до виливка, наче то був химерний витвір фантазії. Невже це справді можливо? Тут, на плиті, викарбувані ієрогліфи, а під ними — тексти давньоєгипетським скісним шрифтом та давньогрецьким письмом.

Ця плита — ключ до таємниці ієрогліфів, малюнкового письма давніх єгиптян! Мертві досі знаки тепер оживуть!

Години збігали, а Шампольйон сидів, схилившись над плитою. Він нічого не чув і не бачив, що відбувалося круг нього. Фур'є давно вже пішов з кімнати. Настав ранок, а Шампольйон усе ще дивився на тримовний камінь. Усіх його величезних знань було замало, щоб прочитати хоча б один з цих значків. Зате він упевнився: ієрогліфи не були малюнковим письмом, як твердили вчені вже сотні років. Але це треба ще довести. Треба звільнитися від впливу всіх попередніх гіпотез і шукати зовсім нової дороги.

Минули роки. За той час Європа сто днів тремтіла знову перед Наполеоном, а тоді спільними зусиллями здолала могутнього імператора. Як Наполеонового прибічника, Шампольйона вислали. Під Греноблем він був серед тих, хто бився проти війська Бурбонів, стримуючи його наступ. Незабаром Шампольйона за це покарали — позбавили професури. Та навіть голодуючи, він пише нову роботу про ієрогліфи. Знаки на Розеттському камені переслідували його, наче привиди, і вдень і вночі. У сні вони оживали, глузували з нього.

Тим часом інші вчені теж прагнули розшифрувати загадкові позначки на Розеттському камені, як тепер називали базальтову плиту. Не один з-поміж них вірив, що вже розв'язав ту загадку. Найфантастичніші припущення визнавалися слушними, їм присвячували величезні трактати. Наприклад, один «науковець» із шляхетного роду запевняв, що розв'язав загадку ієрогліфів за одну безсонну ніч і саме завдяки цій швидкості уникнув помилок.

Інший вчений, Ленуар, надрукував брошуру, яка стала для Шампольйона неприємною несподіванкою. Випадково він почув од якогось знайомого про вихід тієї брошури, що мала назву «Нове тлумачення ієрогліфів».

Шампольйон щиро злякався. Невже Ленуар випередив його? Як це могло статися? Ще недавно він розмовляв із Ленуаром, і той навіть словом не прохопився про своє відкриття. Чи годі відомий учений волів тримати це в таємниці?

Мерщій подався Шампольйон до книгарні, де продавали ту брошуру. Може, це якесь непорозуміння? Приятеля могли неправильно поінформувати.

Та все було саме так. Брошура справді мала назву «Нове тлумачення ієрогліфів», автор її — Олександр Ленуар.

Украй збентежений, Шампольйон побіг додому. Довгі роки праці над дешифруванням ієрогліфів витрачено марно. Тепер та праця не має ніякого сенсу. Інший учений розкрив таємницю, сміливо проникнув у саму її суть, а він тим часом тільки кружляв навколо неї.

Пойнятий відчаєм, він замкнувся в своєму кабінеті й почав читати. А невдовзі вже реготав, реготав так, що мешканці будинку подумали: славетний Шампольйон перевтомився над книжками і збожеволів.

Те, що вчений Ленуар назвав «тлумаченням», було справжнісінькою нісенітницею, ще однією жалюгідною спробою пояснити ієрогліфи як малюнки. Там, де намальовано руку, треба читати «рука», де змію — «змія». Окремі слова Ленуар дотепно скомбінував у речення і назвав це тлумаченням ієрогліфів.

Більше вже Шампольйона ніхто не міг збити з пантелику. Він працював далі над величезним — на тисячу сторінок — словником коптської мови, що походила з мови давніх єгиптян. Шампольйон був переконаний: тільки опанувавши коптську мову, він зможе збагнути й суть ієрогліфів. Проте вже тепер одне було йому очевидне: Гораполлон, що жив у четвертому столітті нашої ери і що перший узявся пояснити ієрогліфи, допустився помилки, а за ним і всі вчені, які поділяли його думку, ніби ієрогліфи — це малюнки-символи, вони означають те саме, що й постаті чи сцени, намальовані або вирізьблені на стінах храмів і на колонах, зведених давніми єгиптянами.

Проти цього твердження Шампольйон висунув свій доказ: серед усіх постатей і малюнків на стінах не було жодного, що траплявся б бодай в одному папірусі чи взагалі в будь-якому ієрогліфічному тексті. Ієрогліфи виглядали зовсім інакше, Якби давні єгиптяни, — міркував Шампольйон, — передавали свої думки малюнками, то з цього можна було б зробити висновок вони не мали власної мови і розумілися між собою тільки за допомогою жестів та знаків. Проте хіба можна подумати це про народ, що звів такі величезні будови? Тож ієрогліфи не могли бути малюнковим письмом. Тобто позначки не криють у собі якогось притаєного змісту, їх слід читати як літери. Але з чого почати?

У тисяча перший раз прочитав він грецький текст Розетського каменя: «Жерці з Мемфіса дякують царю Птоломею…»

Царю Птоломею!

Нараз Шампольйон звів голову, заплющив очі. Йому здалося, що довгі роки він блукав у темному лабіринті і зненацька попереду замріло бліде сяйво дня.

Птоломей!

Ось воно! Ім'я царя теж повинно бути серед ієрогліфів. Або ж ієрогліфи не мають тут нічого спільного із давньогрецьким текстом.

У гарячковому запалі Шампольйон узявся порівнювати обидва тексти, пильно придивляючись до ієрогліфів. Увагу його привернув вирізьблений на камені овал з ієрогліфами посередині. Чи можна вважати, що цим овалом обведено слово «Птоломей?» Як знак пошани до царського імені? Тож коли поставити літери П-т-о-л-о-м-е-й під відповідними ієрогліфами…

Шампольйон зробив це і зірвався на ноги. Кабінет став йому затісний. У голові шалено вирували думки. Він казав щось до стін, жестикулював. Ключ до ієрогліфів знайдено!

Та вчений одразу ж притлумив свій захват. Ні, ні! Тільки не дуже сподіватися! Тільки не думати, що саме йому пощастило зробити те, чого марно прагнули сотні вчених. Кількість літер в імені могла збігатися з кількістю позначок цілком випадково. Треба ще довести свій здогад.

Нараз він пригадав: нещодавно до Англії привезено обеліск із Єгипту. На камені виднівся рядок ієрогліфів, а під ними — літери давньогрецького тексту. Схоже, як на Розеттському камені. Свого часу він дістав малюнок цього обеліска. Але де той подівся?

Хапаючись, Шампольйон перерив усі шафи, шухляди. Нарешті знайшов. Із допомогою лупи пильно роздивився на малюнку грецький текст, знайшов слово «Клеопатра» і… вже не квапився шукати серед ієрогліфів такий самий овал, який на Розеттському камені оточує ім'я «Птоломей». Не квапився, бо якщо немає ніякого овала, то його відкриття — тільки гра уяви.

Серце йому шалено калатало, коли він зважився нарешті подивитися в лупу.

Та довго шукати не довелося.

Ось він, овал! Мерщій перемалювати його у збільшеному вигляді!

Все збігалося! Літери К-л-е-о-п-а-т-р-а стали точнісінько під ієрогліфами.

Неймовірно щасливий, Шампольйон відхилився назад. Нарешті прочинено браму, що стільки тисячоліть боронила від людей таємниці фараонів. Тепер можна буде прочитати ієрогліфи й довідатися, що пережив народ найвищої культури давнього світу на своєму шляху крізь віки.

Так, браму прочинено. Та тільки на вузеньку шпарку. Бо розшифрувати два імені — це ще не означає розкрити всі таємниці. Шампольйонова ідея читати ієрогліфи, як літери, була геніальна. Але ще треба знайти відповідні звуки для непрочитаних позначок.

Підохочений першим успіхом, Шампольйон наполегливо працював — порівнював тексти, складав таблиці, вивчав папіруси, знаходив навколо царських імен нові овали — згодом їх буде названо «картуші». А йдучи від царських імен, Шампольйон знаходив щодалі для більшої кількості ієрогліфів відповідні літери. Він відкрив, що давні єгиптяни передавали звук малюнком предмета, назва якого починалася з того звука. Отже, таке малюнкове письмо мало у своїй основі певну систему. Траплялися малюнки з п'ятьма чи шістьма різними значеннями. Але в таких випадках давалася певна вказівка. І Шампольйон знайшов її. Малюнок із кількома значеннями давні єгиптяни відмічали спеціальними додатковими позначками.

Поволі запас слів збільшувався. Те, що спершу здавалося безглуздям, набувало певного змісту. Ієрогліф за ієрогліфом діставав відповідника — літеру, кілька ієрогліфів утворювали слово. Подвійні знаки, що стояли поруч або один під одним, теж означали певні звуки.

Чотирнадцятого вересня 1822 року Шампольйон виступив перед членами Французької Академії наук. Його виклад неймовірно збентежив слухачів. Усі почали галасувати, сперечатися — хто за Шампольйона, хто проти нього. Ті, що мали ієрогліфи за незбагненну загадку, не хотіли визнати своєї помилки. А ті, кого перекопали факти, були приголомшені Шампольйоновою геніальністю.

Через кілька років Шампольйон у супроводі шанувальників-учнів вирушив до країни фараонів. Слава його як тлумача ієрогліфів випередила їх. Місцеве населення скрізь щільно оточувало людину, що спромоглася прочитати загадкові позначки на стінах храмів. А він, досі знавши Єгипет тільки з малюнків, тепер шанобливо стояв перед справжніми пам'ятками, вражений їхньою величчю.

Шампольйон прочитав ієрогліфи на високому храмі в Дендері. І вони розповіли йому: брили для цієї споруди обтісувала армія невільників, що належала фараонам дванадцятої династії. За дві тисячі років до нашої ери! Далі зазначалося, що наймогутніші владарі Нового царства — Тутмос Третій і Рамсес Великий — збільшили цей храм, а згодом його добудовували Птоломеї аж до римлян — Августа й Нерона.

Отут, перед цим храмом, колись у захваті стояв наполеонівський генерал Дезе, тут Віван Денон змальовував усе, до найменших дрібничок. Але він, тридцятивосьмирічний Жан-Франсуа Шампольйон, перший прочитав на храмі те, що фараони хотіли розповісти далеким нащадкам.

БЕЛЬЦОНІ — ШУКАЧ ПРИГОД, ДОСЛІДНИК І РОЗКРАДАЧ ГРОБНИЦЬ

Італійський силач Бельцоні закінчив виступ. На своїх м'язистих руках він носив по арені кількох чоловік із публіки. Глядачі щедро аплодували, але дякували не дуже щедро, На олов'яній тарелі, яку Бельцоні простягував до відвідувачів цирку, лежало лише кілька мідяків. Половина їх належала йому, половина — директорові цирку Міду. Он він, директор, уважно слухає худорлявого засмаглого чоловіка, а той щось запально розповідає.

Бельцоні замислився: чому, власне, він має віддавати директорові половину грошей, коли той не бачив, скільки їх лежить на тарелі?

Пробираючись повз директора, Бельцоні почув, як незнайомець казав:

— Справа в тім, Міде, що вам бракує практичності. Повірте мені: хто сьогодні влаштує гарну виставку єгипетських старожитностей, той заробить гроші собі на все життя. Відтоді як французький художник Денон своїми малюнками давньоєгипетських пам'яток примусив увесь світ говорити про себе, газетярі дедалі більше галасують про старожитності, що купами лежать у країні над Нілом.

Мід збуджено простер руки вгору.

— Ви торочите й торочите про старожитності. А де вони? Привезіть їх сюди, хоч кілька возів, тоді я побачу, що з ними робити.

Чужинець схопив Міда за рукав куртки:

— Як я можу їх привезти, коли ви не хочете дати мені грошей на транспорт? Хіба в мене є власний корабель? Або власні в'ючаки? А хто заплатить єгипетським робітникам, що там копатимуть? Скажіть одверто — ви хочете тільки заробити, але нічим не ризикувати. Ні, мій любий, без грошей діла не буде.

Мід заломив руки:

— Послухайте, дайте мені хоч два тижні. Я знайду собі товариша.

— Хоч два тижні? — глузливо повторив чоловік. — І я повинен чекати два тижні, щоб тим часом шукачі скарбів з усіх країн добулися до Єгипту? Скрізь по Європі тільки й мови про скарби, сховані в єгипетському піску. Кажуть, ніби Денон розшифрував написи на пірамідах біля Каїра, в них ідеться про золоті статуї в тих пірамідах.

— А чого ж француз одразу не позабирав собі золото?

— Бо він — божевільний дивак, його цікавили тільки давні картини і більше, здається, нічого. Але навіщо стільки балачок? Ви не хочете зайнятися ділом? То бувайте здорові!

Не слухаючи Мідових запевнянь, чужинець крутнувся і пішов геть. Бельцоні подався назирці за ним і, догнавши, заговорив. Чоловік здивовано втупився у велетня італійця, тоді почав його розпитувати і зацікавлено слухав, як той розповідав про себе. Народився Бельцоні в Падуї, мав стати священиком, але заплутався в політичних інтригах і втік од своїх ворогів до Лондона. Там він захопився винахідництвом і, між іншим, створив механічне водяне колесо.

— Це така машина, що подав в чотири рази більше води, ніж коли шестеро чоловіків крутять приводне колесо.

Чужинець задумано кивнув головою.

— Мабуть, цим можна в Єгипті щось заробити. Тубільці користуються там колесами для зрошення землі. Спробуйте показати свій винахід єгипетському паші. Хтозна, може, він і купить те колесо. А мені воно ні до чого. Я хочу торгувати старожитностями.

— Але ж ви збираєтесь їхати до Єгипту, пане. Візьміть мене з собою. Сили в мене стане за трьох. — Бельцоні показав свої здоровенні біцепси. — Пане, я напевне зможу вам знадобитися — боронитиму вас від усякої злочинної потолочі й допомагатиму викопувати старожитності. Я людина скромна, ніякої платні від вас не вимагатиму. Тільки розшукаю в Єгипті пашу й покажу йому свій винахід.

Торговець ще раз пильно обдивився Бельцоні з голови до ніг. Пропозиція велетня здалася йому вартою уваги. Однак він сказав:

— Мені шкода, але я не можу вас узяти. Подорож на кораблі коштує дорожче, ніж я спроможний сплатити. Та я охоче порекомендую вас капітанові одного вантажного вітрильника. Це мій приятель.

Коли велетень став перед капітаном, той примружив око і відрубав:

— Ти — не матрос, тож виконуватимеш усяку роботу, яку тільки тобі загадають. Але запам'ятай: на моєму кораблі ледацюг прив'язують до щогли й добряче батожать.

Довгі тижні не розгинаючись працював Бельцоні, наче невільник, на старому кориті, яке назвати кораблем могла тільки людина з великою уявою. Він допомагав теслі, коку, латав вітрила. У кожному порту переносив на судно найбільший вантаж і, так само нав'ючений, сходив, аж заточуючись, трапом на землю. Бельцоні залюбки втік би з цього пекла, та в уяві вже бачив, як приймав його єгипетський паша і винагороджує золотом за механічне колесо.

В Александрії, хоч як капітан лаявся, Бельцоні покинув вітрильник. Не маючи й мідяка в кишені, з єдиним багажем — моделлю свого винаходу, він пристав до якогось каравану й попрямував на південь тим самим шляхом, що ним десятиліття тому йшли наполеонівські солдати.

Завдяки одній рекомендації Бельцоні домігся аудієнції в Мохаммеда Алі, володаря Єгипту. Паша милостиво дозволив продемонструвати йому модель механічного колеса і визначив, що це практично нікому не потрібна, хоч і цікава іграшка.

Голодний Бельцоні блукав кривими й смердючими завулками Каїра. Далека морська подорож, труднощі й приниження, яких він зазнав, — усе було марне. І навіщо він тягає з собою свій винахід? Геть цей мотлох!

Перехожі витріщили очі на чужинця-велетня, що раптом розтрощив об землю якусь чудернацьку дерев'яну річ і побіг до Нілу. Арабські хлопчаки й собі побігли туди. Вони побачили: чужинець стояв край води і пильно, не відводячи погляду, дивився на піраміди.

Бельцоні замислився: чи справді в тих величезних кам'яних спорудах сховано скарби? Чого ж він не шукає їх? На що, власне, очікує? Весь світ говорить про коштовності, що криє земля цієї країни. І він знову дивився на піраміди, які наче промовляли, що вони — величезні скарбниці. Справді, навіщо звеліли їх спорудити давні єгипетські царі? А тубільці, які ж вони дурні, що й досі не розгадали таємниці пірамід! Чи вони просто лінуються тягати звідти золото? Більшість їх вештається без діла, деякі сидять на нільському березі і глипають знічев'я очима, деякі дрімають під пальмами.

Бельцоні обійшов круг однієї піраміди, що здіймалася вище за три дзвіниці, поставлені одна на одну. Італієць придивився, як щільно припасовані брили. Входу він ніде не помітив. Тоді видряпався по брилах нагору і побачив звідти інші піраміди — менші, більші, велетенські.

На захід розпросторилася сіро-жовта пустеля, долі ліниво плинув Ніл. Коли річка, як йому розповідали, щороку заливає береги, то фундамент цієї піраміди опиняється в воді. Отже, ті, хто зводив цього колоса, напевне, зробили вхід там, куди не доходить повінь.

Бельцоні спустився додолу і заходився шукати. Шукав день за днем. Даремно! Голод гнав його до найближчих сіл. Жалісливі фелахи подавали йому тверді, як каміння, коржі.

Чи знають вони, де можна знайти старожитності? На мигах розпитував Бельцоні людей. Фелахи розводили руками. Це мало означати: старожитності е скрізь. На їхню думку, вся країна була величезним кладовищем пам'яток. Якийсь старий чоловік із каправими очима, майже сліпий, повів чужинця до давніх поховань з часів фараонів. Вони були порожні, пограбовані ще тисячоліття тому.

А проте Бельцоні копав, пересипав пісок, знаходив глиняні черепки, копав далі і нарешті знайшов дивовижні амулети. Вони мали вигляд гнояків, що звалися скарабеями. То були священні жуки давніх єгиптян.

Свої знахідки Бельцоні продавав у Каїрі європейським колекціонерам. Ті скуповували все, що походило з часів фараонів. Бельцоні приносив їм кам'яне начиння, вази, дзбани на олій, — часто самі уламки. Але туристи платили за все стільки, скільки він правив.

Бельцоні вже не здивувався, коли якийсь француз дав йому за шматок папірусу золоту монету.

Якщо ці вкриті письменами пошарпані шматки папірусу стільки коштують, то які ж гроші можна виручити за велику статую чи за колону з краму?

Накупивши книжок, що розповідали про країну фараонів, Бельцоні читав і вчився розрізняти, які саме старожитності можуть цікавити вчених, колекціонерів та музеї Європи. Тепер він уже не грабався навмання в піску, а копав уважно, із знанням справи. Він розкопував давні поховання. Цікавість Бельцоні до старожитностей зростала з кожним днем.

Сальт, британський генеральний консул в Єгипті, доручив йому, радше для жарту, ніж насправді, перевезти велетенську статую Рамсеса Великого з Луксора до Александрії. Бельцоні не вагаючись погодився. І йому пощастило зробити неймовірне: з допомогою сотень фелахів, дерев'яних колод і величезних саней він доправив кам'яного колоса до Нілу. Сконструйований ним підйомний пристрій із балок перетяг той монумент, що важив тонни, на велику барку. Вона попливла вниз за течією, і нарешті в Александрії вивантажили цілісіньку непошкоджену статую.

Генеральний консул Сальт дивувався і радів. Британський музей у Лондоні збагатився на ще один своєрідний коштовний експонат.

Бельцоні дістав нове замовлення: привезти до Александрії величезний обеліск. Але цього разу він зазнав невдачі. Довжелезна шпичаста колона, важка, як півдюжини брил найбільшої піраміди під Гізою, розтрощила барку на Нілі й затонула.

Будь-хто інший покинув би кам'яного велета там, на дні річки. Будь-хто, але не Бельцоні. Він звів над водою поміст, змайстрував підіймач із тросами і витяг колону на завчасно зроблений пліт.

Жага діяльності зростала в Бельцоні відповідно до того, як збільшувалися його знання про гробниці фараонів. Ще 1815 року він уперше оглянув одну піраміду. Тепер він знову спробував знайти в ній вхід. Учені мужі не радили цього робити. На їхню думку, піраміди були тільки велетенські монументи з каміння, споруджені, щоб увічнити велич фараонів.

Бельцоні гадав інакше. Всередині пірамід він сподівався знайти скарбниці. Знову він обдивлявся споруду, що вже колись не піддалася йому. То була піраміда фараона Хефрена, який владарював у Давньому царстві приблизно за дві тисячі шістсот років до нашої ери. Про це Бельцоні нічого не знав. Він тільки бачив перед собою велетенську споруду — її плити з жовтого вапняку були зведені, либонь, руками циклопів. Але вся піраміда, напевне, не могла бути заповнена камінням, усередині вона, безперечно, порожня. І в тій порожнині зберігаються царські скарби. Неприступні для людей, бо їх захищають такі мури, якими не може похизуватися жодна фортеця в світі.

Так міркував Бельцоні, коли обстежував фундамент піраміди, збудованої для вічності, — обстежував старанно, камінь по каменю. А між ними не було й щілинки. І вище теж.

А ще вище?

Знову він видряпувався вгору по камінних стінах. І нарешті таки десь угледів незначну нерівність.

Після кількаденної виснажливої праці одну брилу вдалося розхитати й, розбивши на частини, витягти. Тепер перед Бельцоні зяяв хід, що йшов глибоко всередину піраміди.

Під ногами знялася тисячолітня курява. Бельцоні здавалося, що він задихнеться. Пломінець свічки щомиті міг погаснути. Нараз простягнена рука наштовхнулася на щось тверде. Гранітна брила перетинала прохід. Бельцоні прокопав під нею лаз, ледве добувся на той бік — і знову опинився перед кам'яною стіною. Праворуч, ліворуч — ніде не видно й шпарки.

Підлогу встеляла жорства. Як вона сюди попала? Схоже, що це — розбите чимось каміння.

Бельцоні глянув угору — над головою в стелі чорнів отвір. Він збив кілька драбин, по них виліз в інший хід і побачив перед собою двері, «сліпі» двері. Виднівся тільки їхній обрис. Цього разу Бельцоні хутко збагнув, що будівничі піраміди в такий спосіб хотіли ошукати непроханого зайду. Бельцоні старанно обстукав кам'яні стіни, стелю, але даремно. Тоді він почав гупати ногами — і трохи позаду підлога глухо задудніла. Кам'яна плита закривала хід до скарбниці.

Плиту вдалося підняти, під нею зяяв хід. З допомогою линви Бельцоні спустився додолу й опинився в якійсь порожній камері. Навкруги — тільки голі стіни. Невже звідси немає ніякого ходу?

Справді, ходу не було.

Цим, власне, й скінчилися б пригоди людини з менш практичним розумом, ніж у Бельцоні. А той виліз із камери і знову заходився обстукувати прохід. Цього разу він угадав по звуку порожнину в стелі. Давні будівничі були хитрі, та Бельцоні виявився ще хитріший. Він вибрався з пастки й опинився нарешті в якомусь склепі.

Тут було душно і гаряче.

Бельцоні важко зводив дух. Перевтомлені легені жадали повітря. Але он там, попереду, вимальовуються обриси велетенської скрині.

Фараонова скарбниця!

Рука в Бельцоні тремтіла, коли він підступив ближче й підняв свічку, щоб розгледіти колос.

У погляді його відбилося розчарування. То була не скриня, а саркофаг. Саркофаг із рожевого мармуру. І порожній! Пограбований тисячоліття тому…

Грабіжники випередили його. Він пішов по їхніх слідах.

Які скарби винесли вони з цієї піраміди? І де ті скарби тепер? Закопані в піску пустелі? А може, їх сховали в інших гробницях? Чи лишили тут, у піраміді, в якійсь криївці?

Знову Бельцоні обнишпорив усі закутки, шукаючи замаскованого ходу. Та бачив тільки кам'яні плити, так майстерно відшліфовані й припасовані одна до одної, що між ними не лишилось і щілинки завширшки з волосину. Каменярі давнього світу були неперевершені майстри, якщо могли своїм примітивним бронзовим знаряддям так обробити ці плити. А будівничі? Які надзвичайні знання в галузі математики й геометрії вони повинні були мати, щоб зробити в цій велетенській піраміді лабіринт ходів!

Бельцоні здивовано роздивлявся. Тільки тепер дійшло до його свідомості, що він — перша людина, яка після тих давніх грабіжників пробралася всередину піраміди. Йому пощастило розкрити таємницю цієї загадкової споруди. Піраміди виявилися величезними гробницями фараонів. Дослідники Єгипту, та й увесь світ, здивуються, дізнавшись про відкриття Джіованні-Батіста Бельцоні.

Його вшанують як сміливого піонера науки, ба навіть поставлять йому пам'ятник. Хай він не знайшов золота. Але славу в нього ніхто не відбере.

Вчений світ насторожився. Якийсь італієць, на ім'я Бельцоні, дістався всередину піраміди через таємний хід і виявив там гробницю? Коли ця звістка правдива, то в мурі загадок, що оточує країну фараонів, зроблено новий пролом. Та хіба паріміди — гробниці? Неймовірно!

Де тепер той Бельцоні? Його конче треба послухати.

А Бельцоні поїхав на південь. Його вабили храми, пам'ятники й гробниці стародавніх Фів. Він знову копав, часом натрапляв на статуї. Але золотих скарбів не знаходив.

Бельцоні подався до Бібан-ель-Мулук, у Долину царів, і почав усе спочатку. Незабаром з'ясувалося, що ця похмура скеляста долина — суцільне кладовище. Земля в долині була всіяна щебенем, кам'яними уламками, жорствою. Бельцоні відкопував один за одним входи до гробниць. Він побачив неймовірну кількість найрізноманітніших ієрогліфів, викарбуваних по стінах гробниць. Що саме означали ті знаки і малюнки, він не знав, на той час Шампольйон ще не розгадав таємниці ієрогліфів.

Розчарування пойняло Бельцоні. Правда, він знайшов кілька гарних алебастрових ваз, дзбанів ні олію та інші старожитності, навіть золотий перстень з печаткою, багато дрібних прикрас із золотого дроту і напівкоштовних самоцвітів. Але всі гробниці, що їх так важно було розкопувати, виявилася майже цілком пограбовані. Скрізь успіх вислизав йому з рук. Іще за давніх часів грабіжники повиносили звідси найкоштовніші речі. Певно, то були казкові скарби, про це свідчили мистецьки зроблені гробниці й порожні саркофаги, чудові витвори різьбярства.

У неймовірній спеці, знемагаючи від жаги, Бельцоні невтомно копав далі. Ця оточена скелями долина, куди не залітав і легенький вітерець, була справжнім пеклом. Жодного дерева, що кидало б тінь, жодного кущика, ба навіть стеблини!

Фелахи, що їх Бельцоні зігнав сюди, незадоволено буркотіли, відмовлялися конати. Духа померлих помстяться, казали вони. Вся долина заселена тими духами.

Бельцоні лаявся. Забобонні фелахи крадькома повтікали. Він копав далі сам, сподіваючися нарешті знайти нерозкрадену гробницю. Бодай одну!

І він знайшов.

Під розтрощеним камінням, що, певне, відкололось од скелі, Бельцоні виявив запечатаний вхід до якогось поховання. Ніхто, здавалося, ще не торкався печаток.

Бельцоні схопив балку і нею, наче тараном, пробив стіну.

У нестямі кинувся всередину, та враз спинився перед порожнім саркофагом. Грабіжники попрацювали й тут!

Збентежений Бельцоні оглядівся довкола. Чудові малюнки на всіх стінах вражали кольором і відтворенням руху. І скрізь одна й та сама постать заступала інші. Може, це зображено фараона? У сценах ловів чи бою він стояв, наче бог війни, на бойовій колісниці й стріляв у ворогів і диких звірів. Над кожною такою сценою митець намалював дивовижні знаки, що звалися ієрогліфами. Хто їх розгадає, той зможе дізнатися історію Давнього Єгипту. Яка ж то, напевне, хвилююча історія!

Скільки років, приміром, цій гробниці? Для кого її створено? Малюнки на стінах не виказують цього. Навіть учений міг би висловити тільки якийсь здогад. Дивина! Земну кулю вже виміряно, її шлях навколо Сонця вираховано, відстань до Місяця відома, а він, людина дев'ятнадцятого століття, безпорадно стоїть тут і не годен збагнути жодного з настінних малюнків давніх єгиптян.

Він перевів погляд на саркофаг і здивувався знову. Саркофаг вирізьблено з суцільної брили сніжно-білого алебастру й гарно оздоблено.

Яка чудова річ!

Цей витвір мистецтва єгипетських різьбярів повинні побачити лондонці. Авжеж, він доправить цей саркофаг до Лондона і там виставить його на загальний огляд. Це дасть йому чимало грошей.

Бельцоні вийшов з гробниці, радіючи блакитному небу й сонцю. Нарешті він знайшов скарб і може тепер вертати додому. В цій долині більше немає схованих гробниць. Він усе оглянув і добряче попрацював.

ЛЕПСІУС РЕКОНСТРУЮЄ МИНУЛЕ

Через двадцять років по тому в казкову країну над Нілом ринула злива мандрівників, шукачів скарбів та вчених. Наполеонівські солдати завоювали її, археологи ознайомили світ з її скарбами, Шампольйон навчив читати ієрогліфи, а італієць Бельцоні розкрив таємницю пірамід.

Єгипет здавався невичерпною скарбницею старожитностей. Пам'ятки, знайдені протягом десятиліть у руїнах Мемфіса й Фів, наповнили європейські музеї. Та все це була тільки незначна частка того, що ховала в своїх надрах країна над Нілом.

У лондонському Соун-музеї стояв чудовий саркофаг із білого алебастру — перлина єгипетської колекції. Табличка на його цоколі свідчила, що цей саркофаг знайшов італієць Бельцоні 1817 року в Долині царів біля Фів, у фараоновій гробниці. Саркофагові приблизно три тисячі років, і в ньому, мабуть, лежала мумія фараона Сеті Першого.

Слова «приблизно» й «мабуть» не зникали з таблички ще десятки років.

Тим часом німецька експедиція вивчала країну над Нілом. Керівник експедиції Ріхард Лепсіус ішов слідами Бельцоні. Все, що той ділок і шукач пригод більше відгадував та обмацував, ніж бачив насправді, тепер ставало чітким і виразним.

Піраміди були гробницями. Правильно. Але вченого Лепсіуса більше, ніж шукача скарбів Бельцоні, цікавило, коли саме їх збудовано. В піску пустелі експедиція відкопала рештки тридцяти інших, досі невідомих пірамід.

Обізнаний із Шампольйоновим відкриттям, Лепеіус перекладав письмена на стінах храмів. Він порівнював і підраховував, копав глибше і глибше. Поблизу пірамід вчений знайшов великі поховання, викопані прямовисно в землі, — так у давнину ховали заможних єгиптян.

Лепсіус вивчав ті поховання із старанністю справжнього вченого. Погребні атрибуті були не схожі на знахідки в руїнах біля Мемфіса. Вони були давніші. Лепсіус бачив пам'ятки в Тель-єль-Амарні, де манера художнього зображення була інакша, ніж у гробницях біля Фів. Сотні років давньоєгипетські митці дотримувалися в малюванні єдиного стилю. Нараз він геть змінився під час владарювання фараона Аменхотепа Четвертого, що звався Ехнатоном. За скільки століть це сталося? І коли, власне, почалася історія Єгипту?

Назад до піраміді Знову вчені порівнювали й вираховували. Перші владарі Давнього Єгипту могли панувати за 3900 років до н. е. Шампольйон помилився приблизно на дві тисячі років, коли твердив, що перший відомий владар Єгипту, фараон Менес, жив у 5860 році до н. е.

Бельцоні збирав старожитності, Лепсіус прозирав у минуле. Все, про що дізнався завдяки знахідкам і відкриттям, учений об'єднав в одну низку доказів. Він довів те, що досі мали за гіпотезу. Лепсіус визначив епоху Давнього царства, протягом якої близько тисячі років в Єгипті царювало шість династій.

Та Лепсіус — попри всю свою старанність — помилився теж.

Його думку спростували астрономи, й самі давні єгиптяни. Добробут єгиптян, їхні засоби до існування завжди, в усі часи, визначав «праотець» Ніл. Щороку він заливав пустелю вздовж своїх берегів і наносив на неї чималий шар родючого мулу. Вода відступала, і щедро збагачена земля давала по три врожаї на рік. Нільський мул був багатством Єгипту, він годував безліч невільників, фелахів і все військо.

Єгиптяни вміли наперед вираховувати, коли буде повінь. Якщо вона не наставала, починався голод. Але часом Ніл, замість чинити добро, заливав міста й руйнував усе на своєму шляху. Такі стихійні лиха у сиву давнину жерці занотовували в хроніках. Коли в небі спалахувала комета, то це віщувало нещастя. Її появу записували ієрогліфами. Коли наставало затемнення сонця чи місяця, люди гадали, що це гніваються боги. Але схід яскравого Сіріуса знову провіщав людям добро. Про все це розповідали ієрогліфи, вирізьблені на камінні.

Тепер астрономи могли вдатися до розрахунків, йдучи назад, до минулого. Археологи постачали їх ієрогліфічними текстами, які вже були старанно перекладені.

З математичною точністю астрономи визначили: ту чи іншу комету люди могли бачити тільки певного року. Те чи інше сонячне або місячне затемнення могло статися тільки такого-то року.

В 1843 році поблизу Карнака знайшли плиту, на якій були позначені імена всіх єгипетських фараонів, од давнини до вісімнадцятої династії. Склав цей список фараонів писар Тунрі.

Дешифрували також «Царський список із Абідоса». У храмі фараона Сеті Першого на стіні знайшли зображення самого фараона. Він схиляється в пошані перед своїми предками. Їх виявилося сімдесят шість.

На Карнакській плиті та в Абідоському списку зазначалося, в якій послідовності правували фараони, але ніде не вказано ніяких дат. Однак астрономи змогли заповнити ці прогалини.

Те, що відкрив Лепсіус, те, що розповіли ієрогліфи — про бойові походи, про панування чужинців і перемогу, про повені й зведення храмів, — усе те було порівняно з висновками астрономів, усе датовано й систематизовано.

Історія Єгипту починала вимальовуватися. З темряви минувшини, наче тіні, виступили будівничі пірамід — фараони Хеопс, Хефрен, Мікерін та інші фараони, що наслідували їхній приклад. Період Давнього царства можна було тепер визначити конкретніше. Лепсіус мав слушність: у Давньому царстві панували шість династій. Але перший фараон, Менес, владарював у 2900 році до н. е., а не на тисячу років раніше, як гадав Лепсіус.

Напис на табличці перед саркофагом Сеті Першого у лондонському Соун-музеї був змінений: слова «приблизно» і «мабуть» зникли з неї. Нове пояснення звучало так: «Алебастровий саркофаг фараона Сеті Першого, владаря вісімнадцятої династії, попередника Рамсеса Великого. Час владарювання Сеті Першого — з 1308 по 1298 рр. до н. е.».

Здавалося, всі таємниці країни фараонів уже розгадано. Навіть Давнє царство було поділене на періоди панування окремих фараонів, лишалися тільки невеличкі прогалини. Став відомий час занепаду Давнього царства і період наступного панування фіванських можновладців.

Були зроблені нові відкриття, прочитані нові ієрогліфічні тексти. Кожний сувій старовинного папірусу додавав якісь відомості про минуле Єгипту

Тепер історію панування фараонів учені підтверджували фактами, а не задовольнялися здогадами, як колись. Та археологи розкопували далі. Долила царів виявилася багатющим місцем пам'яток стародавнього Єгипту. У скелях знайшли прямовисні шахтні поховання, заповнені муміями. А в піску долини невтомні археологи відкопували нові гробниці. Шукач скарбів Джіованні Бельцоні помилився, коли гадав, що тут уже нема чого шукати. Після нього була розкопано шістдесят поховань фараонів вісімнадцятої та дев'ятнадцятої династій. І тоді вченим здалося, що нарешті всі таємниці долини розкрито.

Та чи насправді всі?

ГРАБІЖНИКИ І ВЧЕНІ В ГОНИТВІ ЗА ОСТАННІМИ ГРОБНИЦЯМИ ФАРАОНІВ

1844 року Лепсіус так докладно обстежив Долину царів, що вчені всього світу вирішили: даремно шукати там ще якихось невідкритих гробниць. Але що не вдалося вченим з їхньою дослідницькою старанністю, те 1871 року пощастило зробити — цілком випадково — грабіжникам, членам родини Абд-ель-Расул із села Курна. У скелі поблизу Фів вони знайшли схованку з муміями фараонів. Тим муміям було близько трьох тисяч років!

Шукачі скарбів одразу збагнули, що така знахідка збагатить їх, коли пощастить зберегти все в таємниці. Тож час від часу вони брали з тієї схованки тільки окремі речі — атрибути погреба єгипетських фараонів — і, криючись, обережно їх продавали. Так тривало десять років.

Нарешті керівництво Каїрського музею довідалося про цю прибуткову торгівлю. Почалися розшуки, що навели на слід Абд-ель-Расулів. Спершу грабіжники вперто відбріхувалися, та згодом один з них признався. Він привів представника Каїрського музею, Еміля Бругша, до Дер-ель-Багрі, і згодом Бругш так описав побачене:

«Уся печера була повнісінька саркофагів та старожитностей. Я був настільки вражений, що все здавалося мені сном. Сів віддихати на один саркофаг і нарахував їх тридцять шість, там лежали фараони, їхні дружини і діти».

Украй схвильований, Бругш розшифрував ієрогліфічні написи на саркофагах. Це були імена могутніх фараонів з вісімнадцятої та дев'ятнадцятої династій:

Сеті Перший, Рамсес Другий, Аменхотеп Перший, Тутмос Перший, Рамсес Третій.

Сплюндровані гробниці деяких із цих владарів були в Долині царів. Мабуть, у давнину жерці Міста мертвих перенесли сюди саркофаги й поховальні дари з пограбованих могил, щоб урятувати їх від цілковитого знищення. Напевне, це робилося потай, уночі.

Бругш спробував уявити собі, що тоді відбувалося: перш ніж переносити саркофаги, жерці обговорили це на таємній раді. Яка то була неймовірно виснажлива робота — переносити великі кам'яні саркофаги через уламки скель та брили, а тоді ще тягти їх на линвах угору, до печери, що була високо в скелях! По тому вхід замурували, і так старанно, що протягом трьох тисячоліть гострі очі грабіжників його не завважили.

Після знахідки Абд-ель-Расулів неймовірне щастя всміхнулося ще двом археологам, що провадили розкопки в Долині царів. Один з них — Лоре, генеральний директор департаменту охорони старожитностей у Каїрі. 1898 року він знайшов у Долині царів порожні гробниці фараонів Тутмоса Першого і Тутмоса Третього, а також гробницю Аменхотепа Другого. В останній лежало тринадцять царських мумій.

А де ж поділися поховальні коштовності?

Відповідь могли дати тільки грабіжники, що з давніх-давен розкрадали гробниці. І все-таки відкриття Лоре було одне з найвизначніших. Воно дало можливість заповнити новими іменами досі порожні місця в списку єгипетських владарів.

Другим археологом був американець Теодор М. Девіс. Діставши 1902 року офіційний дозвіл на розкопки в Долині царів, він одразу ж заходився шукати гробниці. Людина багата, Девіс мав можливість найняти людей, науково підготовлених до такої праці. Серед них був англієць Говард Картер. Молодого вченого на той час уже вважали видатним знавцем єгипетської старовини.

Син художника-анімаліста, Картер успадкував, певне, від батька хист до малювання. Коли він жив іще в Лондоні, єгиптолог Ньюбері доручив йому зробити копії малюнків, що зберігалися в Британському музеї. Картер виконав це доручення так старанно, що Ньюбері запросив його із собою до Єгипту. За вісім років археологічної роботи в Єгипті Картер так добре зарекомендував себе, що генеральний директор Каїрського департаменту охорони старожитностей Масперо призначив Картера головним інспектором по пам'ятках у Верхньому Єгипті та Нубії з постійним місцем перебування у Фівах.

Це почесне призначення не задовольнило, однак, честолюбного молодого вченого. Він поставив перед собою певну мету, а саме: знайти гробницю фараона, яка, на його думку, неодмінно мала бути в Долині царів. Той фараон був не вельми значний владарем. Як спадкоємець славетного реформатора релігії Аменхотепа Четвертого, він владарював з 1352 року до н. е. в обох державах — у Верхньому и Нижньому Єгипті. Його ім'я — Тутанхамон — стояло на багатьох знайдених старожитностях.

Коли Теодор Девіс за рекомендацією Масперо запросив до себе на службу Картера, той зрозумів, що наближається до своєї мети. Нові службові обов'язки давали йому можливість, не обмежуючи себе в коштах, шукати Тутанхамонову гробницю.

Минув рік, але нічого особливого Картер не знайшов. Аж нарешті він натрапив на якусь гробницю. Так само вражений, як свого часу вчений Бругш, розшифровував він тексти на стінах гробниці, прагнучи дізнатись, який саме фараон спочиває в ній. І прочитав: Тутмос Четвертий.

Знову надія ошукала Картера.

Інші члени експедиції знайшли гробниці фараона Сіптха, цариці Хатшепсут і Тутанхамонового наступника Хоремхеба. Були знайдені також гробниці предків Тутанхамонової дружини, і нарешті Девіс знайшов схований під брилами келих, на якому виднілося ім'я — Тутанхамон!

Недалеко звідти, у схованці в скелях, знайшли великі глиняні дзбани, всі геть попечатані. А що в них виявили тільки череп'я, лляні сувої та інші речі незначної вартості, то Девіс одіслав їх на дослідження до Метрополітен-музею в Нью-Йорк. Сам же тим часом ретельно вивчав місцевість, де знайшов келих, і врешті розкопав у скельній печері невелику гробницю. Там лежали алебастрова статуя, уламки дерев'яної скрині та кілька золотих платівок, що, певне, зберігалися в скрині.

На платівках виднілися візерунки та ієрогліфи — імена Тутанхамона і його дружини Анхесенамон!

Девіс був переконаний, що знайшов гробницю Тутанхамона. Даремно Картер доводив, що така непоказна гробниця призначалася в найкращому разі якомусь високому урядовцю, але не фараонові з вісімнадцятої династії. Девіс уперто твердив, що він знайшов нарешті Тутанхамонову гробницю.

Наче одержимий, Картер шукав далі. Адже велика кількість знахідок свідчила про те, що місце вічного спочинку фараона — саме тут, у Догані царів, і ніде більше. Не могла ж кам'яна гробниця зникнути безслідно. Та коли Картер сильно обстежив усю долину, то змушений був визнати: навряд чи можна знайти тут ще хоч одну гробницю. Долину вже багато разів перекопували, скрізь по ній здіймалися тори щебеню, наче в землі рилася велетенські кроти. По схилах скель, що оточували долину, теж не зосталося місцинки, яку не оглянули найпильнішим чином.

Картера вже брав сумнів, чи справді Тутанхамонова гробниця має бути конче з Долині царів. Він намірявся припинити розшуки у Місті мертвих біля Фін, та саме тоді по той бік Атлантики вчені закінчили важливе дослідження. Усе, що містилося в глиняних дзбанах, які розкопав Теодор Девіс, було старанно досліджено в нью-йоркському Метрополітен-музеї.

Висновок був приголомшливий: у дзбанах лежали рештки речей, вжитих при похованні, до того ж — при якому похованні! За винятком кількох прикрас, лляних хусток і черепків прегарно розмальованих ваз, усі інші рештки мали на собі печатку Міста мертвих та позначку імені Тутанхамона. Можна було з певністю гадати, що хтось, порядкуючи в Тутанхамоновій гробниці, поскладав ті речі в глиняні дзбани.

Дізнавшись про висновок учених, Картер запалився ще дужче. Його припущення підтвердилося — Тутанхамона поховано в Долині царів! Місце, де знайдено глиняні дзбани, було приблизно посередині долини. Тож і гробниця має бути десь поруч. Але саме там височіли пагорби — тисячі тонн щебеню, що його понакидали, розкопуючи гробниці. Проте Картер знав: на тому місці, де височать пагорби щебеню, вже копано й нічого не знайдено.

І все-таки Картер запропонував Девісові знову вдатися до розкопок на тому місці. Девіс не погодився. Розпач пойняв Картера. Його скромні кошти не давали можливості провадити ці розкопки власними силами.

Але Картерові знову допоміг «добрий геній», цього разу — багатий лорд Карнарвон. Цей чоловік уславився як мандрівник, колекціонер і спортсмен. Після важкої автомобільної аварії він лікувався в Єгипті. Археологія здавна цікавила Карнарвона, тож, побачивши розкопки в Долині царів, він надумав знайти собі розвагу саме в цій галузі.

І906 року Масперо, генеральний директор Каїрського департаменту охорони старожитностей, видав багатому дивакові дозвіл провадити розкопки навколо Фів, але не в Долині царів, бо й досі концесія на ті розкопки належала американцю Девісу. Всю зиму Карнарвон керував розкопками, не знаючись на цій справі. Нарешті Масперо зажадав од нього одне з двох — або припинити розкопки, або проводити їх далі під керівництвом досвідченого археолога.

Лорд Карнарвон обрав останнє і запросив до себе Говарда Картера. Відтоді почалася історія знахідки, якої досі ще не знав світ.

ХТО ТАКИЙ ТУТАНХАМОН?

1914 року Девіс відмовився від своєї концесії. Двадцять років обстежував він із своїми колегами Бібан-ель-Мулук та навколишню місцевість. Тепер він упевнився, що навіть людина з рентгенівським апаратом не могла б знайти в Долині царів і глиняного черепка з часів фараонів. Такої ж думки додержувалися й інші видатні єгиптологи. За минулі десятиліття пісок у долині був буквально просіяний. Тож витратити на розкопки в Бібан-ель-Мулук хоча б одну годину, казали фахівці, означало б даремно згаяти час.

Тільки Говард Картер був іншої думки. Він спробував подивитися на Місто мертвих очима людини, що жила приблизно три тисячі триста років тому, під час владарювання Тутанхамона. І в уяві перед ним постали раби, що виламують у скелястому грунті прохід, видовбують передпокій, створюють гробницю.

Володар звелів спорудити для себе місце останнього спочинку. Він був ще дуже молодий, цей фараон Тутанхамон, але його вже мучили лихі передчуття. Його родич і попередник на троні обох держав — Верхнього і Нижнього Єгипту, фараон Сменхкара, недовго повладарювавши, помер за дивних обставин. Поховали його так само недбало, без будь-якої шаноби, як і «великого батька» Аменхотепа Четвертого, що називав себе Ехнатоном.

Ехнатон накликав на себе немилість Амонових жерців, бо заборонив молитися давнім богам і позачиняв їхні храми. Він оголосив єдиним богом Атона — сонце, а зображення решти богів звелів знищити. Ехнатон покинув давню столицю Фіви і за сотні кілометрів униз по Нілу заснував нове місто, звідки хотів по-новому керувати своєю державою. Люди повинні були тепер молитися одному богові — Атону. Свою нову резиденцію Ехнатон назвав «Сонячним обрієм». Найславетніші митці з усієї країни збудували тут богові-сонцю прегарний храм. Їм дозволялося творити вільно, не оглядаючись на традиції, так, як кожен вимріяв це в своїй уяві.

Давні, звиклі форми щезли, їх замінили нові, досконаліші. Зображення набували природнішого вигляду. Художників і малювальників, різьбярів, будівничих і ремісників, — усіх надихав новий, вільний дух Ехнатона.

Однак Амонові жерці ве скорилися. Потай вони підбурювали військову верхівку проти єретика Ехнатона, запевняючи, що він недбало керує державою, а справу захисту її від ворогів, що почали дедалі настирливіше нападати, доручив своїм бездарним підлеглим.

Несподівано Ехнатон помер. Амонові жерці тішилися, бо новий фараон Сменхкара не був для них небезпечним противником. Та коли виявилося, що він — прибічник Ехнатонових реформ, жерці знищили його. Напевне, народ знав, хто вбив фараона, та жодна людина не наважилася голосно сказати про це.

А Ехнатонові, навіть мертвому, жерці не дали спокою. Його забальзамований труп витягли із саркофага. Невідомо, чи його кинули в Ніл, чи, може, спалили. Вночі вірні Ехнатонові люди потай перенесли його саркофаг до Фів і сховали, разом із частиною погребних дарів Ехнатонової матері Тейе, у невеличкій гробниці в Долині царів.

Як міг боронитися юний наслідник трону Тутанхамон від могутніх ворогів? Він піддався своїм придворним, знову визнав бога Амона і наказав народові молитися йому. На догоду жерцям юний фараон навіть змінив собі ім'я. Досі він звався Тут-анх-Атон, що означало: «Живе втілення Атона». А тепер він назвав себе Тут-анх-Амон і переніс свою резиденцію з «Сонячного обрію» до давньої столиці — до Фів.

Молодий фараон прагнув мирно жити з ворогами свого попередника. Говард Картер добре це знав. Він прочитав напис на пам'ятнику, що його звелів вирізьбити молодий фараон:

«Я знайшов Амонів храм у руїнах, святі місця — порослі бур'янами. Я знову звів святі храми, оздобив їх і обдарував коштовностями. Я вилив із золота й срібла статуї богів і прикрасив їх лазуритом та іншими самоцвітами».

Але щедрість не допомогла молодому фараонові здобути прихильність його ворогів. Він був родичем єретика Ехнатона, і жерці всієї держави жадали його смерті. Миролюбний фараон помер зовсім молодий. Наступником його став верховний жрець Ейє.

Картер міркував: перемігши, жрець-фараон не мав ніякої підстави переслідувати свого переможеного попередника після його смерті. Тож найвірогідніше припустити, що Тутанхамона поховано в Долині царів.

Але чому й досі не знайдено Тутанхамонової гробниці?

ГОВАРЦ КАРТЕР ШУКАЄ ГРОБНИЦЮ ФАРАОНА ТУТАНХАМОНА

ЛОРД КАРНАРВОН ЩИРО ВРАЖЕНИЙ

Зіпершись на малицю, лорд Карнарвон стояв перед входом до гробниці Рамсеса Шостого і дивився на скелясту долину. Він домовився з Говардом Картером тут зустрітися. Та після призначеного часу збігло вже близько години, а Картера й досі ще не було. Безлюдний курний шлях звивався через усе Місто мертвих. Жодне дерево, жодний кущ не милував ока в цій пустельній долині, вкритій уламками кам'яних брил та щебенем. Єдине, що рухалося по землі, була тінь шуліки, який самотньо кружляв у небі.

Лиховісна світова війна нараз перепинила потік туристів, яких раніше щороку повно наїздило в Долину царів. Масове вбивство, що почалося 1914 року, тривало вже три літа. Навіщо потрібно тепер шукати старожитності? Однаково людей нічого не навчило їхнє минуле.

Карнарвон зітхнув. Чи так буде завжди? І чи взагалі варто вивчати й доповнювати історію давнього світу, коли люди розв'язують розбіжність у поглядах і думках тільки з допомогою зброї? Як слушно сказав кілька років тому відомий археолог Девіс, стоячи майже на цьому самому місці:

«Я вивчив написи на гранітних колонах храму в Карнаку й мушу визнати, що сучасні можновладці своєю схильністю до хизування та войовничості значно перевершили давніх фараонів».

Цю думку Девіс висловив 1906 року, коли навіть песимісти ще не відчували ніякої небезпеки війни.

Лорд Карнарвон озирнувся навколо: запустіння в долині було наслідком війни, що вирувала в Європі. Що ж його тримає тут? Для кого він прагне знайти гробниці фараонів? Молоді вчені поміняли свій робочий одяг на військову форму. Тепер уже ніхто не цікавився династіями давньоєгипетських владарів. Гробниці Аменхотепа, Тутмоса і Рамсеса, знайдені тут, у долині, пограбовано ще за давніх часів. І хіба Девіс не казав: «Шукати в цій долині ще не займану гробницю так само безглуздо, як припускати, що всередині скелі живе миша».

Згадавши Теодора Девіса, лорд Карнарвон посміхнувся. Він ніколи особливо не симпатизував розумному, але надто холодному американцеві. Може, через те, що Девіс завше любив глузувати і мав за дурнів усіх людей, котрі не поділяли його поглядів. А ще Карнарвона дратувало, коли, виступаючи з доповіддю, вчений увесь час постукував зігнутим пальцем по долоні. Окуляри раз у раз сповзали йому аж на кінчик носа, та він не зважав на це.

У своїй уяві Карнарвон почув трохи гугнявий голос ученого, коли гой якось вшанував його розмовою:

— Чи давно ви в Єгипті, мілорде, га? Здається, кілька місяців, чи не так? Либонь, гадаєте, що досить вам трохи подлубатися тут кийком у піску, й відразу блисне в очі золотий скарабей з часів Рамсеса Великого? А чи знаєте ви взагалі; мілорде, що єгиптологію треба вивчати? Чи знаєте ви, що я витратив двадцять років на те, аби правильно прочитати ієрогліфи?

Тут він на мить замовк, бо окуляри знову зсунулися вниз. Тоді підняв руку й мовив:

— Як я не годен спіймати в небі шуліку, так і ви не можете без фахового знання розрізнити каменя з давньоєгипетськими письменами від нічого не вартого уламка скелі.

По цих словах він повернувся і пішов. Та раптом спинився й кинув через плече:

— Власне, навіщо ви шукаєте старожитності, мілорде? Щоб хизуватися ними вдома, га?

— Мене так само, як і вас, тішить річ, що пролежала в землі тисячі років.

— Які ви дурниці кажете! Я приїхав сюди не заради власної втіхи, а щоб збагатити науку новими знахідками, розумієте?

— А коли вам щастить знайти щось нове, хіба це вас не тішить?

Девіс збентежився. Збігло кілька секунд, поки він зміг відповісти:

— Коли я з цього радію, то тільки тому, що це може розширити наші знання з археології. Кожна знахідка збільшує ці знання, розумієте? А ви не хочете нічого знати. Розкопувати — це для вас такий самий спорт, як полювати левів. То чому б вам не податися на те полювання, га?

— Я напівкаліка, містере Девіс. Чи, може, ви гадаєте, що я ходжу з милицею, бо мені так приємніше?

Зачувши таку відповідь, Девіс заблимав очима, зняв свої окуляри, а тоді почепив їх знову. Він був вочевидь збентежений і шукав слів щось відказати, та зрештою задовольнився гнівним жестом і пішов.

Вдруге Девіс заговорив до Карнарвона 1907 року в Фівах:

— Послухайте-но, мілорде! Я вже надумав, як вам допомогти. Коли хочете, можете стати практикантом у моєму штабі співробітників. Спершу допомагатимете класифікувати мої знахідки і заповнювати картотеку. Якої ви думки про це, га?

— Щиро дякую, містере Девісе. Та я вже знайшов собі чудового співробітника. Месперо гаряче рекомендував його. Це Говард Картер.

Якусь мить вчений стояв, розкривши з несподіванки рота. А тоді закричав:

— Якого біса вроїлося в голову Картерові стати вашим співробітником? Може, він хоче викинути ваші гроші на пошуки Тутанхамонової гробниці? Запевняю вас, що такої гробниці взагалі немає. Цього фараона поховано у невеликій печері, яку я виявив ще кілька років тому. — І благальним тоном Девіс додав: — Не дайте Картерові задурити вам голову. Не вірте його маячінню. Їдьте звідси, про мене — їдьте хоч у нову кругосвітню подорож, але не чіпайте речей, що їх боронять давні боги.

— Ви збуджуєте мою цікавість, містере Девіс. Спершу ви казали, що самі знайшли ту гробницю, а тепер виявляється, що її боронять боги Давнього Єгипту!

Учений розкуйовдив свого ріденького чуба й, помовчавши, відказав:

— Мілорде, не питайте мене забагато. Визнаю, що попервах я несправедливо поставився до вас, — ви здалися мені просто багатим гульвісою, який із примхи надумав шукати старожитності. Та згодом я помітив, що ви кохаєтеся в цій справі. Але шукати Тутанхамонову гробницю — це все одно, що пити отруту. Так, мілорде, я теж отруєний думкою, що, може, це ще неправда…

Нараз він замовк, зняв окуляри, ретельно протер їх і мовив зовсім іншим, гострим тоном:

— Я вже відмовився від цього, мілорде. Остаточно відмовився. Привітайте щиро від мене Картера. Я шанував його як надзвичайно тямущого співробітника. Прощавайте.

Замислившись, Карнарвон щось креслив кінцем милиці в піску. Порівняння Теодора Девіса видалося йому слушним. Він сам уже не раз вирішував припинити пошуки цієї зачарованої гробниці. І коли в перші роки війни довелося припинити розкопки, рішення його набуло чинності. Проте згодом він повернувся сюди, і саме сьогодні розкопки мають початися знову.

Але куди подівся Картер? Він пообіцяв привести з собою не менше десяти робітників. Та врешті це сміховинний задум. У 19 І7 році, коли така потреба у війську й стільки фронтів, Картер сподівається найняти єгиптян на роботу!

Мабуть, Говард Картер невиліковно хворий від тієї отрути, що про неї згадував Девіс. До чого все йде? За минулі роки пошуки гробниці вже зжерли цілий статок. І коли Карнарвон навіть знайде її, це не поверне йому жодного пенні. За угодою з єгипетським урядом усе, навіть найдрібніші знахідка, треба буде передати Каїрському музею.

У раптовому вибуху гніву лорд милицею підкинув у повітря камінець. Єдине розумне — тікати з Єгипту. І то негайно! За Картера нема чого турбуватися, по війні він неодмінно знайде собі іншого мецената.

Карнарвон рішуче обсмикнув на собі піджак, ступив крок уперед і — спинився.

Покинути вірного Картера так ганебно? Це було б не гідно лорда Карнарвона. Протягом десяти років Картер був йому самовідданим другом і вчителем. Свої великі знання в галузі давньоєгипетської історії Картер розгортав перед ним, наче східний молитовний килим. З якою старанністю й любов'ю вивчав Картер знахідки з гробниці цариці Тейє, завдяки чому довідався, що гробницю почали будувати при фараоні Тутмосі Четвертому. Яким неперевершеним проводирем у минуле був Картер! Кожний глиняний черепок допомагав йому прочитати ще одну сторінку єгипетської історії. Покинути такого друга — це зрадити самого себе.

З несподіванки лорд Карнарвон здригнувся. Від скель лунали незнайомі голоси. Невже до царських гробниць прямують туристи? Тепер, у часи війни? Це неймовірно!

Зацікавлений Карнарвон прислухався. Люди були ще за пагорбом. Та ось один вийшов наперед. Говард Картер!

А за ним виступали — Карнарвонові здалося, що то він марить, — Рез Ахмед Гургар! Хад Гасан! Рез Гусейн! Абделад Ахмед! Гасан Авад!

Усі любі, добрі люди, що очолювали загони робітників, коли тут проводилися розкопки ще до світової війни. Де знайшов Картер цих робітників, найкращих з усіх, що будь-коли допомагали єгиптологам?

Їхній вожак, Рез Ахмед Гургар, розпростер вітально свої довгі руки, наче хотів ще здалека обійняти Карнарвона. Худорляве брунатне обличчя єгиптянина сяяло радістю зустрічі.

Абделад Ахмед підібрав своє чорне вбрання, схоже на довгу сорочку, а закрутився в шаленому танку. Вгледівши Карнарвона, що шкандибав їм назустріч, інші теж зняли радісний галас.

Ахмед Гургар низько вклонився. Приклавши праву руку до серця, він сказав кумедною англійською мовою, і голос в нього тремтів з хвилювання:

— Пане, твої слуги вітають тебе. Ми всі дуже щасливі. Ти й любий містер Картер завжди пануєте в наших серцях.

— Зичимо тобі тисячу років здоров'я, пане! — вигукнули інші й так щільно оточили Карнарвона, що Картер ледве зміг підійти до нього и пояснити:

— Ви здивовані, мілорде, правда? А я таки й хотів зробити вам сюрприз. Це було нелегко — звільнити наших друзів з військової служби. Довелося скористатися всіма моїми зв'язками. Військового губернатора я бомбардував заявами, на допомогу собі підключив Каїрський департамент охорони старожитностей, а працівникам міністерства культури забив баки балачками. І домігся успіху… — Він гордо показав на завербованих. — Найкращі люди знову працюватимуть з нами.

— Картере, ви справжній чортяка, — розчулено вигукнув Карнарвон. — Без цих чудових хлопців нам довелося б сидіти згорнувши руки. Ви знову надали мені снаги. Я дуже, дуже радий.

— Ми теж! Ми теж! — захоплено вигукнув Гусейн. — Ми не носитимемо більше зброї. Тут, коло мертвих фараонів, — мир.

— До нас іще прийде близько двадцяти фелахів, сер, — додав Картер. — Здебільша то літні люди. Але наші бригадири швидко навчать їх усього. Я дістав будівельні матеріали. Сподіваюсь, їх незабаром привезуть, і я звелю негайно спорудити новий склад.

У кумедному відчаї Карнарвон потер собі щоку.

— Ви гадаєте пробути тут кілька років? — спитав він.

Картер здивовано глянув на нього:

— Якщо ми хочемо знайти Тутанхамонову гробницю, то доведеться зостатися тут на деякий час, мілорде! У мене тепер новий план. Уявімо собі трикутник, що його утворюють гробниці Рамсеса Другого, Меренптаха та Рамсеса Шостого…

Він розповідав, широко жестикулюючи, визначав межі трикутника і загрібав повітря руками, аби показати, які пагорби з каміння й щебеню треба вивезти. Він намірявся тепер копати аж до скелястого грунту,

Що далі Картер пояснював, то заклопотаніше ставало обличчя в Карнарвона. Щоб здійснити Картерів задум, треба вивезти звідси тисячі тонн каміння й щебеню. Вигляд цієї частини долини геть зміниться. До того Картер надумав будувати залізницю, щоб вивозити оте каміння.

— Послухайте-но, Картере! — урвав Карнарвон його розповідь. Трохи помовчав, міркуючи, як висловити думку, щоб не образити Картера, запаленого своєю ідеєю. — Отже, справа в тому… я… авжеж, я повинен вам щиро сказати, якої думки про ваш план. Я людина більш-менш заможна, але… але і в мене не стане грошей знищити ці гори.

Він чекав, що Картер злякається чи принаймні розгубиться.

Та нічого такого не сталося. Картер тільки всміхнувся, наче дитина, в якої дорослий чоловік напівжартома забрав іграшку, але дитина знає, що він неодмінно її поверне.

— Ви кажете про гроші, сер, — почав він, усе ще весело всміхаючись. — Чого парті гроші, коли ми знайдемо незайману фараонову гробницю! Подумайте, сер, яке величезне значення це мало б для археології. Ще ніколи — наскільки сягає пам'ять людства — ніхто не знаходив такої гробниці. Ми знаємо тільки з рельєфів на колонах і стінах храмів, які речі клали давні єгиптяни своїм небіжчикам у гробниці. Та який вигляд мають ті речі насправді, ми можем тільки припускати. Як цікаво побачити їх!..

Картер замріяно оглянув пагорби і нараз простяг руку:

— Десь тут, під цим камінням, схована гробниця. Я відчуваю це. Вже десятки років якийсь голос підказує мені: «Шукай далі! Не припиняй роботи. Ти знайдеш гробницю, якщо в це віритимеш».

ПЕРША ЗНАХІДКА

Знесилений Ахмед упав на каміння. З самісінького ранку він ще не відпочивав і хвилини: допомагав насипати щебінь у коші, бігав по дошки, щоб зробити з них кладки, лагодив інструмент і навчав невправних робітників, як з ним поводитися. Там зламався держак в лопати і треба приладнати новий, тут доводиться підганяти ледачих, а ще десь потребують його поради, як зрушити великі брили.

— Розбивайте їх на частини! Довбайте брили! — крикнув він робітникам, але ті безтямно втупилися в нього, і він перший схопив лом.

Тож Ахмед дуже втомився.

Чиясь рука лягла йому на плече. Позаду стояв шеф. Гургар послужливо був схопився, та Картер притис його до місця і сказав тутешньою говіркою:

— Ахмеде, фелахи ремствують. Ти забагато від них вимагаєш. Вони люди немолоді й не витримають, якщо ти примусиш їх так працювати.

Гургар простяг руку до Картера:

— Не гнівайся на свого слугу, але ти теж уже чоловік немолодий, а працюєш як буйвол. Хай аллах дарує тобі десять тисяч років життя, однак поглянь на себе в люстерко!. Ти так скощавів, що став схожий на мумію, поховану в піску пустелі.

Неуважно, якось мимохіть Картер помацав свої запалі щоки.

— Я ж не фелах, Ахмеде. Я взяв на себе велику відповідальність. Лорд Карнарвон знову поїхав до Англії, і я поклав собі до його повернення — через рік узимку — дістати якийсь доказ того, що Тутанхамонова гробниця має бути десь тут, поблизу.

Кажучи це, він перебігав очима простір між гробницями фараонів Рамсеса Шостого і Меренптаха. Тоді знову глянув на Гургара, що стояв, пересипаючи камінці між пальцями.

Нараз Гургар підвів голову.

— Ти так віриш у цю гробницю, ніби сам аллах упевнив тебе, що знайдеш її.

— А хіба ти, Ахмеде, в це не віриш? — здивовано спитав Картер.

Єгиптянин стенув плечима, не зводячи очей з камінців, що пересипав у руці.

— Я ніколи не брехав тобі, пане, тож скажу свою думку: у тебе в голові скупчилася мудрість тисячі книжок, та в якій з-поміж них написано, що Тутанхамонова гробниця має бути саме тут, де ми риємо?

— Це підказує мені власний розум, Ахмеде. Вже багато років тут знаходять речі, що свідчать саме про це. Якщо Тутанхамонова гробниця взагалі існує, то вона має бути десь тут, поблизу. Метрів за п'ять під щебенем, а може й менше.

— То мої люди повинні працювати ще швидше, бо поки ми дістанемося грунту долини, промине не менше двох років.

Гургар хотів іще щось додати, але неподалік хтось голосно загукав. Бригадир Хад Гасан збуджено махав руками. Він стояв перед гуртом робітників і показував на землю.

— Він щось знайшов! — крикнув Ахмед, схопився і побіг до них.

Картер, що не міг встигнути за Ахмедом, побачив, як він і Гасан нахилилися й почали гребтися в землі. Коли Картер нарешті добіг, обидва простягли до нього руки. На долонях у них лежали видовжені гострі камінці.

Гасан закричав так радісно, наче знайшов принаймні царську корону:

— Я перший побачив їх, пане! Мої люди хотіли вже кинути їх до коша. Але колись ти пояснив мені, що воно таке, і я запам'ятав.

Картер насилу приховав своє розчарування. Гасан знайшов остракони, вапнякові скалки, що ними користувалися в Давньому Єгипті як грифелями — ними писали й малювали. Однак знахідка свідчила про те, що в давнину тут була майстерня каменяра, — він, можливо, складав план побудови якоїсь гробниці. Картер, наче граючись, важив грифелі на долонях і оглядав навкруги землю.

Гургар простежив за поглядом свого шефа, тоді поторгав його за плече:

— Дозволь мені, пане, відгадати твої думки. Ти дивишся на вхід до гробниці фараона Рамсеса, котрого звеш Шостим. Чи не гадаєш ти, що майстер-будівничий, який зводив цю гробницю, креслив тут грифелями, які знайшов у землі Гасан?

Картер кивнув.

— Так, цілком вірогідно. Сподіваюся, що коли ми копатимемо глибше, то ще знайдемо те, чим користалися при будові Рамсесової гробниці.

ДИВНА КАМ'ЯНА БРИЛА

Хад Гасан кинув останню лопату щебеню до коша, що тримав фелах, і стомлено схилився на держак. Поруч нього копали Ахмед Гургар та Абделад Ахмед. Останній потряс головою, струшуючи а чола краплинки поту, і почав роздивлятися мозолі на долонях. Завваживши, що поруч нього роботу припинили, Гургар і собі надумав спочити. Розлючено плюнувши на землю, він мовив:

— Хай би аллах покарав тих людей, котрі понасипали стільки щебеню, і хай би спини в них так само боліли, як оце в мене.

— Ти до них несправедливий, — озвався Гасан. — То були такі самі вчені люди, як наш шеф. Вони всі сподівалися тут щось знайти.

— Наш шеф знає напевне, то ми відкопаємо гробницю, я ті люди нічого не знали, — сказав Гургар.

Абделад похитав головою:

— Хтозна, чи він і тепер певний, як два місяці тому, коли Хад Гасан знайшов грифелі. Відтоді ми весь час копаємо самі, аби наші недосвідчені люди не пошкодили чогось коштовного. А що з того? Ми не знайшли навіть малесенького глиняного черепка.

Хад Гасан вбив у себе на щоці муху, тоді взяв її на долоню і обдивився, наче якусь дивину.

— Ця муха несе з собою весну, — мурмотів він. — За кілька тижнів почнеться спека, тоді ми знову відпочиватимемо до наступної зими. Та мені кортить до того чимось потішити нашого шефа. Хоча б знищити пагорб щебеню біля Рамсесової гробниці, для цього я ладен працювати тут щодня до самісінької ночі.

— Авжеж, — погодився Гургар. — Останнім часом шеф став неговіркий. Його засмутив лист із Англії. Лорд Карнарвон питає, чи справді ще варто витрачати на розкопки гроші.

— А що будемо робити, як лорд не надсилатиме грошей? — спитав Абделад. — Мабуть, тоді доведеться нам вертати до війська, еге ж?

Гургар байдуже махнув рукою:

— Війна в Європі наближається до кінця. Нікому ми там не потрібні. А я вже збив собі трохи грошенят. Якщо шеф схоче сам провадити далі розкопки в Долині царів, скажу йому: «Я працюватиму для тебе задарма, аж поки ми зробимо велике відкриття». А тоді лорд із Англії знову надішле гроші, за це я вам ручуся.

— А я кажу, що ми тут більше нічого не знайдемо, — заперечив Абделад. — Землю під нашими ногами, мабуть, уже тричі перерито.

Хад Гасан глузливо засміявся:

— А як же я знайшов у купі щебеню грифелі, що лежали принаймні на два метри вище, ніж ми тепер стоїмо? Якби тут було вже тричі перекопано, то один грифель лежав би тут, а інший десь там. Однак усі вони лежали вкупі, і, звісно, не дух якогось давнього єгиптянина поскладав їх знову.

— Якби тебе почув хтось чужий, Гасане, то подумав би, що ти — вчений, — похвалив його Гургар і знову схопив лопату. — Але годі балачок. Сонце вже хилиться до обрію.

Гургар із силою встромив лопату в щебінь. Залізо враз задзвеніло. Метал ударився об щось тверде.

— Якби аллах розтрощив це кляте каміння на порох, — гнівно мурмотів Гургар, обережно обкопуючи твердий предмет. Невдовзі він побачив кулястий, дивно темний камінь. А поруч іще один.

Гургар нахилився, розгрібаючи далі руками. Раптом він випростався. Збуджено гукнув робітникові:

— Біжи до містера Картера і скажи, хай би негайно ішов сюди!

Робітник глянув мляво, наче не був певен, чи здатні йото ноги бігати.

— Чого ти ждеш? — крикнув Гургар. — Чи мені просити аллаха, аби надіслав піщану бурю, яка тебе здула б звідси? — І коли нарешті млявий чоловік задріботів своїми худющими кривими ногами, Гургар крикнув йому наздогін. — Лети, голубе, лети. Будь прудкіший за газель, і тоді я подарую тобі останні дві свої сигарети!

— Чи ти здурів, Ахмеде? — пробубонів Абделад. — Хочеш подарувати коштовні дві сигарети цьому кривоногому сину черепахи? Та я за одну сигарету пробіг би удвічі більше і з швидкістю дикого буйвола.

— Чого ти зняв такий галас через нічого не варте каміння? — дивувався Гасан.

Гургар звів руки над головою.

— «Нічого не варте каміння», — каже цей найтемніший з усіх копачів-початківців! Гасане, обдивись-но пильно ці грубі брили і скажи, що ти про них думаєш. Авжеж, авжеж, ти очам своїм не віриш? Мудрість допомогла тобі відразу вгадати, що всемогутній аллах ласкаво дозволив мені зробити найбільше відкриття з усіх, які коли-небудь щастило зробити вірному слузі науки. А тепер, голубе, скажи мені, що ти про це думаєш? Скажи!

— Мені здається, це кремені, — відказав Гасан трохи непевно. Тоді глянув угору. — Стривай, хіба кілька років тому ми не знайшли таке саме каміння, що на ньому колись стояли робітничі хатини?..

— Так, так, ти наймудріший з усіх мудрих! — зрадів Гургар. — У тебе пам'ять краща, ніж у Гарун-аль-Рашіда. Ще тоді містер Картер пояснив нам: у давнину єгипетські робітники, що будували гробниці, жили в халупах поблизу самої будови. А це каміння, напевне, правило підмурком для такої халупи. Тож поблизу неодмінно має бути гробниця.

— Щоб це збагнути, мені не треба твого великого розуму, — буркнув Гасан. — Розплющ ширше очі, то й побачиш перед собою гробницю Рамсеса Шостого.

— О, який же ти справді мудрий, — глузував Гургар. — У тебе розум такий великий, що за ним очі не можуть побачити речей, які помітило б навіть щойно народжене телятко. Тож дозволь мені пояснити, що моя знахідка нежить глибше, ніж вхід до Рамсесової гробниці. Отже, ті робітники будували гробницю, значно давнішу за цю.

— А де ж та гробниця?

Розгніваний Гургар замахав руками.

— Ми шукатимемо її, ти, головний шейху всіх дурнів! Може, вона під нашими ногами чи по той бік дороги, хіба я знаю?

АХМЕДІВ СОН

Яма була вже два метри завглибшки. Картер ще раз оглянув рештки колишнього муру в попередній частині розкопок і уламки підмурку насподі ями. Ахмед Гургар напрочуд дбайливо виконав свою роботу. Жодний важливий камінчик не уникнув його чуйних рук. Усе, що за давніх часів використовувалося для будови хатини, він поскладав окремо і з повним знанням справи.

Але тепер доводилося знову засипати виям. Департамент охорони старожитностей у Каїрі вимагав, аби ніщо не перешкоджало туристам вільно проходити до гробниці Рамсеса Шостого.

Гургар щиро обурився.

— Пане! — гукнув він із ями. — Ти ж казав, що ми напевне щось знайдемо, коли розкопаємо глибше. А тепер ти хочеш усе знову позасипати щебенем?

— Ахмеде, я повинен робити те, що подобається Департаментові. До того ж із кожним днем спека посилюється. Незабаром нам доведеться припинити роботу в долині. Наступної осені ми почнемо раніше, може, тоді нам більше пощастить.

— «Може», кажеш ти, пане? Коли торік починали копати, ти був певен, що ми знайдемо гробницю.

— Так, а ти й тоді сумнівався, пам'ятаєш?

Єгиптянин спритно видряпався з ями і відтягнув Картера вбік, аби їх не почули фелахи, що працювали внизу. Тоді швидко зашепотів:

— Ти не знаєш причини, чому тоді я не поділяв твоїх сподівань. Тепер поясню її. — Він показав на скелі, що відділяли Бібан-ель-Мулук від долини Нілу. — Адже за цією горою — давні Фіви з великими храмами колишніх фараонів, а їхні гробниці — тут, у долині. І ти вже, мабуть, чув те, про що часто розповідають наші люди: начебто за давніх-давен із Фів через гору йшов таємний хід сюди, до Міста мертвих.

— То казка, Ахмеде. Фараони вісімнадцятої та дев'ятнадцятої династій вважали, що знають більше за своїх предків. Вони гадали, що їхні духи по смерті зможуть вільно прямувати крізь скелі з гробниць, розташованих тут, у долині, до Фів, до своїх храмів, щоб брати участі у жертовному святі на їхню честь.

— Це я знаю, пане, але подумай: такий могутній Еладар, як Сеті Перший, звелів отут, у Долині царів, видовбати йому в скелях гробницю завдовжки сто сорок один метр. А гробниця великої цариці Хатшепсут веде в гори на двісті десять метрів і знов-таки в напрямку Фів. Чому було їм не продовжити ті ходи ще далі, на невелику відстань, щоб виходити на той бік? Колись ти намалював карту, де виразно було видно: храм цариці Хатшепсут у Дер-ель-Багрі стоїть якраз навпроти її гробниці в Долині царів. Якби в мене було багато грошей, я б уже сьогодні почав шукати хід, що єднає Долину царів із Фівами.

Картер слухав і дивився на скелі навпроти — саме там була гробниця великої Хатшепсут. Задумано потер він чоло. В уяві побачив чудовий, побудований терасами храм цариці по той бік гірського пасма і порівняв його з гробницею, що вхід до неї виднівся по цей бік стрімких скель.

Нараз Картер обернувся до Гургара:

— Що ти хотів мені, власне, сказати, Ахмеде?

Єгиптянин звів темні очі до неба.

— Часом аллах дозволяв мені бачити уві сні дивні речі. Отож якось побачив я гробницю, що була куди менша від усіх відомих мені царських гробниць. Я спустився сходами додолу, всередину гори. Це була ота гора, пане. Саме та!

Поблажливо всміхаючись, Картер поклав руку на плече забобонного чоловіка.

— Сни відбивають наші потаємні бажання, каже пророк Магомет. Уві сні тобі здається, що все те відбувається насправді, але потім ти прокидаєшся і розгублено озираєшся навколо — все, що ти оце пережив, було тільки марення, і від нього дещо збереглося в твоїй пам'яті.

— Але ж я виразно пам'ятаю вигляд гробниці!

— Тоді ти спиш з розплющеними очима, Ахмеде, і я повинен тебе збудити. Дивись, отам далі, біля пагорба щебеню, що його знищують робітники Реза Гусейна, задовго до війни учений знайшов келих, на якому вирізьблено ім'я: Тутанхамон. І коли ти проведеш від пагорба до нас уявну лінію, то побачиш у землі виямон. Той самий вчений знайшов на цьому місці схованку, а в ній — шматки зітлілої скрині. Від неї, певне, були й золоті платівки, розкидані навколо. На тих платівках теж стояло ім'я: Тутанхамон.

З подиву Гургар аж свиснув крізь зуби. Хотів щось спитати, але Картер простяг руку й мовив:

— А тепер глянь на скелі по той бік дороги. Там ти можеш знайти яму, в якій були сховані глиняні дзбани. В них лежали рештки речей, колись покладених до гробниці фараона Тутанхамона. Це доведено найретельнішими дослідженнями. І тепер, коли ти з'єднаєш однією лінією всі три схованки, то вийде…

— Трикутник! — вигукнув Гургар і, наче збентежений якоюсь раптовою думкою, схопився за вуха. — Хай аллах буде мені ласкавим суддею! Я заслуговую, щоб за його велінням у мене виросли віслячі вуха, — такий я був дурний, пане! Тільки тепер збагнув справжню велич твого гострого розуму! Ти шукаєш гробницю в цьому трикутнику! Я повинен одразу ж пояснити це моїм друзям, тоді вони не кинуть копати.

Він схопився бігти, але Картер затримав його.

— Ти нічого не розкажеш їм, Ахмеде, я забороняю! Серед фелахів є, напевне, й такі, що залюбки й самі шукали б старожитності. Може статися, що влітку, коли нас тут не буде, вони прийдуть сюди й візьмуться копати.

— Знову ти кажеш слушно, пане, — зніяковів Гургар. — Тепер нікому не можна вірити. Люди лихі. — Й швидко додав: — Звісно, крім мене та моїх друзів.

РОЗКОПКИ ТРИВАЮТЬ

Жахлива війна нарешті скінчилась. Увесь світ вільно зітхнув. Єгипетські солдати, що служили в союзних військах, повернулися до своєї сонячної батьківщини. Чужоземні туристи знову наповнили розкішні готелі над Нілом. Гіди, жебраки, перекладачі і замурзані арабські дітлахи тислися до чужинців. Кожен вихваляв себе, як найкращого знавця старожитностей. Галас, що настирливо здіймали ті люди, не вгавав ні у фіванських храмах, ні в гробницях Долини царів. Курява стояла на дорозі між гробницями, оповивала туристів та їхніх провідників і сірим серпанком лягала н# стрімкі скелі.

Гурт туристів спинився перед гробницею Рамсеса Шостого. Вмиваючись потом, перекладач голосно пояснював поганою англійською мовою:

— Леді й джентльмени! Тепер ми: стоїмо перед славетною гробницею наймогутнішого фараона. Рамсес Шостий був жорстокий володар. Після переможної битви з турками він звелів відтяти голови тисячам полонених на шану високому богу Осірісу. Про це розповідає напис, який ви побачите всередині гробниці…

Неподалеку від туристів стояло двоє арабів. Уже по перших словах вигадника-гіда вони п» резирнулись.

— Ахмеде, чи ти чув, що сказав той жалюгідний нащадок якогось казкаря?

— Я не глухий, Гасане. Цьому брехунові слід було б дати двадцять п'ять гарячих по підошвах, щоб більше не казав, ніби єгиптяни воювали з турками.

— А бога Осіріса він переплутав із Амоном. Коли цей батько всіх шахраїв вийде з гробниці «наймогутнішого» фараона, я спитаю його, звідки він набрався такої мудрості.

— Та хай собі теревенить, що хоче. У нас інший клопіт. Подумай про нашого шефа, що вже кілька тижнів сперечається з урядовцями Департаменту старожитностей у Каїрі.

Хад Гасан кивнув головою. Обличчя в нього стало таке сумне, наче от-от з очей ринуть сльози.

— Урядовці всі без винятку віслюки! — люто вигукнув він. — Замість радіти з того, що ми незабаром знайдемо у Долині царів нову гробницю, яка привабить сюди ще сотні тисяч чужинців, вони чинять нам перешкоди.

— Не віриться мені, що ми незабаром знайдемо тут гробницю, — промурмотів Ахмед Гургар. — Минулого року ми не вивезли й третини щебеню, що вкриває долину.

Гасан гнівно потряс кулаками.

— Якби нам дозволили нарешті знову почати розкопки!. Та шеф неохоче гнати звідси чужоземних туристів. А ті залюбки ще й доплатили б, аби подивитися на нашу роботу. Це було б прибуткове діло, чи не так, Ахмеде?

Гургар задумано почухав потилицю.

— Мені здається, наш шеф не думає про якесь прибуткове діло. В долині і крім того можна побачити стільки цікавого! Але ми повинні стояти й чекати, поки, нарешті, лордові Карнарвону урветься терпець і він одмовиться від концесій на розкопки.

— Авжеж, і тоді вперті віслюки в Каїрі рватимуть на собі чуба.

— Присягаюся бородою великого пророка, так воно й буде! — вигукнув Ахмед Гургар, пойнятий гнівом. — Не хто інший, тільки наш мудрий шеф здатний знайти Тутанхамонову гробницю. Йому єдиному аллах відкрив, як знаходити сховані в землі старожитності. Всі інші вчені зробили свої відкриття випадково. А шеф, на противагу їм, завше докладно вираховує місце, де щось сховано. — Гургар тицьнув пальцем у повітря. — Він позначає тут одне місце, там — друге, а там — третє. Тоді тричі креслить рукою в повітрі й каже: це — лінії. Лінії утворюють трикутник, а в тому трикутнику…

— Ми знову почнемо копати! — закінчив добре знайомий голос позад Ахмеда.

— Містере Картер! — радісно вигукнув Гасан.

Гургар і досі тримав догори палець, котрим малював у повітрі. Спершу єгиптянин подумав, що це йому тільки причулося, та завваживши, як приятель кинувся до когось, що стояв позад нього, хутко обернувся.

Це справді був Говард Картер!

Чи він приніс лиху вістку?

Надто поважне в нього обличчя.

Та коли Картер почав говорити, сонце засяяло Гургарові вдвічі яскравіше. Вже не треба турбуватися про майбутнє. Пошуки зниклої фараонової гробниці тривають!

О, не перед гробницею Рамсеса Шостого? Гаразд, десь в іншому місці. Але в тому самому трикутнику.

Тільки в одному не сумнівався Ахмед Гургар: саме він зробить той вирішальний рух лопатою, що відкриє вхід до гробниці, яку так дбайливо ховають від усіх давні-прадавні боги.

АБДЕЛАД ЗБИРАЄТЬСЯ ШАХРАЮВАТИ

Ахмед похмуро оглядав місце розкопок. Напровесні він стояв на такому самому пагорбі. Сповнений радісних сподівань, він подавав тоді своїм приятелям — Гусейну, Абделаду, Гасану та Аваду — приклад запальної праці. З дня на день нижчали пагорби. Тисячі кошів щебеню перенесли вони в невеличку долину поруч, насипаючи там новий пагорб. Та досі нічого не знайдено! Навіть глиняного черепка!

І ось іде третя зима. Тепер утричі більше робітників копає й викидає щебінь. Там, де раніше здіймалися пагорби, — рівна поверхня. Чи глибоко звелить шеф копати? Може, він гадає довбати скелястий грунт долини? Сьогодні вранці він виміряв рулеткою різні відстані й позаписував стільки цифр, що тільки глянути на них — і то в голові паморочиться. А тепер він змальовує навколишні гробниці. Чому ж не користується апаратом, що створює картини?

Абделад Ахмед важко відсапується. Під чорним халатом у нього надимається живіт, наче величезний кавун. Гургар знаком підкликав приятеля до себе.

— Чи шеф уже розмовляв з тобою сьогодні?

Абделад витер рукавом спітніле обличчя й заклопотано озирнувся на Картера.

— І слова не сказав. Він ні з ким не розмовляє. Весь час тільки пише й малює.

Абделад витягнув губи і таємничо прошепотів:

— На мій-бо погляд, він пише чаклунські заклинання. Щойно я зазирнув йому через плече. Папір геть помальований чудернацькими позначками й цифрами. Мабуть, він спалить уночі папір і розвіє попіл, щоб заклята гробниця виринула з землі.

— Еге ж, а тебе посадять у ракету й вистрелять у повітря, щоб ти краще бачив, де виринула та гробниця, ти, тричі рогатий буйволе!

— Не жартуй, Ахмеде. Наш шеф вільно читає письмена давніх єгиптян, тож він знається і на їхньому чаклунстві. А я вже давно збагнув: гробниця, яку він шукає, саме через чаклунство стала невидимою.

— Таке верзеш, наче стара ворожка. Я не вірю в чаклунство, бо чого ж не зачаровані тоді всі інші гробниці в Долині царів? Торік, коли ми розкопали підмурки хатин ро-бітників-будівельників, нам треба було б шукати далі. Та урядовці з Каїрського департаменту старожитностей не дозволили. Тоді я порадив шефові, аби він звелів копати по той бік у скелях, однак він не схотів. Шеф вважає за краще розгрібати пагорби щебеню та слухати, як з нього сміються вчені люди, бо тут він нічого не знайде.

Випнувши нижню губу, напруживши чоло, Абделад роздивлявся скелі.

— Я не полізу туди, навіть коли мені платитимуть удесятеро більше, — рішуче похитав він головою. — Там небезпечно. В долині мені подобається. Тільки я боюся, що мій гарний живіт швидко схудне.

— Чого це ти боїшся за свій живіт? Чи ти хворий?

Абделад зітхнув:

— Ні, ні, незабаром ми опинимося без роботи, якщо нічого не знайдемо. — І знову таємничо зашепотів: — Знаєш, Ахмеде, що нам треба зробити? Поговорімо з якимось шахраєм, з-поміж тих, що продають чужинцям підроблені старожитності за справжні. — Він захихотів. — Ці шахраї роблять такі фальшиві старожитності, що навіть ти ніколи не відрізниш їх од справжніх. Якусь таку річ ми могли б закопати там, де робітники невдовзі їх відкопають.

З несподіванки очі в Гургара стали геть круглі. Він притис руки до скронь і глянув на небо.

— О всемогутній аллах, будь милосердний і загаси сонце, бо від цієї спеки мозок в Абделада Ахмеда розтопився, наче масло. — І враз гаркнув на Абделада: — Ти, найдурніший на весь світ жирний телепень! Чи в тебе розум нижче спини, і ти, сідаючи, його розчавив? Невже ти справді гадаєш, що міг би обдурити нашого шефа, наймудрішого з усіх мудрих знавців старожитностей, обдурити в такий спосіб, про який уже забули навіть сонливі арабські хлопчаки? Ох, і через десять тисяч років аллах не подарує мені, що я мав тебе за приятеля. Геть мені з-перед очей, нещасний, і так швидко, як тільки можуть бігати твої пласкі ноги, інакше-бо твої численні діти оплакуватимуть свого батька.

Абделад злякано позадкував. Красномовними жестами він спробував був здаля заспокоїти свого розлюченого приятеля. Та голосна Гургарова мова привернула увагу Картера. Підійшовши до них, він заклопотано спитав:

— Що сталося? Чого ви сперечаєтеся?

Вираз обличчя в Гургара блискавично змінився. Змушено всміхаючись, він відповів:

— Ми не сперечаємося, пане. Абделад просто іншої думки, ніж я. Він запевняє, що на тому місці, де ми зсипаємо тепер щебінь, можна висипати ще кілька тисяч кошів. А я гадаю, що невдовзі нам доведеться шукати іншого місця.

Картер перебіг очима долину, а тоді показав на папір, що тримав у руці:

— Я вже цікавився тим питанням, Ахмеде. На цьому плані Міста мертвих позначено, де саме згодом ми висипатимемо щебінь.

Картер узявся знову щось малювати на папері, а Гургар скористався слушною хвилиною і притьмом копнув ногою свого приятеля, прошепотівши:

— Щезни, ти, найбільший з усіх єгипетських шахраїв, коли не хочеш, щоб я сам закопав тебе в пісок, як фальшиву старожитність.

ДИВНЕ ПОБАЖАННЯ ЛЕДІ КАРНАРВОН

Говард Картер почував себе зле. Шию тер незвично твердий комір, краватка весь час висмикувалась, А капелюха, що завжди боронив його від палючою сонця, він не міг надіти, супроводжуючи таку пані, як леді Карнарвон.

Тиждень тому лорд і леді приїхали до Єгипту. Замість вирушити з Англії в грудні 1919 року, як було домовлено, вони виїхали тільки в березні. Чого ж гак довго відкладали подорож? Що тут завадило — брак цікавості до розкопок чи, як вони казали, якісь нагальні справи?

Перше припущення видалося Картерові вірогіднішим. Лорд Карнарвон, знайомлячись із планом розкопок, раз у раз скаржився на спеку; леді, навпаки, була напрочуд мовчазна. Здавалося, що думки її в цю мить десь далеко звідси. Та це було зрозуміліше, ніж нарікання лорда Карнарвона. В Єгипті він бував часто й подовгу. І не міг сподіватись у березні на таку прохолодну весну, як а Англії.

Непевність нервувала Картера. Він поклав собі поставити нарешті питання руба.

— Мілорде, я гадаю, ви задоволені ходом робіт, — почав Картер. — Як бачите, ми вже позбулися більшої частини щебеню і незабаром почнемо обстежувати грунт долини. Ви даєте свою згоду на це?

Лорд Карнарвон пильно оглядівся.

— Любий Картере, я повинен сказати, що не передбачав таких успіхів. Місцевість настільки змінилася, що мені навіть важко тепер орієнтуватися. — Потім звернувся до леді: — Мені здається, тепер тобі саме час висловити містерові Картеру своє побажання. Це його, правда, навряд чи потішить, але… Та кажи вже сама!

Леді Карнарвон ніяково крутила парасольку. Здавалося, вона не може знайти потрібних слів; її погляд то блукав від гурту робітників Хада Гасана до гробниці Рамсеса Шостого, де працювали люди Ахмеда Гургара, то знову вертав назад і нарешті втупився в черевики Говарда Картера.

— Мені це нелегко… — почала вона, затинаючись, і митцем ковзнула по Картеровому обличчю. — Можливо, ви сміятиметеся з мене…

— Міледі, я ніколи не посмію цього зробити, — запевнив здивований Картер. — Прошу вас… дуже вас прошу висловити побажання. Я негайно виконаю все… все, що тільки зможу.

Засмутившись зі своєї неоковирної мови, він зненацька відчув, що червоніє. Картер не звик до товариства жінок. Своє життя він присвятив археології. Вона замінила йому все, що інші чоловіки в його віці давно вже мали, — дружину, родинне коло, цікаві бесіди, впорядковане життя.

Леді заперечливо похитала головою.

— Моє бажання зовсім не важко виконати. Воно тільки незвичне для жінки.

Вона знову замовкла і, наче шукаючи допомоги, глянула на лорда Карнарвона, але той, усміхаючись, роздивлявся фігури, що малював своїм костуром у пилюці.

Картер не витримав цього випробування нервів.

— То скажіть же, нарешті, міледі, чого ви бажаєте! — зажадав він.

Леді Карнарвон зітхнула.

— О, я… отже, я хочу якийсь час допомагати в розкопках. Це я уявляю собі так: ви, містере Картере, покажете мені якесь місце, де, на вашу думку, щось можна знайти, і я…

Лорд Карнарвон голосно зареготав. Але розважило його по наївне уявлення леді про розкопки, а збентежене Картерове обличчя.

— Ну, що ви скажете про таку помічницю? — спитав він, сміючись. — Боюсь, що вам важко буде знайти місце, де можна одразу ж, тільки трохи копнувши лопатою, знайти схованку із старожитностями.

Леді ображено підвела голову.

— Чого ж це так важко? Судячи з того, що я досі бачила й чула, тут, посередині долини, вже вивезено більшу частину щебеню, а під ним є якась гробниця.

Тепер усміхнувся й Картер.

— Припускають, що є, міледі, — уточнив він. — Уже скільки років я сподіваюся натрапити десь тут на гробницю фараона Тутанхамона, але її існування ще не доведене.

— Ви забуваєте про Девісові знахідки. Чи, на вашу думку, вони вже не доводять існування тієї гробниці? — спитав лорд і примружився, чекаючи відповіді.

— Мілорде, я пригадую, перед війною ви придбали бігового коня, якому всі пророкували першість на великих дербі. Під час змагань кінь біг перший, та перед фінішем упав.

— Ви вдаєтеся до порівнянь, Картере. А я волів би почути точну відповідь. Ви вірите, що вам пощастить найближчим часом знайти Тутанхамонову гробницю, чи ні?

Картер глянув на місце розкопок, як на свою найдорожчу власність. Якби він тепер сказав: вірю, то збрехав би. Правда, є поодинокі докази, але що вони важать без остаточного і, власне, єдиного доказу? А він звучить так: ось гробниця!

— Картере, чому ви не відповідаєте? — наполягав лорд.

Але його голос бринів приязно.

Картер провів рукою по чолу, наче хотів відігнати лихі думки, що ятрили йому душу вже кілька місяців.

— Мілорде, — рішуче почав він, — уявіть собі, що я винахідник, який двадцять років працює над новою конструкцією і вже нарешті завершує її. То невже ви, як людина, що фінансує цю справу, могли б раптом сказати: «Я не даю більше коштів у ваше розпорядження, бо не знаю, чи ваш винахід виправдає себе»?

Лорд насупив чоло і торкнувся держаком свого костура Картерові до грудей.

— Нарешті ви сказали те, що я хотів знати. І ось моя відповідь: я був би віслюком, якби двадцять років фінансував проект, а перед його завершенням відмовився б од нього.

Від щастя Картер заплющив очі. Ці останні хвилини в нього було таке відчуття, наче він і є той жокей, що мчав на лордовому коні під час дербі, мчав перший, але перед самісіньким фінішем кінь упав. Який розпач, напевне, пойняв того чоловіка!

Чиясь рука обережно торкнулася задуманого Картера. Леді Карнарвон сумно мовила:

— Чи справді ви не можете мені допомогти, містере Картер? Я через те й відтягувала подорож до Єгипту, щоб не викликати глузування туристів, яких так багато тут узимку. Ви ж розумієте: жінка, що шукає старожитності, — це ж смішно, чи не так?

Серйозне Картерове обличчя нараз засяяло усмішкою. То ось яка справжня причина пізнього приїзду лорда. А скільки він, Картер, сушив собі голову над цим!

— Міледі, я охоче виконаю ваше бажання, — пообіцяв Картер так запально, аж сам здивувався. — Ми вже достатньо глибоко врізалися в дно долини, і я можу сказати: десь тут повинна бути схованка з поховальними дарами.

Леді Карнарвон зробила рух, наче хотіла обійняти Картера, але задовольнилася тільки тим, що, кинувши пильний погляд на лорда, який відвернувся, прошепотіла:

— Красно дякую вам, містере Картер. Лорд Карнарвон довгий час був проти мого задуму. А я… Розумієте, мені завжди здавалося, що я марно витрачаю життя. Що я досі робила? Їздила в гості, влаштовувала прийоми, на доброчинних вечорах казала люб'язні промови, подорожувала, та ніколи не мала діла, яким могла б пишатися. Завше була я тільки леді Карнарвон.

СХОВАНКА В ЗЕМЛІ

— Ти можеш це збагнути, Ахмеде? — спитав Хад Гасан свого друга. — Шеф дозволив жінці порпатися в щебені! Чи тобі коли б вроїлося в голову послати свою жінку або дочку шукати старожитності? Це діло чоловіче. Жінки хай роблять у полі, носять воду, варять їсти або доглядають худобу.

Ахмед зморщив свого довгого носа.

— Авжеж, тільки це стосується наших жінок, Гасане. А лордова дружина така шляхетна, як у нас, певне, принцеси.

— Може, вона принесе щастя, га?

— А чого! Тільки мене це не обходить. Лорд нам добре платить, хай буде по-їхньому. От якби він послухався моєї ради, я неодмінно сказав би йому: не розтринькуй своїх грошей, пане! У долині ти не знайдеш навіть шматочка старого шкіряного сандаля.

— Я теж такої думки. Закладаюся головою, що в цьому скелястому грунті немає жодної речі, заради якої варто було б нахилятися.

— Еге ж, що глибше ми копаємо, то менше знаходимо. Така робота вже й мене не тішить. Я зостався тільки заради шефа. Якби я сказав йому: «Пане, я мушу тебе покинути», — то він відповів би так: «Ахмеде Гургар, невже ти хочеш, щоб я помер з горя? Ти — мій найвірніший друг, найкращий з усіх бригадирів, і ти хочеш кинути мене самого з цими дурними нікчемами?»

— Гей, ти! Може й мене ти приєднав до нікчем? — обурився Гасан. — Оце недавнечко шеф мені казав: «Хаде Гасане, ти світло моїх очей, моя розрада в старості, ти дужий буйвол серед ледачих віслюків, які називають себе бригадирами. Що я робив би, якби не було тебе!»

— Хай присохне твій брехливий язик, молю про це аллаха! — розлютився Ахмед. — У шефа очі ясного сокола, вуха прудкої газелі, а хитрий він, як десятеро пустельних лисиць разом, — тож він давно помітив, як мало дбаєш ти за свою роботу і як часто ушиваєшся кудись, аби поспати. Оце стоїш, тут і плетеш казна-що, замість побігти до шефа й допомогти йому. Поглянь, як важко йому підіймати оту каменюку. І жоден з твоїх людей не підскочить допомогти, бо вони такі ж ледачі, як їхній бригадир Хад Гасан.

Повернувшись обличчям до шефа, Гасан насварився кулаком кривдникові:

— Не здумай сказати такого при чужих людях, а то я викличу тебе битися. Цього разу дарую тобі, але…

Він затнувся, бо побачив, що леді Карнарвон уклякла біля Картера і голими руками гребеться в землі. Нараз збагнув: шеф знайшов щось надзвичайне!

— Ахмеде, — вигукнув Гасан, — дивись! Аллах винагороджує мене за старанність. Він сховав Тутанхамонову гробницю саме там, де я звелів копати своїм людям.

І він побіг, широко розкинувши руки й вимахуючи ними, наче крилами.

Гургар подався за приятелем, не зводячи очей з місця знахідки. Нарешті цю зачаровану гробницю знайдено! Тільки жаль — без його допомоги. От шкода!

Цю мить Картер підвівся й оглядівся довкола, ніби чогось шукав. Певне, він потребував допомоги.

— Я тут! — вигукнув Гургар, відштовхуючи Гасана.

У землі стирчав чималий камінь. То це біля нього так трудився шеф? Навіщо?

— Принесіть інструмент! — звелів Картер робітникам, що оточили його.

Леді Карнарвон і досі стояла навколішках перед каменем.

— Містере Картер, — мовила вона, — якби ваше припущення справдилось! Ой боже ж мій, як я страшенно хвилююся!

Тильним боком брудної руки Картер витер із чола піт і відказав:

— Не дуже сподівайтеся, міледі! Навряд чи цей важкий камінь затуляє якусь схованку.

— Але ж ви спершу казали, що цей самотній камінь серед щебеню напроваджує вас на таку думку.

Картер не відповів. Нехтуючи правилами пристойності, він зняв піджак і схопив простягнену йому лопату.

— Відійди, Гасане! І ти теж, Гургаре! — звелів він і встромив лопату в землю.

Кам'яна брила хитнулася під дужою рукою. Навколо неї утворилася щілина. Посипався щебінь.

Картер підважив камінь, Гасан і Гургар підхопили його. Щілина збільшилася. Ще одне, останнє зусилля — і камінь відкотився вбік. Долі, у виямку, темнів отвір. Звідти, навскоси від землі, вів униз хід.

Ахмед Гургар кинувся додолу й зазирнув в отвір.

— Це схованка для поховальних дарів, — впевнено пояснив він. — Точнісінько таку ми знайшли кілька років тому перед гробницею Аменхотепа Третього.

— О містере Картер, дозвольте мені обшукати цю схованку! Мені так хочеться щось знайти! — благала леді.

— Стривайте, стривайте! — заспокоїв Картер збуджену пані. — Ми повинні діяти розважно. Один необережний дотик руки може багато чого зіпсувати.

Ахмед і Гургар насторожено чекали вказівок. Картер роздумував. Поруч із виямкою була гробниця фараона Меренптаха. Коли в цій схованці і лежить щось, то це, мабуть, ще якісь поховальні дари з Меренптахової гробниці. Отже, не дуже коштовні. Давні єгиптяни майже завжди ховали в землі перед гробницею тільки ті речі, що вже не були на щось придатні. Між ними траплялося навіть каміння з підмурка гробниці, може й цікаве, як на археологів, але в екзальтованої леді Карнарвон воно могло викликати тільки розчарування.

— Чого ви так довго чекаєте? Звеліть же, нарешті, розкопувати далі, — аж застогнала леді.

Картер уже не зважав на її благання. Порухами рук, паче диригент, керував він діями своїх випробуваних помічників: Гасана та Гургара. Обережно, шар за шаром, знімали вони над отвором щебінь. Нараз Картер звелів припинити роботи. В отворі тьмяно блиснув якийсь білуватий предмет.

— Алебастрова ваза! — вигукнула леді Карнарвон. — Гляньте-но! Яка чудова річ! — Жінка впала на землю. — Далі — ще одна! Ні, дві, три… О боже, я збожеволію від щастя!

Гасан непомітно штовхнув Ахмеда Гургара і показав очима на Картера. Нахилившись, той кусав собі вказівний палець, наче дитина, ущедрена таким багатющим дарунком, що не може повірити в своє щастя.

Гасан Авад, Абделад Ахмед і майже всі робітники оточили схованку.

— О всемогутній аллах, невже це мені не сниться? — дивувався огрядний Абделад. — Це найпрекрасніші вази старовини, які мої очі коли-небудь бачили. Ущипни мене за руку, любий Аваде, щоб я прокинувся, або ні, хай мені й далі це сниться, бо інакше я плакатиму, побачивши перед собою порожню яму.

— Обережно! Прошу вас, тримайте міцно! — благав Картер леді Карнарвон, що витягла з вияму першу вазу.

Жінка нічого не чула, і застерігати її було марно. Ніжно, як мати піднімає своє немовля, простягла вона вазу назустріч сонячним променям.

— Ти дивна, ти чудова! — захоплено шепотіла леді. — Яка ти гарна, яка неймовірно гарна! Який натхненний митець зробив тебе з алебастру? Хто він? Коли жив? Скільки витратив часу на тебе? О, якби ти могла говорити і розповісти мені, що бачила тисячі років тому!

Збентежено дивився Картер на цю жінку, яку попервах мав за гарну, але бездушну пані з вищого світу. Від зворушення їй на очі навернулися сльози. За мить до того він твердо поклав самому повитягати зі схованки інші вази, щоб їм нічого не сталось. Але тепер впевнено мовив:

— Міледі, ваша зворушлива любов до старожитностей дав вам право власноруч дістати все зі схованки. Ви — перша жінка, що я вважаю її гідною вийняти на сонячне світло тисячолітні витвори мистецтва.

Вона відповіла вдячним поглядом, а тоді, безмежно щаслива, почала з певністю досвідченого археолога збільшувати отвір. Розхитане каміння вона виймала із щебеню голіруч, те, що от-от могло впасти, спритно підпирала, як справжній фахівець, а лопатою діяла обережно, мов садівник, що стережеться пошкодити коріння тендітної рослини.

Здивовано спостерігав Картер, як леді Карнарвон зняла верхній шар — так старанно, що він ніде й не посипався; і Картер подумки визнав: він сам не зробив би жодного руху інакше, ніж ця жінка, що, керована тільки чуттям, уперше в житті виконувала важку роботу археолога.

Зі схованки видобули тринадцять ваз надзвичайної краси. На них стояли імена фараонів Рамсеса Великого і Меренптаха. Тож цим вазам було понад три тисячі років!

Цілі покоління розкрадачів гробниць не завважили цієї схованки. Видатні знавці давнини з початку XIX століття провадили розкопки в Долині царів. Кожен з-поміж них мав би за велике щастя знайти оці тринадцять алебастрових ваз. І тільки йому, Говардові Картеру, пощастило знайти те, чого не змогли інші. То, може, саме йому пощастить відкрити й Тутанхамонову гробницю?

ВИРІШЕНО В АНГЛІЇ

У парку Гайклір Кастл, англійському маєтку лорда Карнарвона, дерева стогнали від осіннього вітру. По небу одна за одною пливли сірі дощові хмари. Від кожного пориву вітру віконні шибки в бібліотеці вкривалися бризками, наче об них розбивався морський прибій. Хоч було тільки пополудні, у кімнатах уже западав присмерк, і з кожною хвилиною темнішало.

Біля письмового столу в шкіряному кріслі, почорнілому від часу, сидів, випроставши ноги, лорд Карнарвон і нетерпляче постукував по столу колодочкою ножа для паперів. Його гість, сидячи навпроти, мовчав. У присмерку не можна було роздивитися, чи не заплющив він очі. Куди полинув він думками? Знову до цієї клятої гробниці в Долині царів?

Лорд увімкнув настільну лампу. Від спалаху світла мовчазний гість мимохіть» здригнувся. Він звів руку, наче боронився від сліпучої лампи.

— Ви знову мрієте про ту гробницю, Картере? — спитав усміхаючись лорд. — Скажіть-но по щирості, ви щойно бачили її так виразно перед собою, ніби тільки вчора викопали. І, мабуть, геть забули про те, що кілька хвилин тому я просив вас дати мені остаточну відповідь.

Картер глибоко зітхнув.

— Я не марив, я міркував, чи варто показувати вам мій план Долини царів.

Лорд знову взяв ножа для паперів і вдарив себе по долоні.

— Звичайно, Картере, звичайно, покажіть мені, що ви накреслили, бо тепер, як і десять років тому, Долина царів лишається для мене загадкою, яку я охоче розв'язав би. Але чи не поглянете ви на календар? Сьогодні — друге жовтня 1922 року. А почали ми пошуки 1907 року. І чого досягли?

— Так, так, я знаю — вам увірвався терпець. Це я добре розумію. Але згадайте докази, що підтверджують існування гробниці, — згадайте глиняні дзбани, які знайшов Девіс, згадайте золоті платівки з іменем Тутанхамона, згадайте келих! Тутанхамона поховано в Долині царів, це так само певно, як те, що я сиджу перед вами, мілорде.

Карнарвон підвівся.

— Любий Картере, — урочисто мовив він. — Ми з вами працювали разом п'ятнадцять років. І я не хотів би забути з них жодної хвилини. Ви були мені водночас і добрий приятель і чудовий учитель. Завдяки вам моє життя набуло нарешті сенсу, бо після того нещасного випадку, що зробив з мене майже каліку, я в розпачі блукав світом навмання, без жодної мети. Завдяки вам я зібрав колекцію єгипетських старожитностей і одержав вдячні листи від різних музеїв, які збагатилися вашими знахідками в Долині царів. Але… — Він спинився, вочевидь переборюючи хвилювання. — Але тягар повоєнного часу я відчуваю так само, як усі інші, хто тільки має маєтність. Тепер у мене надто мало грошей, щоб провадити далі розкопки, які дорого коштують. Мені довелося б продати частину маєтків… Ви розумієте?

Картер заклопотано кивнув головою.

— Я добре розумію вас, мілорде. Завше бракує коштів саме тоді, коли до відкриття зостався один тільки крок. Світ аплодує лише тим, хто домігся успіху; але в ті важкі роки, що передують успіхові, він не дбає про нас, шукачів.

Швидким рухом він розгорнув на письмовому столі свій план,

— Ось! Я все-таки хочу показати вам мою карту Долини царів. Бачите, я поділив місце розкопок на окремі ділянки. Кожну ділянку, де за минулі роки ми нічого не знайшли, заштриховано. Зостався оцей маленький шматочок. Чи ви впізнаєте його?

Лорд нахилився над картою, і враз йому здалося, що він знову опинився в Долині царів. Тут, поміж хвилястих ліній гір, пролягала дорога від храму фараона Сеті Першого під Курною до Бібан-ель-Мулука — «Брами царів». Там, де Картер показував пальцем, була гробниця Рамсеса Шостого, що перед нею знайшли підмурки робітничих хатин з часів Рамесідів. Тільки де невеличке місце на карті не було заштриховане.

— Тут я копатиму далі, — сказав Картер так рішуче, що це пролунало як наказ. — І коли ви, мілорде, відмовитесь од концесій на проведення розкопок, то їх візьму я і витрачу всі свої скромні кошти, щоб найняти робітників.

Здивований незвично суворим тоном, Карнарвон глянув на Картера.

— Але ж ви не думаєте цього серйозно? — спитав він. — Ви ж витратите всі свої кошти на безнадійну справу.

— Безнадійне тільки те, у що не віриш, — відказав Картер. — А я настільки певний в успіху, що міг би закластися своїм життям. Уже доведено, що десь між 1370 і 1335 роками до нашого літочислення фараон на ім'я Тутанхамон панував над обома країнами — Верхнім і Нижнім Єгиптом із столицею в Фівах; згодом цього фараона, як і його попередників та наступників з вісімнадцятої та дев'ятнадцятої династій, поховано в Долині царів.

— Ви забуваєте, що від його рідних і попередників на троні — Аменхотепа Четвертого і Сменхкари — знайдено тільки схованку з рештками поховальних дарів, а не гробницю.

— Так, але обидва фараони були єретики, яких ненавиділи Амонові жерці. А Тутанхамон, навпаки, заборонив культ Атона, що запровадив його тесть Аменхотеп Четвертий, та ще й повернув Амоновим жерцям пограбовані маєтки. То чого ж би жерці карали його по смерті?

Лорд замислено втупився в карту. Невеличка біла пляма перед гробницею Рамсеса Шостого здалася йому порожнім місцем, де, підрахувавши всі докази, він міг би вписати слово «Тутанхамон».

— «Живе втілення Амона», — замислено промурмотів Карнарвон.

І це тлумачення фараонового імені видалося йому ще одним символом. Фараон, що казав про себе «живе втілення», мав лишитись у свідомості своїх підлеглих безсмертним, як прихильник великого бога Амона. Тож його, безперечно, поховали із царською шанобою.

Картер згорнув свій план. Зненацька Карнарвон міцно потис йому руку:

— Розкопуйте далі, Картере! Я даю кошти ще на одну зиму.

НЕЗНАЧНИЙ УСПІХ

Уже цілу годину Картер умовляв відповідального урядовця з Департаменту охорони старожитностей у Каїрі. Той встиг за цей час докурити пачку сигарет, випити кави, вряди-годи поглядаючи на папери, розкидані на столі. Під час довгої розмови він висував раз у раз одне й те саме заперечення: зимовий сезон почався, чужоземні туристи здавна виявляють особливу цікавість до гробниці Рамсеса Шостого, тож не можна утруднювати туристам прохід до цієї гробниці будь-якими розкопками.

Нарешті урядовець стомився. Він позіхнув, млявим рухом відігнав мух з теки «Концесія Картера — Карнарвона на розкопки» і підвівся. На його брунатному обличчі єгиптянина відбивалася нудьга.

— Я зрозумів, що в інший спосіб вас не позбутися, містере Картер. Гаразд, я дозволяю вам провадити розкопки перед Рамсесовою гробницею, але з однією умовою: сьогодні за вашим календарем 27 жовтня 1922 року. Я даю вам на розкопки два тижні, рахуючи з першого листопада, потім ви повинні все зрівняти — якщо нічого не знайдете. — Він знову, не криючись, позіхнув і глузливо додав — А ви напевне нічого не знайдете. Долину геть усю перерито. Бувайте здорові!

Коли Говард Картер нарешті зачинив за собою двері, урядовець глянув на годинник і пробурмотів:

— Цей невірний безумець украв у мене годину міцного сну. Хай аллах змусить його язик говорити тисячу років!

НАЩАДКИ ТИХ, ЩО БУДУВАЛИ ПІРАМІДИ, БУНТУЮТЬ

Робітники зняли страшенний галас. Збуджено вимахуючи руками, вони зібралися навколо своїх бригадирів. Представник останніх, Рез Ахмед Гургар, підніс заспокійливо руку. Та кілька фелахів голосно перемовлялися й далі.

— Ану тихо! — гнівно вигукнув Ахмед. — Наш шеф, що його добрість і мудрість відомі на весь світ, зголосився сплатити вам за наступні чотирнадцять днів подвійну платню. Коли і тепер хтось незадоволений, то хай підійде сюди, щоб її міг невдячного копнути погою.

Наперед пропхався височенний араб. Своє вбрання в червоно-жовту пересмужку він підсмикав, наче фартух. Широко відкриваючи рота, що аж виднілися чорні пеньки зубів, він закричав:

— Як ти гадаєш, скільки кошів із щебенем я можу винести в своєму подолі, коли і на голові в мене чималий кіш? Може, наш добрий і мудрий начальник хоче, щоб ми тягли ще по одному кошу під правою та під лівою рукою?

Інший робітник, що стояв поруч із височенним, крикнув:

— Я працюватиму, аж поки впаду знесилений, але за чотирнадцять днів навіть чаклуни не змогли б повиносити весь щебінь, що лежить перед гробницею Рамсеса Шостого.

Ахмед Гургар уже набрав повітря, щоб гостро на це відказати, та раптом перед ним став Картер.

— Люди! — вигукнув він так, що примусив слухати себе навіть найзбудженіших фелахів. — Я знаю, що неможливо на два тижні знести гору щебеню заввишки з найбільшу піраміду під Гізою. Але хіба ви не нащадки тих людей, що колись звели чудові споруди? Ви ж не хочете, щоб з вас глузував увесь світ, а мене щоб питали: «Чи то справді були славетні копачі з Долини царів, які за кілька років зрівняли гори з землею? Що ж з ними сталося тепер, чого вони розгубилися перед невеличким пагорбом?» Я сховаю тоді обличчя й сумно відповім: «Так, вони справді далекі нащадки найбільших будівничих світу, але вони втратили силу, бо воліють ледарювати, лежачи в холодочку».

Картер обернувся до своїх бригадирів:

— Резе Гусейн! Хаде Гасан! Абделаде Ахмед! Гасане Аваде! І ти, Резе Ахмеде Гургаре! Ви, найкращі і найгідніші нащадки володарів країни над Нілом! Скажіть мені, чи хочете ви показати світові, що можете зробити диво? Відішліть цих знесилених дядьків та дідів додому, хай повернуться сюди за чотирнадцять днів. Тоді вони побачать, на що здатні дужі чоловіки. Ходімо, друзі. Я беру лопату та буду вам за бригадира.

Нараз до Картера кинувся якийсь фелах. Благально звівши руки, він заволав:

— Прошу тебе, пане, не сором нас, ми працюватимемо і день і ніч…

Тоді другий, третій підбігли до нього, а за ними і вся юрба. Серед неї були й ті, що допіру найдужче галасували. Вони перевершували один одного, вихваляючи свою силу, свою надзвичайну витривалість, свою доброзичливість. Той височенний араб натяг на голову червоно-жовтий халат і заголосив:

— Нехай аллах покарає мене різками. Як міг я забути, що мої предки будували піраміди? Справді, я останній нащадок славетного різьбяра Абд-ель-ІПамаш Бен Абуда, що тисячоліття тому звів велику мечеть в Александрії. О, ганьба мені, ганьба! — І він став благати Гасана Авада — Любий, поговори з паном, попроси, щоб він пробачив мені, негідному. Скажи йому, що я переноситиму втричі важчий вантаж, тільки хай не відсилає мене додому, а то я втоплюся в нільському баговинні.

Картер нахилився, наче шукав щось на землі. Інакше він не зміг би приховати нестримний сміх. Тільки коли Ахмед Гургар смикнув його за рукав, він підвів голову.

— Ти найбільший промовець усіх часів, — зашепотів Ахмед. — Ти вмієш висловитися нашою мовою, як учень великого пророка. Мені здалося, я лусну зі сміху, коли ти сказав, що оця гора щебеню завбільшки з найвищу піраміду. Але скажи мені щиро: чи справді ти збирався виконати всю роботу тільки з нами, бригадирами? Серце мені тремтіло зі страху, що ти говориш серйозно.

ВТРУЧАЄТЬСЯ ФЕЛЬДФЕБЕЛЬ

Сонячне коло сховалося за скелясті гори. З ущелин на середину долини пролягли червоно-брунатні тіні. Останні відвідувачі, що оглядали гробниці фараонів, виїздили на віслюках із Долини царів. Затихли й одноманітні вигуки погоничів. Чітко карбуючи крок, до гробниць підходила зміна варти. Пролунала команда. Невеличка колона спинилася. Солдати, що мали вартувати вночі, вийшли наперед і по одному чи по двоє звертали до гробниць.

Фельдфебель, що вів колону, закурив сигарету і знічев'я роздивлявся ущелини, синьо-лілові у сутінках. Нараз він завважив щось надзвичайне: копачі сьогодні знову працювали перед входом до гробниці Рамсеса Шостого. Три дні тому, коли він приймав останню нічну варту, вони тільки починали відкидати щебінь; а сьогодні пагорби щебеню обабіч гробниці щезли, і там темніла заглибина. Що збирається робити той божевільний англієць? Найдурніший погонич віслюків міг би йому пояснити, що стародавнім єгиптянам ніколи б не спало на думку за метр від входу до однієї фараонової гробниці робити вхід до другої. Чи, може, той дурень хоче прокопати під Рамсесовою гробницею тунель крізь скелі?

Фельдфебель злякався. Якщо англієць і справді таке надумав, то його, фельдфебеля, можуть притягти до відповідальності.

Поквапливо обсмикнувши кітель, фельдфебель випростався по-військовому і подався до копачів. Він утупив очі в «божевільного англійця», наче хотів пришпилити його до місця, і віддав честь «злодієві» за його спиною. Та саме цієї миті Картер скочив у заглибину.

Що робити? — збентежено глипав очима фельдфебель. Теж зіскочити туди? Цього не дозволяла йому гідність.

Та Ахмед Гургар уже помітив фельдфебеля і крикнув:

— Чого ти хочеш, сміливий командувачу армії героїв? Може, допомагатимеш нам зробити цю гарну яму ще глибшою?

Фельдфебель з гідністю підніс руку:

— Не глузуй з мене, я на службі.

— Я теж, — відказав Гургар. — Я викопую старожитності для нашого Національного музею. Тож я, так би мовити, службовець нашого уряду, і ти повинен шанобливо привітати мене, коли хочеш мати якісь відомості.

— Від тебе мені нічого не треба, а від отого чоловіка внизу я хотів би дещо дізнатись.

Ахмед Гургар випростався.

— Слухай-но ти, власнику гарбузяної голови, «отой чоловік» ніякий не «отой чоловік», а найславетніший з усіх славетних учених світу. Найвідоміші дослідники в нашій країні шанобливо схиляються перед ним. І якби він не відкрив найзначніші гробниці в Долині царів, ти стояв би на варті не тут, а в своїй смердючій казармі.

У цю мить Картер обернувся. Суперечка заважала його роздумам. Побачивши над собою фельдфебелеве обличчя, він приязно спитав:

— Чого ти хочеш, друже? Чи тебе зацікавили розкопки? То йди сюди, я покажу тобі дещо незвичайне.

Фельдфебель промимрив щось, перепрошуючи, — він, мовляв, прийшов в іншій справі.

— На те ще буде час, — мовив Картер і потяг солдата вниз. — Ось, друже, поглянь на цей підмурок! Це — рештки давніх робітничих хатин. Мабуть, тут жили каменярі, що вибили в скелі Рамсесову гробницю. Тут було чимало хатин. У давнину вони стояли одна за одною звідси аж до того боку долини.

Фельдфебель глянув у напрямку, куди показував рукою Картер, і почухав потилицю.

— То ти хочеш, пане, відіслати до музею все те каміння від давніх хатин?

— Ні, ні, — засміявся Картер. — Ми копатимемо тут далі аж до скелястого грунту. Бо я сподіваюся натрапити тут на гробницю.

— На гробницю? — вражено спитав фельдфебель. — Отже, я правильно гадав, що ти хочеш, пане, прокопати тунель під Рамсесовою гробницею, а цього робити не можна, бо тоді завалиться вхід.

Ахмед аж лягав зі сміху, і фельдфебель показав на нього Картерові:

— Пане, заборони цьому чоловікові сміятися з мене. Я — фельдфебель вартової служби. І хоч я тільки віднедавна вартую в Долині царів, та не дозволю себе ображати.

— Заспокойся, — посміхнувся Картер. — Ахмед сміється тільки тому, що ти, певне, гадаєш, ніби ми вдамося до динаміту. Поглянь на моїх людей! Бачиш, як вони старанно відгрібають щебінь? Вони роздивляються кожну жменьку землі, чи немає в ній якоїсь старовинної речі.

— Але ти сказав, що хочеш знайти гробницю. Чи люди з музею знають, що її тут сховано?

— Ніхто не знає. Тільки я один вірю в це.

— І ти в жодній книжці не вичитав, що саме тут те місце, яке шукаєш?

— Ні, в жодній книжці не написано, де спочиває фараон, що його гробницю я шукаю.

Фельдфебель ковзнув бентежним поглядом по Картерові, тоді зиркнув на Ахмеда Гургара і нараз заквапився.

— Мені треба йти, пане, перевіряти вартових, — мовив він, ніби вибачаючись, і виліз хутко з ями.

Нагорі він іще раз нахилився.

— Пробач, пане, я ще хочу тебе спитати. Ти ж дістав у Каїрі дозвіл провадити тут розкопки, правда? — І коли Картер усміхаючись кивнув головою, додав — Я думаю, що урядовці чинять несправедливо. От якби я пішов до них і сказав: дайте мені дозвіл, бо я сподіваюся під Рамсесовою гробницею знайти ще одну, — вони заперли б мене до божевільні.

ДОРОГА ДО ПІДЗЕМНОГО СВІТУ

Промені вранішнього сонця збудили Картера. Він збентежено закліпав очима, подивився на годинник і швидко скочив з ліжка. Вперше за довгий час він проспав. Де ж подівся хлопець, що в його обов'язки входить будити Картера о шостій годині ранку?

— Абдуло!

Ніякої відповіді. Картер розчинив вікно.

— Абдуло!

Хлопця ніде не було видно.

Картер хутко вбрався, глянув на календар і заквапився ще дужче. Сьогодні вже четверте листопада. Через десять днів термін кінчиться і доведеться припинити роботу перед Рамсесовою гробницею.

Десять днів! Понад двадцять років провадив він тут розкопки, та здавалося — приїхав сюди зовсім недавно. Звісно, можна було спробувати продовжити термін, та скільки часу йому ще дадуть? Хіба якийсь тиждень. І потім уже не буде іншої ради, як припинити розкопки назовсім.

Картер застогнав від безсилого гніву. Вся праця, всі грошові витрати тепер здавалися даремними. Хіба ж він сам повною мірою не винен у цьому? Навіщо взимку 1917–1918 року звелів припинити роботи перед Рамсесовою гробницею і копати в іншому місці? А тепер забракло часу дослідити цей останній шматочок трикутника, в якому може бути Тутанхамонова гробниця.

Який же він був дурний!

Раптом хтось гучно постукав у двері, а тоді розчинив їх навстіж.

До кімнати вбіг Абдула. Його біле вбрання було геть забрьохане, босі ноги аж білі від пилюки, червона феска сповзла набакир. Але брунатне обличчя сяяло.

— Пане, я знайшов його! Я знайшов його! — радісно кричав хлопець.

— Кого? — невдоволено спитав Картер. — І чому ти вчасно мене не збудив? Я мав не пізніше сьомої бути на розкопках.

Обличчя в Абдули витяглося. Він дуже образився.

— Ти ж так давно хотів попоїсти курятини. А сьогодні я знайшов чоловіка, що розводить найкращих в усьому Єгипті курей. Він живе далеко звідси, я біг туди понад годину. І він продав мені одну курку.

— Я хочу знайти гробницю, а ти бігаєш по курку замість вчасно мене будити, — пробурмотів Картер.

Абдула розгублено крутив пальцями.

— Я хотів зробити тобі приємність, пане. Ти зле виглядаєш, завжди в тебе бракує часу поснідати. Може, принести чаю?

Сумне хлоп'яче лице зворушило Картера. Він поправив хлопцеві феску на голові і дружньо поплескав по щоці.

— Ти добре придумав, Абдуло, дякую тобі. Тільки не забудь завтра вчасно принести сніданок.

— Пане, стривай, у тебе брудні черевики, непочищений піджак, ти ще нічого не їв, а я…

Але Картер уже швидко прямував вулицею.

Думки випереджали його, линули до місця розкопок. Певне, вчора Ахмед Гургар та інші бригадири зрозуміли його правильно і тепер копають не вглиб, а розширюють виям. Бо що могло ще ховатися в глибині? Коли він відновив в уяві вхід до гробниці Рамсеса Шостого, то визнав, що він — фантаст. Так, так, фантаст — і, мабуть, від того самого дня, коли Теодор Девіс одкрив невелику схованку, де лежали алебастрове начиння, рештки дерев'яної скриньки і золоті платівки з іменем «Тутанхамон»: Припустімо, що Амонові жерці звеліли вбити фараона, то хто ж тоді наважився врочисто його поховати? Чи не його наступник, верховний жрець Ейє, цей удаваний приятель єретика Ехнатона? Ейє був підступний і до того ж надзвичайно розумний чоловік, що вмів підтримувати однаково добрі стосунки з жерцями бога Амона та їхнім запеклим ворогом Ехнатоном. Коли жерці вийшли переможцями, він, мабуть, зажадав од них як винагороди обидві корони — Верхнього і Нижнього Єгипту.

У розпачі Картер провів рукою по очах. Як неймовірно важко людському розумові відтворити події, що відбувалися три тисячі років тому! І як неймовірно важко тільки на підставі небагатьох знахідок — кількох поховальних речей — припустити, що Тутанхамон знайшов собі вічний спочинок у Долині царів.

Картер прискорив ходу. Він поклав нарешті домогтися певності. Сьогодні, завтра і всі наступні дні треба копати далі тільки вглиб, а не вшир, як він звелів учора. Робити щось па взірець невеличких шахт. Кожну копатимуть троє робітників. Дедалі глибше й глибше — шахта обіч шахти. Всупереч усім законам археологічних розкопок — не обережно виймати землю лопатами, а рішуче вгризатися в неї. Не він буде винний у такому неправильному, нефаховому методі роботи, — відповідальність цілком ляже на панів з Департаменту охорони старожитностей. Якби вони дали йому не чотирнадцять днів, а рік!

Чотирнадцять днів! Яке безглуздя!

Пойнятий своїми думками, Картер обігнав гурт туристів, що на чолі з сивобородим арабом-провідником прямували до Долини царів. Провідник шанобливо привітав Картера, а тоді збентежено втупився в нього, бо не почув відповіді на своє привітання. Невже вчений не признав свого давнього приятеля Абу-ель-Сіма? І чому його колишній шеф так дивно вимахує руками? Може, він закликає духів давніх фараонів? Шкода, шкода цього приязного чоловіка. Це ж він, либонь, з глузду збочив. До того воно і йшло. Авжеж, авжеж, хто за життя думає тільки про мертвих, того аллах позбавляв розуму. А він, Абу-ель-Сім, навпаки, хоч і копав замолоду тут, у Долині царів, та любить гарне життя. Чужоземні туристи везуть сюди великі гроші, то й хочуть щось мати за них.

— Леді й джентльмени! — бадьоро вигукнув Абу-ель-Сім. — Ви бачите тепер ліворуч першу скельну гробницю великої цариці Хатшепсут. Вона хотіла, щоб її поховали, як усіх могутніх владарів, тут, у Долині царів. Тож Хатшепсут звеліла вибити ось там, високо в скелі, глибоку печеру. Вперше її знайшли грабіжники в 1916 році. Але містер Говард Картер, славетний археолог, сполошив уночі грабіжників. У печері він знайшов порожній саркофаг із написами. Друга гробниця цієї цариці — справжня, вона внизу, в долині, її теж відкрив містер Говард Картер у 1903 році.

Абу-ель-Сім навмисне голосно вигукував ім'я свого колишнього шефа, сподіваючись, що Картер озирнеться і привітається до нього. Тоді Абу-ель-Сім міг би гордо сказати: «Цей чоловік — Говард Картер, він добре мене знає».

На жаль, Картер не зробив своєму давньому приятелеві тієї приємності. Тож бороданеві довелося вдовольнитися тільки тим, що показати пальцем уперед:

— Он пішов містер Говард Картер. Ви бачите, як. він поспішає знайти ще одну гробницю.

— О-о-о! — хором вигукнули здивовані леді.

— А-а-а! — вигукнули здивовані джентльмени.

І відразу всі повернули голови в інший бік — глянути на гробницю, що на неї показував Абу-ель-Сім.

А в цей час славетний археолог Говард Картер збентежено дивився здаля на вхід до гробниці Рамсеса Шостого. Там, навколо вияму, стояли копачі. Мовчки, не рухаючись, вони дивилися на дно вияму, Ахмед Гургар наче застиг, нахилившись, Гасан Авад і Хад Гасан ніби скам'яніли під час розмови.

Там сталась якась лиховина! Може, щебенем засипало людину?

Картер мало не біг. Який сьогодні нещасливий день! Треба ж було йому саме сьогодні заспати. Через якусь там курку! Абдула завжди будив його вчасно, то хлопець старанний.

Ахмед Гургар перший зачув чиюсь ходу.

— Шеф іде! — вигукнув він. І нараз замахав йому обома руками. — Пане, йдіть мерщій! Ідіть, ми тут щось відкопали.

— Це диво, пане! Велике диво! — крикнув Хад Гасан.

— Аллах навчив тебе знайти дорогу до підземного світу, — аж захлинався Абделад, так вимахуючи із захвату руками, що мало не втратив рівноваги.

Люди розступилися, даючи Картерові дорогу.

— Що ви знайшли? — тамуючи хвилювання, спитав він і нахилився.

І ту ж мить відчув, як кров шугонула йому в голову. Долі, на дні вияму, виднівся кам'яний східець.

Картерові здалося, що він снить. Протер швидко очі. Ні, східець був насправді. Завширшки понад півтора метра.

Порухом руки Картер відсторонив людей, що застували йому Рамсесову гробницю. Східець лежав на метр глибше, ніж вхід до неї. Отже, те, що він бачив, могло бути не східцем, а камінням із підмурку гробниці.

— Ахмеде, нехай копають далі! — розчаровано звелів Картер.

Троє копачів стрибнули у виям.

Картер раз у раз поглядав на Рамсесову гробницю. Він хотів перебороти своє розчарування, призвичаїтися до нього. З вияму чулося швидке шарудіння лопат, потім нагору стали подавати коші зі щебенем.

Подумки Картер копав теж. Ось залізні лопати повинні дзенькнути об камінь, коли ні — то ніякого східця немає.

Нічого не чути.

Цього він і боявся. Хіба ж можна сподіватися такого щастя?

Глибоке зітхання вирвалося з грудей. Якщо він тепер подивиться вниз, то побачить тільки підмурок. Нараз хтось вигукнув:

— Другий східець!

Картер відчув, як його заливає хвиля щастя. Не кваплячись глянув униз.

Там виднівся край другого східця. І вже виступали обриси третього.

Ахмед Гургар схопив Картера за руку. Голос йому уривався від збудження:

— Пане, то вхід до гробниці, котру ти шукаєш! — А тоді, радісно схвильований, крикнув до людей, що стояли навколо — До роботи, аллахові улюбленці! До роботи, благословенні! Викиньте непотрібний щебінь нагору! Перетворіть його на хмару куряви!

Картер одвернувся, аби ніхто не побачив радісних сліз, що набігали йому на очі. Скільки довгих років шукав він цю гробницю! Скільки розчарувань зазнав за той час! І тепер його впертість винагороджено.

Але ж чи справді східці кудись ведуть? Новий сумнів притлумив радість. Картер згадав багатьох вчених, що докладно вивчили й виміряли Долину царів, та врешті розчаровані поїхали звідси. Але й по тому тут весь час знаходили щось надзвичайне. Родина грабіжників Абд-ель-Расулів знайшла схованку з тридцятьма шістьма муміями фараонів. 1898 року археолог Лоре відкопав гробницю Аменхотепа Другого і мумії тринадцяти фараонів. Згодом, 1905 року, Девіс із своїми співробітниками знайшов гробницю царевича Юї та його дружини Туї.

То була надзвичайна знахідка!

Хоча гробницю сплюндровано ще в давнину, в ній уперше знайшли добре збережені предмети давньоєгипетського побуту. Але ця виняткова знахідка була остання. Мрія всіх шукачів знайти незайману царську гробницю досі не здійснилася.

То невже саме йому, Говардові Картеру, тепер усміхнулося це неймовірне щастя? Сподіватися цього — безглуздя! Так, два десятиліття він плекав цю нездійсненну мрію. А щойно розкопані в землі східці коли й ведуть углиб, то кінчаються, напевне, десь перед недобудованою гробницею.

— Четвертий східець, пане, і п'ятий! — крикнув Ахмед, навіть не обертаючись. І відразу звернувся до робітників: — Не копайте далі! Щебінь осувається з обох боків. Спершу треба викинути його нагору. Позбирайте найбільше каміння і зведіть круг вияму мур.

На підтвердження своїх слів він обернувся до Картера. Той згідно кивнув головою. У запалі Ахмед знову зіскочив униз і докладно пояснив, що має на думці.

Робітники з усіх бригад збіглися на допомогу. В гарячковому поспіху одні розширювали краї заглибини, інші укладали кам'яний мур.

Ахмед раз у раз звертався до Картера із запитанням. Не чекаючи відповіді, гасав туди й сюди і знову питав:

— Чи треба ще знімати горішній шар?.. Як на твою думку, чи мур достатньо міцний?.. Тепер уже щебінь не буде обсипатися, правда, пане?.. Мені здається, треба розширити тут місце, перш ніж копати далі в глибину… З цього боку мур треба зробити вищий, а там, проти Рамсесової гробниці, укласти його скісно, еге ж, так буде добре.

Хмари куряви здіймалися вгору, огортали робітників і ліниво розповзалися по долині. Наче туман, курява огорнула і Картера. Він стояв непорушно і прислухався: бадьорі вигуки копачів, накази бригадирів, стукіт, брязкіт — усі звуки долинали до нього наче здаля. Мимохіть це нагадало йому, як два роки тому в бічній долині він так само натрапив на якийсь хід, геть засипаний щебенем. Тоді він теж повірив, що нарешті знайшов незайману гробницю, аж поки з'ясувалося, що це була тільки недобудована гробниця, яку фараон Тутмос Другий звелів спорудити для себе. Скидалося на те, що сильна повінь затопила будівельний майданчик і гробницю кинули будувати. Справжню гробницю Тутмоса Другого згодом вибили у розколині скелі високо над землею. Там знайшов її археолог Лоре у 1898 році.

З цими східцями буде, певне, те саме. Навіть коли вони справді ведуть до якоїсь гробниці, її вже, мабуть, давно пограбовано.

ПЕЧАТКА МІСТА МЕРТВИХ

Удосвіта п'ятого листопада Картер підвівся з ліжка і збентежено оглядівся. Горіла лампа. Він був одягнений. Либонь, зборений сном, він упав на ліжко. Чи довго він спав? Три години. Досить для чоловіка, коли і вдень йому сняться сни. До того ж сни нездійсненні!

Довго після півночі гортав він свої давні нотатки. Тепер він гадав, що ті розкопані східці ведуть до якоїсь порожньої гробниці. Можливо, її навіть спорудили для Тутанхамона. Але похорон не відбувся.

Доказ?

Ось він, у цих давніх нотатках: 1907 року Девіс і його співробітник Айртон знайшли невеличку гробницю. Серед усього іншого там стояв царський саркофаг з мумією молодого чоловіка. Усі, крім Картера, вважали, що це мумія засновника нової релігії Аменхотепа Четвертого, який звав себе Ехнатоном. Згодом почали припускати, що це може бути й Сменхкара, Ехнатонів наступник. А сьогодні вночі Картер одкинув і цю думку. То, напевне, була мумія Тутанхамона.

Картер сховав обличчя в долонях. Чому він так потерпає? Десятки років був певен, що колись зможе довести: Тутанхамонова гробниця існує насправді. А тепер, коли знайдено перші східці, що ведуть до великої таємниці, він одкидає власну гіпотезу?

Нараз Картер схопився. Загадку можна розв'язати не тут, у кімнаті, а тільки там, у Долині царів. Ну ж бо туди мерщій!

Легкий імлистий серпанок оповивав долину. Під першим скісним промінням сонця скелі стояли сіро-жовті, мовчазні. Але з-за них уже виринала пекучо-червона вогняна куля, і все, що тільки-но нерухомо й мертво дивилося в небо, наче ожило.

Скелі взялися полум'ям. Мертвий, схожий на місячний, гірський ландшафт перетворився на чарівно гарний земний краєвид. І Картерові мимохіть спали на думку перші чотири рядки Ехнатонового гімну до сонця:

О, як гарно ти сходиш на обрії неба,

Ти, живий Атоне, творець усього живого.

Коли ти спалахуєш на східному обрії неба,

То сповнюєш усю землю своєю красою.

«Ехнатоне, наймудріший з усіх фараонів, — думав Картер, — ти жив три тисячі триста років тому. Ти прагнув дати своєму^краю нове, краще буття. Ти скинув старих, похмурих богів, демонів підземного світу, яких вигадали ідоловірці, що ненавиділи людей. Ти запалив світло в ті часи, коли людство ще перебувало в похмурій в'язниці забобонів і страху. А як віддячили тобі люди, коли яскравий пломінь твого життя загасила, можливо, рука вбивці? Поглумилися над твоїм тілом, викинули його з труни. Твоє святе місто Ехет-атон, місто життєдайного сонця, зруйнували і з усіх пам'ятників зітерли твоє ім'я».

Картер глибоко зітхнув. Прохолодне ранкове повітря наповнило йому легені. Відчувши приплив нової сили, вчений приспішив ходу. Він повинен триматися до кінця! Якщо зазнає невдачі, на нього малюватимуть глумливі карикатури для газет. Багато хто мріє добряче з нього поглузувати. Однак до того ще не дійшло. Там, перед гробницею Рамсеса Шостого, загадку буде розгадано.

Копачі вже працюють? От молодці. Глянувши на них, Говард Картер, що зневірився в собі, відчув сором.

Надвечірнє сонце освітлювало гурт знесилених чоловіків, що важко зводили дух. Робітники хиталися під тягарем кошів із щебенем. Унизу темніла шахта три метри завглибшки і два завширшки, а в ній виднівся вибитий у скелі прохід — одинадцять східців стрімко вели вниз,

Нахилившись уперед, зіпершися руками на коліна, Картер стежив, як звільняють дванадцятий східець. Огрядний Абделад наповнював голими руками кіш. Поруч копав Гасан Авад, а Ахмед Гургар підважував ломом каміння. Всі бригадири включилися в роботу — вона потребувала чуйних і досвідчених рук.

Тепер Гургар обернувся і став з другого боку розхитувати ломом стужавілий шар щебеню. Два камені, завбільшки з кулак, випали зі щебеню, третій, плаский камінець, Гургар витяг пальцями. Щось його здивувало, він обдивився спершу камінець, що тримав у руці, потім нахилився до місця, звідки його витяг.

Нараз Гургар підскочив, вигукуючи:

— Пане, тут видно мур, потинькований мур!

Якусь мить Картер ще дивився вниз, тоді скочив додолу. Рвучко відсторонив Абделада, Гасана і укляк біля Гургара. Пальцями намацав шерехату, але загалом рівну поверхню в заглибині, яку пробив ломом Гургар. Поверхня, завбільшки з долоню, могла однаково бути частиною муру чи скелі.

Картер вирвав у Гургара лом і гарячково почав оббивати краї заглибини, збільшуючи її з усіх боків. Перед очима постав грубо потинькований мур. А на ньому, вгорі ліворуч, Картер побачив якісь дивні знаки.

У передвечірньому присмерку, та ще й унизу, їх не можна було добре роздивитися. Не обертаючись, Картер простяг назад руку:

— Мого ліхтарика, швидко!

Ахмед, Гасан і Абделад розгублено озирнулися довкола. Ліхтарик? Де ж він? У шефа не було ніякого ліхтаря, коли він зіскочив додолу.

— Де ж ліхтар? — нетерпляче крикнув Картер.

Та, побачивши збентежені обличчя бригадирів, згадав: ліхтарик лежить у кишені піджака там, нагорі.

Нарешті ліхтарик у нього в руках. По стіні пробіг тремтливий промінь світла. Ось він спинився і застиг. Серце в Картера страшенно калатало.

— Шакал і дев'ятеро бранців! — прошепотів він. — Печатка Міста мертвих!

Промінь світла блукав довкола, освітив підлогу, знову стрибнув угору. Наче щось шукаючи, Картер простяг руку, намацав чиєсь плече, стиснув його.

— Що тобі, пане? — злякано спитав Гасан. Але Картер дивився кудись відсутнім поглядом.

— Тобі запаморочилось у голові, пане? Ти весь тремтиш. Може, нагукати лікаря?

— Ні, мені лікар не потрібний, — усміхнувся Картер. — Краще побажайте мені щастя. Я… — Голос йому урвався. — Друзі, тут, на стіні, відбита печатка: шакал над дев'ятьма бранцями…

Три пари очей недовірливо блиснули. Нараз Гургар підняв угору кулак і проревів:

— Слава аллахові! Аллах великий! Аллах милостивий! Він дозволив нам знайти Тутанхамонову гробницю! Дякуйте всемогутньому! Він овіяв нас славою. Весь світ дивуватиметься. О диво, о диво!

Картер затулив долонею Гургарові рота.

— Стривай! Стривай! Звідки відомо, що це вхід до Тутанхамонової гробниці? Печатка Міста мертвих свідчить поки що тільки про те, що ми знайшли гробницю якоїсь дуже поважної особи.

— Невже ти сумніваєшся, пане? — здивувався Гасан. — Ти ж сам завжди казав, що гробниця має бути десь тут, посередині долини. Тепер ти знайшов її, бо в тебе гостріший розум, ніж у всіх давніх розкрадачів гробниць, разом узятих.

— Дозволь нам, пане, виламати мур! — запропонував Абделад. — Тоді впевнишся, що мав слушність ти, а не оті вчені, що глузували з тебе.

— Чи ти перший день працюєш на розкопках, Абделаде, що хочеш руйнувати мур? — гнівно мовив Гургар. — Насамперед треба розчистити весь вхід, тоді шеф перемалює печатку і сфотографує своїм апаратом.

Він пояснював далі, а Картер знову обернувся до муру. Найдужче зацікавило його те, що гробниця мала навдивовижу невеликі розміри. Жодна з царських гробниць, знайдених дотепер у Долині царів, не мала такого вузького входу. Може, ті східці ведуть тільки до якоїсь схованки з муміями й поховальними речами? Може, жерці наказали вибити її в скелі, щоб сховати рештки із сплюндрованих гробниць? А може, це могила якогось царевича? Робітничі халупи, що стояли над нею, походили з часів дванадцятої династії, до якої належав Рамсес Шостий. У халупах могли жити й ті, хто будував йому гробницю. Отже, цілком можливо, що тут поховано фараонового дядька чи брата.

Але чому на вході стоїть тільки печатка Міста мертвих, а особистої печатки небіжчика немає?

Картер ударив себе по лобі. Який же бо він дурень! Скільки ж відкопано того замурованого входу? Мабуть, якусь десяту частку.

Кваплячись, відкидав він скам'янілий щебінь, що закривав мур. Промінь ліхтарика намацав ще якусь печатку. Знову шакал над дев'ятьма бранцями. І одразу під нею ще така сама печатка.

Що там, за цією стіною? Хід до справжньої гробниці чи тільки невелика комора-схованка?

Невідомість мучила Картера, як фізичний біль. Він ударив довбалом у горішню частину стіни. Посипався тиньк, відкривши грубу дерев'яну балку.

Знову Картер завагався. Чи може він руйнувати мур, не змалювавши його?

А що коли пробити невеличкий отвір? Аби тільки зазирнути всередину? Понад двадцять років він шукав, невтомно шукав незайману гробницю. І ось тепер, здається, досяг своєї мети.

Він повинен знати, що відкрив!

Залізо із скреготом встромилося в мур нижче балки. І пройшло на той бік — у порожнечу.

Утворилася чорна дірка, схожа на роззявлений рот.

Промінь ліхтаря освітив отвір. Каміння й щебінь заповнювали хід до самісінької стелі.

Від щастя Картер заплющив очі. Він знайшов справжню гробницю, а не якусь схованку. Закиданий хід по той бік муру був найкращим доказом, про який він тільки міг мріяти. Ніколи звичайну схованку не засипали так старанно. Які ж дивовижні речі він побачить, коли звільнять прохід? Чи справді він — той обранець, якому судилося побачити всі скарби царської гробниці? Жодному з незліченних шукачів досі не поталанило зробити таке відкриття. Протягом століть найщасливіші з них знаходили в гробницях тільки рештки поховальних дарів.

Обережно, як батько пестить своє дитя, Картер торкався пальцями відбитків печатки на мурі. І думав: як виглядав той чоловік, що тинькував цей мур? А той, що потім відбивав на ньому печатку? Чи то був верховний жрець? А може, високий урядовець? І що сталося по тому? Чому засипано сходи? Щоб сховати вхід од грабіжників? А якщо таке припущення слушне — чому саме цю гробницю хотіли сховати від злодіїв? А робітники, які згодом побудували тут, па щебені, свої халупи, — чи знали вони, що під їхніми ногами йде хід до гробниці? Напевне, ні, бо тоді вони потай, уночі, розрили б тут грунт.

Ця відповідь викликала нове питання: чи могли в цій гробниці поховати якогось родича Рамсеса Шостого, коли за його часу про той хід уже всі забули? Ні!

Тут поховано якусь високу особу, що жила задовго до Рамсеса Шостого. Отже, це міг бути фараон з вісімнадцятої династії — Тутанхамон!

Картер провів рукою по чолу. Знову він думає про Тутанхамона? О, це ім'я він ладен краще на якийсь час забути. Такий вузький хід навряд чи вів до місця спочинку фараона. Та годі здогадів!

Картер підвівся. Здивовано побачив, що він у шахті сам. Небо потемніло, і просто над головою блищала зірка. Робітники оточили шахту. Всі обмінювалися здогадами щодо сьогоднішнього відкриття.

Картер виліз нагору.

— Засипайте шахту, друзі! — звелів він. — Урівні з землею! Гургаре, признач кількох надійних чоловіків вартувати; на цьому місці вночі. Вранці я надішлю телеграму лордові Карнарвону. До його приїзду розкопувати далі не будемо.

СОТНЯ ВІСЛЮКІВ, НАВАНТАЖЕНИХ ЗОЛОТОМ

Наче колона, стояв Абделад Ахмед серед юрби цікавих. За ніч він перетворився на поважну особу. Тепер він виліз на великий камінь, що в давнину правив за частину підмурка якоїсь робітничої халупи перед Рамсесовою гробницею. З цього постаменту єгиптянин злазив, тільки як втомлювався відповідати на нескінченні питання. Якусь мить він тоді відпочивав, сидячи на тому камені, немов на троні, серед юрби туристів.

— Чи правду кажуть, — допитувався худющий американець, — ніби фараонів саркофаг викуто із щирого золота? Скільки доларів він коштує? _

Абделад зневажливо глянув на американця. Черевики закурені, мабуть, прийшов у долину пішки. Або скупердяга, або звичайнісінький турист. Од такого чайових ніколи не матимеш.

— Мені не дозволено розповідати, — відказав Абделад.

Літня пані краще збагнула, як викликати його на розмову. Потай тицьнувши монету в його брунатну руку, вона прошепотіла:

— Покажіть мені, голубе, фараонову скарбницю, я дам вам тоді три англійських фунти.

Абделад з жалем показав на землю:

— Усе засипано, міледі. Глибоко в землі..

Супроводжувач літньої пані встряв у розмову. Його вуса під довгим гострим носом настовбурчилися і стали схожі на щітку для черевиків.

— Ви, ви не смієте нам казки розповідати. У Луксорі навіть хлопець-ліфтер у готелі знає, що ви знайшли підземний палац, до якого веде таємний хід.

Абделад посміхнувся і стенув плечима:

— Хай хлопець-ліфтер покаже мені таємний хід. Я тоді щиро радітиму.

Наперед пропхався якийсь чоловічок. Сухорлява шия стирчала в нього з твердого коміра, наче тичка до квасолі. На горбатому носі тремтіло пенсне в золотій оправі.

— Де містер Картер? — збуджено вигукнув чоловічок. — Мені треба негайно з ним поговорити. Можу довести, що гробницю, яку нібито відкрив він, знайшов іще п'ятнадцять років тому сер Вільям Фліндерс Петрі.

Він оглянув юрбу, що його оточила, і пояснив, піднявши догори вказівного пальця:

— Авжеж, шановне панство! Вам запаморочили голови. Немає ніякої Тутанхамонової гробниці, бо її взагалі не було. Я можу і це довести.

Із шкіряного портфеля, повного книжок та рукописів, чоловічок видобув фоліант і переможно замахав ним у повітрі:

— Тут, на п'ятсот сорок другій сторінці, ви можете прочитати, що я сам написав про гробниці…

Поки чоловічок говорив, прибіг молоденький репортер, притьмом наставив фотоапарат на промовця і клацнув.

— Знову мені пощастило! — задоволено промурмотів він. — Я й не сподівався так швидко знайти Говарда Картера.

Потім він теж сунув монету Абделадові в руку:

— Це вам, любий друже. А тепер скажіть швиденько: скільки скринь із золотом знайдено в гробниці? Люди в Каїрі кажуть, начебто десять. А мені здається, скринь куди більше, чи не так?

— Там золота стільки, що стало б навантажити сотню віслюків, — відповів замість Абделада Ахмед Гургар. І, весело підморгнувши, додав: — А ці віслюки — родичі отих людей у Каїрі.

ЛЕДІ КАРНАРВОН НЕ ХОЧЕ ЧЕКАТИ

Напружено вдивлявся Картер у пароплав, що саме підходив до причалу Александрійського порту. Серед численних пасажирів, що стояли на борту пароплава, він досі не бачив того, кого так нетерпляче ждав. Знову витяг зім'яту телеграму: «Гадаю двадцятого прибути до Александрії. Карнарвон».

Невже лорд відклав подорож? Це означатиме знову нестерпне чекання. З п'ятого листопада дні тяглися наче в уповільненій кінострічці. А вночі думки не дають заснути. Чим стане для нього відкриття гробниці — поразкою чи тріумфом? Чи це Тутанхамонова гробниця, чи просто схованка?

Картер тихо застогнав. Якби не його зобов'язання щодо лорда Карнарвона, він уже кілька тижнів тому дізнався б про все напевне. Але лорд щедро сплачував усі видатки по розкопках і тому мав безперечне право бути присутнім, коли відкриватимуть гробницю. Тільки хай би вже нарешті приїхав!

Картерові паморочилося в голові, коли він згадував про ті стоси листів, телеграм, вітань і запитів з усього світу, що височіли на його письмовому столі. Він не міг собі пояснити, чому звістка про його знахідку дістала такий відгук в усьому світі. Адже він ще нічого не знайшов, крім запечатаного входу. Правда, з давніх-давен Долина царів вабила до себе туристів із різних, навіть далеких країн. Ще понад дві тисячі років тому грецькі й римські мандрівники відвідали й описали Бібан-ель-Мулук. Таємничі гробниці фараонів уже за тих часів збуджували уяву чужинців. І, власне, хіба не відбувалися в тій скелястій долині дивовижні пригоди? Сама тільки історія плюндрування гробниць могла б бути темою захоплюючого роману.

Які драматичні події сталися, наприклад, коли в скелі вирубали гробницю для фараона Тутмоса Першого! Головний царський будівничий того часу Інені у своєму життєпису, що він викарбував на стінах власної гробниці, хизуючись, повідомляв: «Я сам-один наглядав спорудження скельної могили для Великого володаря. Ніхто цього не бачив, ніхто цього не чув». Це означало, що всі робітники й невільники, які брали участь у таємній будові близько 1550 року до н. е., за наказом Інені замовкли навіки.

Та чи довго оберігався могильний спокій Тутмоса Першого? Його гробницю знайдено 1899 року. В ній стояв порожній кам'яний саркофаг…

Картер отямився від своїх думок. Юрба людей оточила його і потягла за собою. З трапа сходили перші пасажири. Носії кинулись їм назустріч, галасливо пропонуючи свої послуги. Торговці килимами кидали свій крам чужоземцям під ноги, вихваляючи його як найкращий, найкоштовніший, найдешевший у світі, і правили неймовірні ціни. Тубільні юнаки таємниче шепотіли: «Старожитності! Старожитності!» — і показували речі, в яких тільки наївний новачок не міг би розпізнати підробку. Гіди, наче бджолиний рій, оточували туристів. Міняйли силувалися перекричати один одного.

Картер, якого штовхали з усіх боків, нараз голосно гукнув. Лорд Карнарвон, спираючись на руку леді, шкандибав трапом униз. Ще здалеку він вітально підніс вільну руку.

— Картере, чортяко! То ви все-таки знайшли гробницю? Всі англійські газети пишуть про це небувале відкриття. Вітаю вас!

Леді сяяла.

— Містере Картер, я ніколи не забуду, що ви не відкривали входу до гробниці, чекаючи нас.

— Сподіваюсь, ми не зазнаємо розчарування, — пригнічено мовив Картер.

І раптом усі причаєні в ньому сумніви пробилися на волю.

— Ви не знаєте, міледі, як важко мені було в останні дні залишати вхід замурованим. Бували години, коли я ледве міг перебороти в собі нестримне бажання схопити лом і нарешті впевнитися, чия то гробниця.

Лорд глянув здивовано:

— На вашому місці я так і зробив би. Ви знайшли гробницю, тож маєте право на це.

— Не слухайте його, містере Картер! — крикнула леді. — Він залюбки полетів би сюди, аби якнайшвидше дістатися до Єгипту. А я останні ночі майже не спала.

— Це страшенно прикро, — промурмотів Картер. — Ви приїдете до Луксора тільки двадцять третього і поки влаштуєтеся…

Леді рвучко схопила Картера за рукав:

— Я не хочу більше чекати жодної хвилини. Одразу, як ми приїдемо, ви повинні відкопати вхід. Прошу, обіцяйте мені!

Тепер і Карнарвон схопив Картера за руку. І затряс її, наче юнак, що вже не може здолати свого нетерпіння.

— Любий друже, не треба мене катувати. Десятиліття чекав я на це велике щастя — побачити незайману гробницю. Тепер, коли ця мить наближається, нерви в мене не витримують.

Картер хатро всміхнувся.

— Мілорде, я асе зробив, аби вам не довелося чекати зайвої хвилини. Мій давній приятель Каллендер — ви, напевне, знаєте його — почне завтра вранці звільняти від щебеню сходи гробниці.

РОЗКРАДАЧІ ГРОБНИЦЬ!

«24 листопада 1922 року, 15-та година, — писав, гарячково поспішаючи, Картер у своєму нотатнику. — Ми звільняємо останні сходинка. Що я знатиму завтра о цій порі?»

Картер збирався писати ще далі, аж тут зойкнула леді Карнарвон. Вона тримала щось на долоні. Картер біг по сходинках. Скарабей!

Його вигребли із щебенем, який ще вкривав грунт до кісточок. Скарабей, цей священний жук давніх єгиптян, був вирізьблений із напівкоштовного каміння.

Картер покрутив у пальцях знахідку. На черевці жука-прикраси виднівся картуш фараона Тутмоса Третього.

Що це означало? Гробницю Тутмоса Третього знайшов іще Лоре 1898 року в скельній ущелині. А справжня могила була в долині!

— Тут у щебені повно череп'я, пане! — урвав Картерові плин думок Ахмед Гургар.

І ту ж мить доповів Гасан Авад:

— Глянь, пане, ось рештки поламаної скриньки із написами.

— «Ехнатон-Сменхкара», — хвилюючись, розшифрував Картер, а на іншому уламку прочитав — «Аменхотеп Третій».

Збентежений Картер вдивлявся в щебінь біля своїх ніг. Як попали сюди ці уламки? І хіба вони не свідчать, що його припущення, ніби знайдено Тутанхамонову гробницю, помилкове?

Предмети з іменами різних фараонів тут, на такій невеличкій площі, переконливо доводять, що це тільки схованка. Чудовий сон скінчився!

— Печатка, пане! Печатка отут, унизу! — вигукнув раптом Гургар, показуючи на щойно звільнену нижню частину замурованого входу.

Вже не сподіваючись побачити щось надзвичайне, Картер нахилився. І враз скам'янів, Чи не глузує з нього той сон? Він побачив на тиньку відбиток печатки фараона Тутанхамона!

Ледве здобувшись на слово, Картер обернувся до Карнарвона, що стояв трохи вище на сходах.

— Послухайте, — мовив він хрипким голосом і так, наче ввертався до когось із копачів. — Я гадаю, що ми знайшли… — голос йому урвався. Через силу перемігшись, він проказав — Мілорде, я вітаю вас — ви стоїте перед гробницею фараона Тутанхамона!

Розлігся радісний крик. Леді Карнарвон обіймала підряд Картера, Ахмеда Гургара і Гасана Авада.

З нетерплячістю, зовсім йому не властивою, Картер зажадав:

— Принесіть ліхтарі! Усі! Мені треба світла! Світла!

Його знову пойняв сумнів — а може, він все-таки помилився?

Та на долішній частині муру побачив ще одну печатку з тим же фараоновим ім'ям.

Чого ж він не звелів розкопувати далі ще кілька тижнів тому? Якби мур звільнили бодай на метр нижче, він побачив би Тутанхамонову печатку і не мучився б стільки безсонних ночей. Як все-таки успіх залежить од випадковості! Він підійшов упритул до найбільшого відкриття у своєму житті — і завчасно припинив роботу!

Ще і ще обмацував Картер променем ліхтаря весь мур. Завтра вранці треба розкрити вхід.

Завтра вранці? А чому не зараз? Навіщо фотографувати відбитки печаток, які вже раз ввели його в оману?

Хвилинку! Що воно за темна пляма нагорі в лівому кутку муру?

Промінь світла спинився нижче дерев'яної поперечини на печатці Міста мертвих.

Картер злякався. Пляма означала, що в тому місці мур колись проламали. Розкрадачі гробниць випередили його, можливо, на три тисячі триста років!

Нараз Картер збагнув, як могли уламки поховальних речей опинитися в щебені: злодії повикидали увесь непотріб просто тут, перед входом. Потім жерці або вартові Міста мертвих побачили вилом у стіні, замурували його і поставили знову печатки.

Якщо це припущення слушне, то не треба боятися найгіршого. Бо цей вилом був замалий, щоб крізь нього хтось міг повиносити великі речі.

Карнарвон і всі присутні нетерпляче ждали, поки Картер обстежував пляму на мурі. Його довге мовчання й нерухома постава ще дужче збільшили нервове напруження глядачів.

Леді Карнарвон не змогла вгамувати свого нетерпіння.

— Що ви там відкрили, містере Картер? Щось лихе?

— Благаю вас, скажіть же нарешті! — вигукнув і Карнарвон. — Мої нерви, на жаль, не зі сталевого дроту, а читати думки я не вчився.

Картер поволі обернувся і стомлено махнув рукою. Глянув ще раз на темну пляму і сказав, затинаючись:

— Гадаю, ми не повинні покладати ніяких… ніяких надто великих сподівань… Бо гробниця… ця гробниця не недоторканна.

— Тобто її теж пограбовано? — злякано крикнув Карнарвон. І підняв свій костур, наче хотів покарати невидимих грабіжників. — О кляті злодії! Завше вони випереджають нас! Жодна гробниця не уникла рук цих негідників.

Леді нахилила голову й крадькома витерла очі. Та Картер помітив.

— Не переймайтеся цим, міледі. Поки ми не взнаємо, що злодії тут наробили, немає причини журитися.

— Вам легко таке казати, — схлипувала леді. — Ви вже звикли знаходити пограбовані гробниці. А я чекала дива!

— Завтра ми знатимемо більше, — втішав її Картер. — Може, на нас чекає ще якась несподіванка.

Лорд стукнув костуром.

— Більше я нічого не сподіваюся. Пограбована гробниця досі тільки розчаровувала.

БРАМА ДО ТАЄМНИЦІ ВСІХ ТАЄМНИЦЬ

На верхньому з шістнадцяти східців, що вели вниз, до входу в гробницю, стояв Говард Картер і замислено крутив у руках олівець та розгорнений нотатник. Учора, двадцять п'ятого листопада, він не зробив жодного запису. А сьогодні записав тільки дату: «26 листопада». Що писати? Знову те саме: «Що я знатиму завтра о цій порі?» Безглуздо запитувати свою долю. Він покладав так багато надій на двадцять п'яте листопада, і так мало з них здійснилося.

Нарешті вхід виламано: вони побачили коридор, що вів кудись униз, але був геть забитий камінням, щебенем і дрібним кам'яним порохом, який утворився, ще коли вибивали гробницю в скелястому грунті.

В лівому горішньому кутку коридора, що був заввишки два метри, виразно виднілися сліди лазу, яким скористалися злодії. Те, що копачі знаходили тепер у щебені, не викликало особливого захвату. То були алебастрові вази, замки з печатками від скринь і рештки поховальних дарів. Напевне, грабіжники тягли з собою все, що здавалося їм більш-менш коштовним. Але наявність цього коридора принаймні доводила, що він закінчується якимсь більшим приміщенням. Це все, на що можна сподіватися. Отож аркуш у нотатнику за 25 листопада лишився чистий.

Картер сунув нотатник до кишені. Він не відчував ні втіхи ні розчарування. Сьогодні був такий самий день, яких багато збігло в його житті. Він познаходив чимало підземних скельних комор, тільки ніколи ще розкопки не обіцяли так багато, як тепер. Завжди Картер знаходив те, що певною мірою уявляв собі заздалегідь: порожні саркофаги, трохи поховальних речей і написи, що свідчили: тут знайшов собі місце вічного спочинку фараон такий-то.

А ці розкопки хвилювали його неймовірно. Вчений картав себе без упину: навіщо так поспішився, навіщо вчинив так безвідповідально — охоплений нестримною радістю відкриття, попросив лорда Карнарвона приїхати до Єгипту. Той не злякався ні втоми, ні видатків далекої подорожі, а тепер стоїть перед видовбаним у скелі коридором і, мабуть, подумки кляне божевільного Говарда Картера.

А лорд Карнарвон саме підіймався сходами. Своїм виглядом він викликав співчуття: одяг, обличчя, ба навіть костур — усе біле від куряви. Він посварився костуром і сердито крикнув:

— Гей, Картере! Що ви робите тут, нагорі? Чи у вас буйволячі нерви? Я так хвилююся, що ледве дихаю, а ви нічого не робите, аби мене заспокоїти. — Він благально простяг руку. — Любий давній друже, скажіть мені, нарешті, скільки треба ще часу, щоб дістатися кінця коридора?

Картер збентежено дивився на сповненого відчаю лорда. Він чекав докорів і прокльонів, а Карнарвон виявляв тільки нетерпіння шукача, що сподівається знайти казкові скарби.

— Мілорде, вам треба трохи відпочити, — почав умовляти Картер. — Курява — це отрута для ваших легенів.

— Яка там отрута! — гримнув лорд. — Зимові тумани в Англії куди шкідливіші для легенів, ніж трохи куряви тут. І що робити нагорі? Дивитися в небо? Мені більше до вподоби бути там, унизу. І в мене таке дивне відчуття, наче сьогодні відбудеться щось особливе в моєму житті.

«А в моєму — ні», — хотів сказати Картер, та саме цю мить з коридора почулися притлумлені вигуки. Леді Карнарвон і Ахмед Гургар вибігли на сходи.

— Ми розкопали ще одні двері з печатками! — крикнула леді.

— Йди сюди, пане, йди! Брама до таємниці всіх таємниць чекає, щоб ми розкрили її! — збуджено гукав Гургар.

Стрімголов кинувся Картер сходами вниз. Перечепився через купу ріні, а тоді ще довелося притиснутись до стіни, щоб пропустити робітників, які несли на головах повні коші зі щебенем. Нарешті він опинився перед «брамою до таємниці всіх таємниць». Цей вхід, на відстані десяти метрів од першого, був точнісінько такий самий. У лівому горішньому кутку тут теж виднілася темна пляма.

Леді Евелін торкнулась до неї рукою.

— Отут злодії пролізли всередину гробниці, — несміливо прошепотіла вона. — І цей вилом теж замуровано й опечатано. Не можу уявити, що відтоді минули тисячоліття і що я перша людина, яка по такому довгому часі торкається цієї печатки Міста мертвих. — Нараз вона обернулася до лорда — А в тебе немає відчуття, ніби час спинився? Мені здається, я була тут, коли ставили ці печатки. — Вона пильно глянула на Ахмеда Гургара, на Абделада й Авада. — Ті люди могли мати точнісінько такий самий вигляд. Брунатні, з темними мрійливими очима…

І дивно! Ахмед Гургар згорнув руки на грудях і схилився перед леді.

— Твоїми устами промовляють духи наших прабатьків, — сказав він арабською мовою. — Вони дозволили тобі знайти сюди дорогу, бо ти гідна побачити те надзвичайне диво, що вони створили колись, за сивої давнини. Твоя душа відчує таке щастя, наче сам всемогутній відчинить перед тобою браму до раю.

— Що Гургар сказав? — спитав лорд Карнарвон. — Я зрозумів ледве кілька слів.

— Він напророчив леді Карнарвон, що вона побачить щось надзвичайне, — пояснив Картер, усміхаючись, але удавати веселого йому не дуже щастило.

Надто багато обіцяв Гургар. Завжди, коли щось хвилювало Картера, він силувався бути зовні спокійним. Та побачивши ще один замурований вхід із царськими печатками, Картер не міг приховати хвилювання. Хоча минули тисячоліття відтоді, як останні люди покинули гробницю, але повітря, яким вони дихали, зосталося те саме. Час наче спинився тут, за цією «брамою». Минуле ставало сучасністю.

— Чого ви ждете? — прошипів лорд. — Візьміть зубило і пробийте нарешті стіну,

У гарячковому нетерпінні він схопив зубило й молот і всунув їх Картерові в руки. Той кивнув і хутко оглянув людей, що стояли навколо. Від неймовірної напруги лорд Карнарвон прикусив нижню губу. Леді застигла, наче антична мармурова статуя. Робітники-єгиптяни дивилися незворушними очима, як боги їхніх предків.

Що сподівалися всі побачити за цим замурованим входом? Казкові скарби? Може й так. З давніх-давен уяву людей окриляли, чудодійно вабили сховані в землі скарби. Хіба сам Картер не відчував того збудження, що охоплює кожного дослідники, коли він знає, що наближається до розкриття таємниці? Шаноблива побожність пойняла його від думки, що за якусь мить він переступить поріг тисячолітньої гробниці. Та чи має він право порушувати спокій мертвого фараона?

— Містере Картер, прошу вас, не зволікайте… — прошепотіла леді.

Він глибоко зітхнув, звільняючись від усіх думок. Глухо задуднів мур під ударами молота.

Позаду леді Карнарвон хтось бурмотів незнайомою мовою. Озирнувшись, вона побачила Хада Гасана, що підняв догори лице з заплющеними очима і склав молитовно руки.

Вона бачила також, як Картер одвертав голову і мружив очі, ховаючи їх від куряви й дрібних скалок. Про що він думає? Обличчя його виказувало тільки увагу до роботи.

Від муру відколовся чималий шмат, упав. Темна пляма вгорі поменшала. Тепер стало видно, як припасоване каміння. Між ним із скреготом врізалося залізо. Ось захитався і полетів додолу камінь, за ним ще один.

Далі зубило попало в порожнечу. Вони пробили мур у тому самому місці, де пробивали його в давнішу грабіжники. З темного отвору линуло в коридор гаряче сухе повітря.

Картер відступив на крок. Краплини поту зросили йому чоло. Він скидався на хірурга під час складної операції.

Гургар послужливо підскочив до нього:

— Що тобі треба, пане? Може, інший інструмент?

Картер похитав головою і, пошпортавшись у кишені, видобув звідти свічку й сірники.

— Навіщо це? — спитав хрипким голосом лорд. — Хіба не досить ліхтарів?

— Авжеж, авжеж, — нетерпляче буркнув Картер. — Та я хочу перевірити, чи не йде з отвору якийсь ядучий газ.

Пломінець свічки легко заколивався в гарячому струмені повітря, але не згас. Тоді Картер схопив лом і заходився збільшувати отвір.

Нарешті він спинився і встромив туди лом. Ніщо не чинило опору залізові.

У мертвій тиші, яка запала після ударів молотом, було тільки чути, як уривчасто дихає Картер. Гургар хотів був забрати в нього інструмент, але від хвилювання не стиснув рук, і лом та молот упали додолу. Рука в нього тремтіла, коли він віддавав Картерові свічку.

Картер міцно зціпив зуби. Він ніяк не міг подолати страшенного неспокою, все тіло проймав нервовий дрож.

У найближчі хвилини все з'ясується!

Хтось схопив його за руку й прошепотів:

— Присвітіть, нарешті, всередину, я вже не можу витримати цього клятого чекання!

«Навіть коли я відчую розчарування, то не маю права виказувати його», — подумав Картер, тоді підняв свічку догори й просунув крізь вилом. Якусь мить він придивлявся до пломінця, що тихо коливався в повітрі, потім перевів погляд туди, за мур, де панував нічний морок. Збігло кілька секунд, поки очі, засліплені свічкою, призвичаїлися до темряви. Поволі з неї виступали обриси дивовижних тварин з роззявленими пащами та звірів-чудовиськ страхітливих розмірів.

Що більшало коло перед поглядом Картера, то дужче витягувалося в нього лице й ширше розплющувались очі. Все здавалося галюцинацією. У нього, мабуть, гарячка, здоровій людині таке не привидиться. Вчений міцно притис до очей пальці, аж стало боляче, а тоді знову глянув за мур.

Скрізь блищало золото!

Звірі-чудовиська були насправді. А ще мистецьки розмальовані скрині, оздоблені золотом крісла, статуетки, вази, чорні шафки. Он там — безладна купа поперекиданих повозів, мисливські й бойові фараонові колісниці, прикрашені золотом і самоцвітами.

— Чи ви щось бачите? — боязко спитав лорд Карнарвон.

Його голос повернув Картера з казкового царства.

— Бачу! Бачу дивовижні речі! — озвався він і вільною рукою знову затулив очі.

Дивовижні речі надто приголомшили Картера.

Хтось вихопив у нього з рук свічку. Хитаючись, наче сновида він поплентався коридором назад. За його спиною пролунав вигук захвату. Він не звернув на це уваги. Йому треба було залишитися хоч на кілька хвилин самому, аби збагнути щойно пережите.

Таких скарбів не знаходив ще жодний археолог світу. Тих звірів-страховищ із блискучого золота, що від них на стіни лягали чудернацькі тіні, досі можна було бачити тільки на рельєфах, які прикрашали колони храмів. Ніхто не вірив, ніби вони могли існувати насправді. А який неймовірно гарний фараонів трон!

Картер спинився. Золотий трон виник в його уяві надзвичайне виразно. Трон стояв під балдахіном, в якого за бічні частини правили дивовижні, казкові постаті, що він їх прийняв за галюцинацію. Тепер він пригадав також, що золоті страховища мали голови нільських мешканців — гіпопотамів. А трон — який це був прегарний витвір давньоєгипетського мистецтва! Жодний музей у світі не міг би похвалитися таким скарбом. І цей покій повнісінький тих скарбів, наче фараон звелів принести сюди всі оздоби свого палацу. Це, безперечно, найбагатша знахідка в історії новітньої археології.

Але чи справді це — гробниця? Чого він так вважає? Стіни ліворуч і праворуч мали тільки сліди грубої обробки. Ні рельєфу, ні малюнків, ба навіть жодного напису! Та ще й незвично короткий коридор. Усі входи до інших гробниць у Долині царів пишно оздоблені. Сцени з життя фараонів розповідають, яких вони перемагали ворогів, яку діставали здобич. А тут — тільки голе каміння, обтесане бронзовим інструментом. Отже, вони натрапили, мабуть, на схованку з поховальними речами фараона Тутанхамона.

— Там, праворуч, між двома великими статуями, є ще один замурований хід!

Вигук леді Карнарвон вивів Картера з задуми. Невже йому тільки причулось? Є ще один замурований хід?

І справді: поміж двома, завбільшки з людину, статуями, що мали золоті фартушки, золоті сандалі та золоті змії на чолі — священний знак, — виднілася стіна, а на ній виразно виступали обриси замурованого входу. Ба навіть стояли печатки! Отже, за тією стіною є ще одне приміщення, а може й кілька.

Першою думкою Картера було виламати цей вхід і нарешті пересвідчитись, що це — гробниця. Потім він подумав про свою відповідальність як ученого. Кожний крок у приміщенні, повному скарбів, має бути заздалегідь підготовлений. А тут усе поперекидано! Навіть новачок у галузі археології збагнув би, що всі речі тут хтось поскидав на купу у величезному поспіхові. Грабіжники, що за давніх-давен пробралися сюди, нещадно трощили скрині, бабралися в одягу, повикидали все з шафок, порозбивали шухляди, вази, алебастрові дзбани. Скрізь валялися уламки, череп'я. Чого ті люди нищили все, що траплялося їм під руку? Чи вони тут за щось побилися? А може, грабіжників зненацька заскочили вартові? Якби ці речі могли говорити, про що вони розповіли б?

ФАНТАСТИЧНІ ЧУТКИ

У кумедному відчаї Картер затулив собі вуха. З самісінького ранку його штурмували питаннями. Що він спершу робитиме? Даватиме вказівки чи відповідатиме на телеграми, які надходять з усіх кінців світу? Буде нумерувати знайдені старожитності й водночас складати каталог чи спершу подбає про засоби їх збереження?

Фотограф Гаррі Бартон зажадав фотоматеріалів, адже всі без винятку предмети в гробниці треба сфотографувати. Терпляче ждав репортер лондонського «Таймса». Надійшли хімікати для збереження поламаних і пошкоджених речей. Автомобілем привезли тридцять два сувої полотна, вату та ящики з іншими пакувальними матеріалами.

На один раз усього було забагато. Вже кілька тижнів роботи було стільки, що люди страшенно втомилися. Шостого грудня лорд Карнарвон із дочкою виїхали до Англії. Каллендер працював невтомно, Алан Гардінер наче змагався з ним. Давній Картерів друг експерт Мейс теж геть знесилився, а роботи щодалі більшало.

Вхід до передпокою перетнули залізними ґратами. Гробниця фараона Сеті Другого правила за лабораторію, де провадили копітку роботу: тут ладнали поламані речі з Тутанхамонової гробниці і готували їх до транспортування. Вдень і вночі усю місцевість навколо розкопок охороняли три загони солдатів, державні вартові та найдовіреніші робітники.

Увесь край, здавалося, охопила лихоманка. Від Александрії вгору по Нілу до перших водоспадів з уст в уста передавали неймовірні, казкові історії. У найновішій з них ішлося про те, що три літаки вночі таємно приземлилися в Долині царів, а потім, ущерть наладовані золотими скарбами, знялися й полетіли над пустелею.

Тільки в одне ніхто не вірив — що кожну, навіть найдрібнішу річ з передпокою вчені старанно перемальовували, фотографували, вимірювали, випробовували на міцність, перш ніж вона діставала номер і потрапляла до каталога. Тільки по тому річ дбайливо загортали у вату і ладнали в дорогу — до Каїрського музею.

Ця робота по впорядковуванню скарбів тривала вже кілька тижнів, але безліч старожитностей ще ждали своєї черги. Ось знову прибіг Мейс:

— Ходіть-но, Картере, сюди, у скрині дід купою одягу ми знайшли дещо надзвичайно цікаве.

Картер вагався. Репортер газети «Таймс» уже кілька годин чекав на нього. Один славетний європейський археолог хотів оглянути скарби, що їх приготували вже для лабораторії. Сьогодні мав вирушити новий транспорт, а Лукас, фахівець-хімік, просив подивитися список хімікатів, потрібних йому для роботи.

— Чи справді ваша знахідка така цікава? — спитав Картер, нерішуче поглядаючи в напрямку лабораторії.

Мейс схопив його за руку.

— Ви повинні піти туди! За восьму частину цієї знахідки будь-який музей Європи чи Америки дав би цілий статок.

Він потяг Картера до передпокою гробниці й показав на довгасту хустку, зав'язану вузлом. Мабуть, колись фараон носив її як шарф, а потім урядовці чи жерці Міста мертвих, наводячи в гробниці лад після нападу злодіїв, недбало засунули ту хустку до скрині. Тепер її розв'язали, і всі побачили вісім масивних золотих перснів з кольоровими інкрустаціями, що належали фараонові Тутанхамону; два персні навіть правили йому за печатки.

Як сталося, що грабіжники забули ці коштовності? Зрозуміло, що хтось з-поміж них знайшов ці персні і, кваплячись, зав'язав у хустку. Але чого ж потім він викинув той вузлик? Адже ці персні становили скарб, який і за тих давніх часів легше було продати, ніж, приміром, золоту статуетку, що від неї Каллендер знайшов десь у кутку тільки підставку.

— Ви, мабуть, думаєте те саме, що і я, — мовив Мейс. — Якби ми дізналися історію цих восьми перснів, ми збагатили б археологію… На жаль, можна тільки уявляти, що саме тоді відбувалося.

Картер зітхнув.

— Авжеж, тільки уявляти, на жаль. Я весь час згадую розкішну лускату прикрасу, яку нам довелося старанно зібрати по частинах. Чому вони опинилися в різних скринях і шухлядах? Хто розірвав цю коштовну річ? І навіщо?

— Мені здається, тут спалахнула бійка через ту прикрасу. Кожний злодій хотів, либонь, забрати її собі. Тож вони й билися, поки роздерли на шматки. Відтак кинули їх, а люди, що згодом наводили тут лад, недбало засунули ті шматки, разом з іншими речами, до найближчих скринь чи шухляд.

— Послухайте-но, Мейсе, що я пропоную, — вигукнув Картер. — Називаймо надалі всіх грабіжників, що плюндрували гробниці, якимсь одним іменем. Ну, припустімо, Менафтом. А був він… та хоча б ремісник із фараонових мистецьких майстерень.

— А, ви маєте на думці історію розкрадання гробниці з часів Рамсеса Дев'ятого?

— Саме так. Історія спійманих грабіжників вкарбувалася мені в пам'ять, бо колись я перекладав для власної втіхи папірус, в якому розповідалося про цю судову справу. Тому папірусові три тисячі років, і він докладно передає судовий процес. Тоді спіймали вісьмох злодіїв.

— Їх відшмагали подвійними різками по руках і ногах, щоб видобути в них зізнання, — додав Мейс.

— Так розповідає папірус. А далі йдуть ті зізнання: «Ми знайшли божественну мумію фараона. На шиї в нього була низка амулетів і золотих прикрас, обличчя закрите золотою маскою, а вся божественна мумія фараона вкрита золотом. Ми здерли золото з божественної мумії цього бога та амулети з прикрасами».

— Стривайте, мені щось спало на думку, — перепинив Картера Мейс. — Уявімо собі таке: ті вісім перснів і луската прикраса, що їх ми тут допіру знайшли, належать до коштовностей, які були здерті з мумії Тутанхамона.

Картер збентежено глянув на запечатаний вхід поміж двох статуй-вартових. Те, що зберігалося там, за стіною, коштувало Картерові не одної безсонної ночі. Скільки разів він був уже близький до того, щоб виламати цей вхід, хоча ще не всі скарби з передпокою вивчено і запаковано.

Але те, що тільки-но сказав Мейс, викликало в нього лихе передчуття.

— Мейсе, — прошепотів Картер, не зводячи очей зі стіни, — якщо ваше припущення слушне, то наші найкращі сподівання не здійсняться. За тією стіною ми знайдемо тільки порожній саркофаг.

— Але ж ви взагалі не вірили, що це гробниця, — здивувався Мейс. — Відколи ви змінили свою думку?

Картер задумано прикусив нижню губу.

— Я дійшов такої думки, коли вивчав знайдені тут речі, які ще лежать у бічній коморі. Згадайте-но поперекидані фараонові колісниці, а насамперед — порожні алебастрові дзбани, що стояли в отому кутку. Лукас піддав хімічному аналізові рештки того, що містили в собі дзбани. Чи вам відомо, що там було?

— Пахучі мастила й олій.

— Звідки ви знаєте? — здивувався Картер.

— Мені розповів Лукас. Він сказав також, що його особливо тішить можливість зробити аналіз мастил та смоли, які давні єгиптяни використовували, бальзамуючи померлих фараонів.

— Усі ви фантасти, — сердито мовив Картер. — Завжди марите новими дивами, коли найбільше диво вже сталося на ваших очах. За останні двісті років жодна людина не бачила стількох витворів мистецтва, скільки ми познаходили тут. Чого ж ви прагнете ще? Може, золотої труни, такої, яку зламали грабіжники за часів Рамсеса Дев'ятого?

Мейс показав на запечатану стіну:

— Поки ми не знаємо, що там, за нею, можна сподіватися найнеймовірнішого. А вам, Картере, я б не радив бути таким недовірливим. Доля винагороджує тільки відважну людину. І саме ви довели це всьому світові, коли так уперто йшли до своєї мети. Адже в існування Тутанхамонової гробниці ніхто, крім вас, не вірив.

Він весело всміхнувся, побачивши зажурене Картерове обличчя.

— Так, так, тепер ви вдаєте школяра, що нашкодив, замість урочисто мені пообіцяти… — Мейс замовк і стукнув себе по лобі. — Я згадав — ми ж не докінчили вигадки. Тож як зватимуть чоловіка, що втілюватиме всіх давніх грабіжників? Менафтом?

Картер сердито махнув рукою:

— Облишмо це. Коли я бачу ту пляму внизу на стіні, в мене зникає будь-яке бажання жартувати.

— А в мене — ні! Бо ця пляма виказує місце колишнього вилому. І наш хитрий Менафт ніколи не пробив би тієї дірки, якби не знав, що за стіною сховано казкові скарби.

— Ви гаки фантаст, коли вірите в це, — сердито озвався Картер і пішов.

Мейс гукнув йому навздогін:

— Ви забули за вісім перснів і прикрасу. Звідки Менафт міг їх узяти? Тільки з фараонового саркофага. Чи ви іншої думки?

Та Картер уже пішов з передпокою.

Надворі до нього кинувся репортер газети «Таймс»:

— Містере Картер! Ви повинні мені нарешті сказати, коли відкриєте усипальню. Весь світ напружено чекає цієї події. Мій шеф шле телеграму за телеграмою, а я не знаю, що відповісти.

Картер співчутливо розвів руками.

— Щиро сказати, я і сам цього не знаю. Сподіваюсь, що навесні ми скінчимо нашу працю в передпокої, тоді засипемо вхід щебенем, і наступної зими…

— Боже милостивий! — вигукнув нажаханий репортер. — Гадаю, ви не кажете цього серйозно? Чи ви насправді хочете, щоб людство майже рік чекало найбільшої сенсації століття?

Картер стенув плечима.

— Хто може знати наперед, чи це справді буде сенсація? Все залежить від того, що залишив нам Менафт.

Журналіст збентежено глянув на вченого і схопив олівець.

— Хто такий Менафт, містере Картер? Я ніколи не чув про цього чоловіка. Він археолог? Провадить тут розкопки? Ваш співробітник? Де я можу його знайти?

— Стривайте, стривайте! — засміявся Картер. — Менафт — вигадана особа. Можливо, так звали когось із грабіжників, що на їхні сліди ми натрапляємо скрізь — і в передпокої, і в бічній коморі.

Журналіст витер спітніле чоло.

— Ви щось приховуєте від мене, містере Картер! Благаю вас, скажіть мені правду: де той Менафт сховав золото, викрадене з гробниці? Ви давно вже знайшли його схованку, правда? — Він щось швидко записав у своєму нотатнику, водночас питаючи далі:— Чи в нього були помічники? Скільки? Хто, крім вас, знає їхні імена?

— Тільки всемогутній бог, — відказав Картер. — Але я не певен, чи хтось на небі розповість вам про те, що відбувалося тут три тисячі триста років тому.

Репортер дивився, нічого не розуміючи, потім відтягнув двома пальцями комір, що раптом став йому затісний.

— То золотий скарб насправді зник? — затинаючись, спитав він. — Це неймовірно. Я сподівався дати читачам нашої газети принаймні опис того скарбу.

— Послухайте! — серйозно сказав Картер. — Якщо ви неодмінно хочете описати якийсь скарб, то ходімте зі мною до лабораторії. Я покажу вам найчудовіший скарб, що стоїть поміж інших, теж чудових речей.

Не цікавлячись, чи йде за ним репортер, Картер подався до гробниці Сеті Другого, що правила їм за лабораторію. Він був певен, що своїм запрошенням ощасливив лондонського газетяра, бо до лабораторії він майже ніколи не запрошував сторонніх людей. Нараз йому схотілося, щоб цей чоловік, який, подібно до незліченної кількості інших відвідувачів, повірив у балачки про неймовірні золоті скарби, тепер збагнув значення справжнього скарбу — витвору мистецтва. Та коли Картер показав репортерові справжнє диво — прегарно розмальовану скриню, — то побачив в очах у репортера тільки подив.

— Правда, ви не сподівалися побачити таку прегарну річ? — спитав Картер, сприйнявши той подив за німий захват. — Придивіться-но до мисливських сцен угорі: Тутанхамон, стоячи на своїй мисливській колісниці, стріляє з лука в диких звірів, мешканців пустелі. Чи бачите ви газелей, диких віслюків, страусів та гієн? А тут, на бічній поверхні скрині, — яка барвиста картина бою! Фараон переслідує переможених ворогів. Гляньте на юрбу воїнів, що тікають знеможені, поранені. Здається, що коні, запряжені в фараонову бойову колісницю, от-от розтопчуть їх копитами. Вам доведеться взяти лупу, щоб роздивитися деталі, яких так багато на малюнку, хоч він займає обмаль місця. І не забудьте: ця скриня на одяг — перша річ такого типу, що дає нам уявлення про незрівнянне мистецтво давнього Єгипту!

Та Картер говорив даремно. Репортер оглядався навкруги, ніби чогось шукав.

— А що було в скрині? — спитав він, глянувши відсутнім поглядом на Картера. — Мабуть, надзвичайні скарби, чи не так?

— Авжеж, — кивнув Картер. — Там лежали чудові речі. Зверху — сандалі, сплетені зі стеблин папірусу й очерету, під ними — фараонові шати, прикрашені перлинами й самоцвітами. Далі — теж вбрання, на одному виткано три тисячі золотих розеток. Крім того, в скрині лежали парадні сандалі, визолочений підголовник та інші речі, і всі — зразки високого мистецтва. На жаль, одежа була в жахливому стані. Певне, ті, хто приходив сюди навести лад після грабіжників, у страшенному поспіхові повкидали речі сяк-так до скрині. А за кілька тисячоліть ці речі опинилися в жалюгідному стані. Більшість шат порозпадалися в наших руках. Довелося деякі речі спершу обробляти рідким парафіном, а потім уже виймати зі скрині. Уявляєте собі, які то були б чудові музейні експонати, коли б речі лежали, старанно складені в скрині?

Репортер кивнув, сказав «так-так» і знову став байдужо роздивлятися навколо.

— То нічого коштовнішого за це ви не знайшли? — спитав він нарешті. — Я маю на увазі речі зі щирого золота. Розумієте, наші читачі прагнуть чогось особливого, чогось фантастичного.

Картер закусив нижню губу. Йому шкода стало кожної хвилини, що їх він змарнував на цього чоловіка, байдужого до мистецтва. Вчений залюбки викинув би його геть звідси, якби той не репрезентував однієї з найбільших газет у світі.

— Послухайте, я знаю, про що ви можете повідомити своїх читачів, — мовив ущипливо Картер. — Якби цю скриню виставили на аукціоні перед директорами музеїв і всіма збирачами старожитностей, які тільки є в Америці, її можна було б оцінити в півмільйона доларів, а продати за два чи навіть за три мільйони. Це вас влаштовує?

— Звичайно! — вигукнув репортер і щось швидко надряпав у нотатнику. — Чи маєте ще в такому плані щось цікаве для мене, містере Картер?

— Так, ходімте сюди! — буркнув похмуро Картер. — Ось фараонів трон. Щоб купити його, не стане всього золота світу.

— Та невже? — щиро здивувався репортер. — На троні начебто небагато золота, чого ж він коштує так дорого?

— Хіба ви не маєте очей? — гнівно вигукнув Картер. — Придивіться до поручнів. Їх утворюють увінчані коронами змієвидні богині-захисниці, що своїми крилами огортають фараонове ймення. А оті лев'ячі голови з карбованого золота, це ж неперевершені витвори мистецтва.

— З карбованого золота? Чудово, про це читачам цікаво буде дізнатися, — промурмотів репортер, а тоді показав на спинку трона. — А ці постаті, вони теж…

— Так, під три чорти, вони теж золоті. Я не знаю красивішого зображення царського подружжя на витворах мистецтва останнього тисячоліття. Ліворуч сидить сам фараон Тутанхамон, гарний, як молодий бог. Перед ним стоїть його дружина Анхесенамон і змащує йому плече. — І ніби пояснюючи сліпому, яке враження справляє цей витвір давнього мистецтва, Картер повів далі майже благальним тоном: — Скільки життя вклав митець у рухи цих рук! Схожа на дівчинку цариця, сповнена несміливої шаноби і водночас ніжності, торкається плеча свого божественного чоловіка. В лівій руці вона тримає чашу з пахучим олієм. І над обома сяє яскраве сонце. Його проміння, здається, пронизує високе подружжя. Подивіться: обличчя в обох вкриті червоною емаллю, вони наче пломеніють. Прикраси на головах зроблені з бірюзової емалі. А зверніть увагу, як виблискують сріблом їхні шати, як міняться всіма барвами орнаменти, інкрустовані кольоровим склом і карнеолем. Який же сліпучо-гарний був цей трон, коли його несли з майстерень до царського палацу!

Завваживши, що репортер швидко записує в своєму нотатнику, Картер полагіднішав.

— Не забудьте також сказати, — повів учений далі, — що трон з його прикрасами дає нам добре уявлення про політичні й релігійні суперечки під час владарювання Тутанхамона. У написах на троні згадуються обидва фараонові ймення — Тутанхатон і Тутанхамон. Атон, сонячне коло, був єдиний бог, кого звелів шанувати фараон-єретик Ехнатон. Тож, можливо, юний фараон був іще прихильником культу сонця, коли для нього робили цей трон.

— Дуже цікаво, — промурмотів репортер і підвів очі з нотатника. — Ви кажете, цей трон не має ціни? А я все-таки гадаю, що за якусь певну суму його можна було б купити.

— Я вже вам казав, що такої суми немає. Його знайдено тут, отже, як і всі інші знахідки, він належить Каїрському музею.

— Так, але знайшли його ви, а лорд Карнарвон фінансував розкопки.

— Але ми не шукачі скарбів, любий пане, ми — археологи, що провадять розкопки для науки, для її дальшого розвитку.

Репортер замислено похитав головою.

— Цього я ніколи не збагну — жодної винагороди за стільки років праці!

— Моя винагорода більша, ніж ви гадаєте, — усміхнувся Картер. — Я люблю все, що гарне, гідне поваги і по-справжньому мистецьке. І я насмілююся сказати: ще нікому до мене не випадало бачити стільки прегарного. А може, це ще не все.

Репортер знову схопив олівець.

— Ви сподіваєтеся ще знайти тут щось надзвичайне?

Олівець заважав Картерові. Він сухо відказав:

— Я не сподіваюся знайти золоті скарби, як вам, може, здається; їх позабирав Менафт. Та я гадаю — ще якісь витвори мистецтва подарують мені велику радість.

Репортер підозріливо зиркнув на вченого і попрощався. Йдучи, він постукував олівцем себе по губах і бурмотів:

— Хіба можна йому вірити? Це ж неймовірно, щоб розумний чоловік роками грабався в землі заради кількох старожитностей. Певне, він знайшов таке, про що не хоче нікому розповідати. Еге, а винуватий в усьому, мовляв, клятий Менафт. І той зовсім не небіжчик, а десь живе собі й тішиться, що Картер допоміг йому обдурити весь світ.

ЗОЛОТА СТІНА

За кілька хвилин замурований вхід до, усипальні буде пробитий. Запрошені гості посідали в розставлені навкруги крісла. Тут зібралися урядовці і вчені. Шемріт їхніх голосів, рипіння крісел, шурхіт ніг — усе дуже нагадувало той приглушений гомін у класі, що передує початкові уроків.

Перед запечатаною стіною, що відділяла передпокій від іншого, ще невідомого приміщення, було зведене східчасте риштовання. Коли в супроводі Каллендера і Мейса ввійшов Картер, запала тиша. Лорд Карнарвон підвівся, виявляючи пошану до вірного співробітника. Та його сподівання, що Інші гості наслідуватимуть цей приклад, не справдилося.

Якийсь сивий бородань у золотих окулярах нахилився до свого сусіди й проказав:

— Інсценовано все блискуче. Картер розуміється на тому, як створити напруження в залі. Мені здається, ніби я сиджу в театрі перед початком прем'єри.

Прикрашені орденом груди сусіди затремтіли від притлумленого сміху.

— Будемо сподіватися, що ця прем'єра не скінчиться погано для постановника. Хто відає, чи не зазнаємо ми розчарування, коли стіна впаде?

— Я готовий до найгіршого, вельможний паяє, але навіщо стільки галасу? Здається, шановний Картер сподівається знайти там незайманий саркофаг. А таких; уже взагалі немає. Це може підтвердити будь-який солідний єгиптолог.

Добродій з орденом підніс поволі руку, наче згоджувався з цим і водночас просив дати йому спокій.

Говард Картер узяв молот. Кинув швидкий погляд на своїх помічників, ніби просив: «Побажайте успіху». І вдарив по стіні. Шматки тиньку розлетілися навсебіч по передпокою. Гості в перших рядах боязко примружилися, дехто нахилив голову.

Мейс прошепотів Каллендерові на вухо:

— Коли Менафт похазяйнував там, за стіною, як тут, у передпокої, то хай його душа вічно горить ясним вогнем у пеклі.

— Я волів би краще тримати його за карк, щоб одразу скрутити йому в'язи, коли він забагато там нашкодив.

Мейс замовк. Перший камінь упав додолу. Посипався тиньк. Картер кивнув помічникам, підкликаючи їх до себе. Виникла небезпека, що каміння падатиме всередину замурованого приміщення. Треба було його обережно розхитувати. Щоразу, коли Картер вбивав зубило в стіну, чувся такий тріск, наче ламалися кістки.

Збігали хвилини, чверті годин. На підлозі поволі росла купа щебеню й каміння.

Сивий бородань голосно позіхнув.

— Прошу не заважати містерові Картеру! — обурено зауважив лорд Карнарвон.

Старий глузливо посміхнувся і ліниво махнув рукою — мовляв, навіщо так нервувати?

Удари молотом залунали частіше. Каллендер і Мейс піднялися вище, аби допомогти Картерові обережно вийняти зі стіни важку брилу. Вони ще не встигли покласти її долі, як почули над собою неголосний вигук. Водночас глянувши вгору, вчені побачили, що Картер нахилився вперед і прикипів очима до отвору в стіні. Схопив мерщій шнур електричної лампи, притяг її до себе і присвітив усередину.

На його обличчі засяяв відблиск золота.

Глядачі зірвалися з місць. Залунали здивовані вигуки.

Вузенька смужка золотої стіни яріла їм у вічі.

Лорд Карнарвон кинувся наперед.

— Що воно таке? Картере? Що означає та стіна?

Картер поволі обернувся до лорда. Неймовірно збуджений, він хотів щось сказати, силувався щось вимовити, але голос йому відмовив.

Гості оточили риштовання, галасували, жестикулювали. Кожен хотів дізнатися, що означає та золота стіна.

Мейс і Каллендер вилізли вище. Від погляду на золоте диво їм забило подих.

Картер заходився швидше бити по замурованому входу.

Робітники-араби почали накладати каміння і щебінь у коші. Робили це так обережно, наче виносили коштовні старожитності.

Щодалі виразніше вимальовувалася перед очима присутніх золота стіна. Здавалось, вона затуляє собою весь простір за тим замурованим входом. Учений із сивою бородою навіть виліз на стілець, нервово поправляв окуляри й мурмотів:

— Це найбільше диво, яке коли-небудь довелося бачити людині. Що воно таке? Двері? Так, так, напевне, двері… Гм, можливо, це вхід до усипальні.

Він глянув на сусідів, наче хотів почути від них підтвердження свого здогаду.

Та ніхто не прислухався до його мурмотіння. Всі були надто захоплені власними здогадами.

Місцевий урядовець вдивлявся в золоту стіну, і на його темному обличчі єгиптянина відбивалося побожне зворушення. Пальцями він нервово крутив ґудзика на мундирі, аж поки одірвав його, і той покотився по підлозі. Урядовець тільки глянув відсутнім поглядом собі на руки.

Двоє панків в урочистому чорному вбранні мало не зіткнулися, скочивши на один стілець. Обидва забули перепроситися, бо саме в цю мить додолу впав видовбаний великий уламок, і всі побачили один бік таємничої золотої стіни. Він був покритий блакитною емаллю, що теж світилася і в поєднанні з мерехтливим золотом створювала чародійне видовище.

Тихий гомін прокотився поміж глядачів. Хтось голосно мовив:

— Боже-світе, це ж схоже на браму до раю!

Робітники, що виносили щебінь, з подиву стали. Один поклав собі руку на чоло і молитовно схилив голову. Інший араб прошепотів:

— Всемогутній аллах благословив мене, коли дозволив глянути на таке диво!

Знову додолу посипалися каміння й тиньк. Приголомшені робітники взялися за лопати.

Нараз, мов за командою, Картер, Каллендер і Мейс спинилися, їхні погляди зустрілися. Ледве знаходячи слова, затинаючись, Картер сказав:

— Я гадаю… Ми думали саме це…

Мейс мовчки кивнув. Каллендер глибоко перевів дух.

— Так, я теж гадаю, що це передня стіна величезного саркофага. Всередині ми знайдемо звичайний саркофаг.

Лорд Карнарвон пройшов наперед і простяг обидві руки Картерові.

— Вітаю вас, Картере, ви знайшли ще одне диво світу. Такої краси люди не бачили тисячоліття.

Останній камінь, що боронив вхід до усипальні, упав. Мейс хотів був ступити крок уперед, та Картер шарпнув його назад. На порозі усипальні, що її підлога виявилася трохи нижча, у тому місці, де колись пролізли злодії, лежала купка барвистих намистин.

— Це діло Менафтових рук, — гнівно прошепотів Картер.

Тоді нахилився і почав збирати всі намистинки, одну по одній.

Гості непокоїлися. Сивий бородань знову нервово поправляв окуляри.

— Що це означає? — сердито буркотів він. — Це безприкладна нетактовність. Нам кортить побачити усипальню, а Картер збирає намисто. Чи довго він примусить нас чекати?

Нарешті Картер підвівся і взяв лампу, розмотуючи подовжувальні шнури. Картер уже мало не ступив до усипальні, та нараз обернувся, наче щось згадав вельми важливе.

— Прошу вас, лорде Карнарвон, йти зі мною, — сказав він так голосно, щоб усі чули. — Вам передусім належить честь побачити саркофаг фараона Тутанхамона.

Допомагаючи лордові зійти до усипальні, Картер шепнув йому:

— Якщо ви можете молитися, то зробіть це зараз. Бо я дуже боюся, що грабіжники зняли руку і на цей казковий велетень саркофаг.

— Ви гадаєте, що його вже відчиняли?

Картер стенув плечима і промурмотів щось незрозуміле. Перед ними здіймалася бічна стіна велетенського саркофага, поцяткована по краях магічними знаками, що мали оберігати мертвого фараона від злих духів. Картер поволі пройшов уздовж стіни й не міг здобутися на слово, щоб вимовити свої почуття.

Це диво з визолоченого дерева сягало майже три метри заввишки і заповнювало приміщення понад п'ять метрів у довжину і понад три метри у глибину. Поховальні дари лежали в проходах поміж саркофагом і скельними стінами. Картер обережно їх обминав.

З передпокою долинав збуджений галас гостей, наче далекий гуркіт прибою. А тут, в усипальні, сяяв незгасним золотим блиском небачений шедевр, що його створили тисячоліття тому великі митці.

Лорд Карнарвон спинився. Його погляд блукав по рельєфах і магічних знаках, завмирав на фаянсових інкрустаціях, що мерехтіли блакитним сяйвом, і знову охоплював із шанобливим подивом усю величезну саркофагову стіну. Десятиліття витрачав він великі кошти на розшуки схованих гробниць. Деякі знахідки робили його щасливим, деякі розчаровували. Але це диво мистецтва у тисячу разів винагородило його за всі клопоти, втому і прикрості. Воно перевершувало все, що часто ввижалося йому у снах. Де на світі знайдено щось подібне? Правда, можна було скласти собі приблизне уявлення про вигляд такого саркофага, бо в давнину їх зображували на пам'ятниках. Але тепер лорд Карнарвон бачив його насправді й дотиком руки міг упевнитись, що не снить.

Картер знову потяг лампу з довгим шнуром і завернув за ріг. Перед ним здіймалася східна стіна саркофага. Серце нестримно калатало йому в грудях. Картер побачив масивні стулки дверей, і йому перехопило віддих. Двері були зачинені на засув.

Хвалити бога! Саркофаг не пограбовано!

Ні! На підлозі валялася поламана печатка…

Це діло Менафтових рук.

Саркофаг сплюндровано!

Приголомшений, болісно розчарований вдивлявся Картер у печатку на підлозі. Отже, його позбавлено найкращої винагороди. Жадоба золота перемогла в грабіжниках страх перед священним місцем вічного спочинку фараона. Цей саркофаг не криє ніяких таємниць. Мабуть, всередині стоїть кам'яний саркофаг, уже пограбований, а в ньому, можливо, лежить сплюндрована мумія.

Картер поклав лампу і, не плекаючи ніякої надії, відсунув засув. Стулки дверей розчинилися так легко, начебто їх зачинили кілька днів тому.

Лорд Карнарвон нахилився вперед. Дивний вигук, схожий на зойк, вирвався йому з уст. Перед очима постало нове диво — двері другого визолоченого саркофага.

Ці двері були замкнені!

На металевих засувах висіли міцно прив'язані печатки Міста мертвих і печатка фараона Тутанхамона!

Лляне покривало, поцятковане золотими квітами, ховало від очей саркофаг, нагадуючи зоряне небо. А тут, перед дверима, просто на землі, стояли прегарні алебастрові вази.

Картер дивився, і очі в нього блищали від сліз. Голос уривався:

— Ми знайшли незайманий саркофаг!..

Більше він не міг нічого сказати.

Лорд Карнарвон витер рукою чоло і мовив:

— Неймовірно, що мені дано пережити стільки надзвичайного!

СМЕРТЬ ЛОРДА КАРНАРВОНА

Телеграма випала Картерові з рук. Він дивився, але нічого не бачив, не міг збагнути щойно прочитаних слів: лорд Карнарвон помер.

Зараження крові від москітового укусу. Три тижні неймовірних страждань — і смерть…

Як могла доля так безжально урвати йому життя саме перед найвищим тріумфом, який будь-коли випадав археологам? Минулої зими, після відкриття третього, а потім і четвертого золотого саркофага, лорд Карнарвон стояв перед знову засипаним до наступного сезону входом, стояв згорнувши руки, як людина, що навіки прощається зі своїм найкращим другом.

Чи він уже тоді передчував, що життя його незабаром згасне?

ПРИКРОЩІ

Картер гнівно зіжмакав листа єгипетського урядовця. Нескінченним суперечкам про передачу леді Карнарвон концесій на розкопки не було кінця-краю. В Тутанхамоновій гробниці роботи припинилися на півтора року. Здавалося, смерть лорда Карнарвона об'єднала всіх, хто заздрив Картерові, в єдиний хор виючих шакалів. А чого тільки не закидали Картерові! І повільне ведення робіт, і непривітне ставлення до відвідувачів гробниць, і неввічливість до репортерів газет та інші дурниці.

Насправді ж він діяв із сумлінністю археолога, свідомого, що навіть найдрібніша знахідка може бути важливою деталлю в історії археології. А незліченні туристи, що їх зловтішно надсилали до нього каїрські урядовці, аж ніяк не полегшували роботи. Зрештою Картерові остогидли невпинні тортури. На знак протесту він із своїми співробітниками припинив вивчення гробниці,

Пойнятий гнівом, Картер дивився на лист, що валявся долі. В листі повідомлялося, що надалі Картерові заборонено входити до Тутанхамонової гробниці.

Отака була дяка. Неймовірні скарби запевнили Каїрський музей. І тими коштовностями, що не мали ціни, музей збагатився завдяки відкриттю Говарда Картера. А тепер йому заборонили входити до місця його наукових досліджень!

У кімнату нечутно зайшов Ахмед Гургар. Обличчя в нього було сумне.

— Пане, я знову приніс погану новину. Сьогодні з самого ранку сотні туристів товчуться в нашій гробниці. Налетіли туди, як сарана. А найгірше те, що всі вони мають офіційний дозвіл. Хай аллах покарає тих лицемірних брехунів, що завдають тобі стільки прикрощів!

— Що робити, Ахмеде! — зітхнув Картер. — Часом буває, що в якійсь країні до влади приходить кілька горлачів і обіцяють народові рай на землі. А замість нього влаштовують пекло.

— Твоя правда, пане. Я побував у тому пеклі, як пішов солдатом на війну. Але де тепер ті горлачі? Попали, либонь, у справжнє пекло. Кажу тобі, пане: людей, що тепер чинять тобі зле, аллах скоро покарає. Вони щезнуть, наче піщинки, що їх розвіяв вітер у пустелі.

ОСІРІС — ТУТАНХАМОН

Картер стояв замислившись перед великим саркофагом. Чудові митці тільки з допомогою бронзового інструменту виточили його із суцільної брили шляхетного жовтого кварциту — півтора метра заввишки і стільки ж завширшки та майже три метри в довжину. Масивне віко, здавалося, вічно оберігатиме фараонів спокій. Але напоготові вже стояв підйомний кран, щоб підняти віко.

Як було б добре тепер, коли нарешті відкривається остання таємниця цієї гробниці, знати, що серед глядачів стоїть вірний друг і помічник — лорд Карнарвон. У думку не клалося, що лорд помер. В його смерті винні не тільки москіти, але й пережиті хвилювання. Вони підірвали йому здоров'я, зробили його організм безборонним перед отрутою. А де поділися всі зависники й горлачі? Їх наче вітер розвіяв. Пророцтво Ахмеда Гургара справдилося. З новими урядовцями в Каїрі порозумітися буде легше.

І Картер знову стоїть перед саркофагом, пойнятий тим самим почуттям, як і під час його відкриття. Вчений був безмежно схвильований тоді, як зняли печатки з дверей золотого саркофага, як стулки дверей розчинились і присутні побачили кам'яний саркофаг. Усі мовчки прикипіли очима до нього. Жовтий кварцит мерехтів золотом. Чотири богині на ріжках розпростерли свої руки-крила, наче боронили мертвого фараона від нападу живих.

Як довго працювали різьбярі над цим саркофагом? Місяці? Роки? І яку дістали винагороду? Як їх звали?

Картини на скельних стінах усипальні нічого не розповідали про них. На східній стіні зображено фараона Ейє в жрецькій леопардовій шкурі. Він урочисто складає шану Тутанхамонові, що по смерті перевтілився в бога Осіріса. На північній стіні сам небіжчик стоїть перед богинею неба Нут. А малюнки на західній та південній стінах зображували Тутанхамона з його покровителем, що обіймав бога підземного царства. Обабіч стояли Ісіда й Анубіс, вартівник мертвих.

Імен митців ніде не можна було знайти. Вони, творці саркофагів і всіх дивних поховальних дарів, були, певне, для можновладців такі незначні особи, як і вся армія невільників та робітників, що споруджували гробницю. Тільки фараони, жерці й високі урядовці могли сподіватися, що по смерті житимуть ще на тому світі. А тих, хто «забезпечували» їм цю приємність, ховали в безкраїх пісках пустелі.

Зарипіли коловороти. Сам того не завваживши, Картер дав знак піднімати віко. Воно загойдалося в повітрі — дванадцять центнерів каменю!

Гості — вчені й представники уряду — посунули вперед. Вони сподівалися побачити нове диво і тепер були розчаровані: лляні покривала ховали від очей щось безформне. Невже це була труна з мумією?

Чи була вона дерев'яна, грубо зроблена й пофарбована, як ті труни, що їх знаходили в могилах жерців та урядовців? Ні, цього не могло бути. Прегарний кварцитовий саркофаг мав зберігати щось напрочуд коштовне.

Зняли перше лляне покривало, тоді друге і нарешті обережно третє.

На кам'яному ложі спочивав у блискучій красі молодий золотий бог!

Осіріс — Тутанхамон!

Обличчя з важкого золота, здавалося, застигло ще за життя. Знаки на його чолі — шуліка і змія — втілювали царську владу над обома державами — Верхнім і Нижнім Єгиптом.

Золоті руки, схрещені на грудях, тримали берло й бич — символи божественності.

Наче живі, дивилися очі з алебастру й обсидіану, а дуги брів з лазурового скла були підняті, наче трохи з подиву.

Та Картера найдужче зворушило інше — китичка квітів, що лежала на чолі біля царських ознак. Чи її поклала сюди юна вдова Анхесенамон, прощаючись із своїм чоловіком? Чи вірний друг або прислужник?

А на визолоченій дубовій труні-тулубі виднівся напис:

«О мати Нут! Простягни наді мною свої крила, як вічні зорі!»

Глибоко зворушений, Картер відвернувся. Даремно лунав той хвилюючий заклик до богині неба Нут. Незабаром цю труну відвезуть до музею, і там її оглядатимуть незліченні юрби цікавих туристів.

Світло лампи згасло. Всі подалися навшпиньках до виходу. Не чулося навіть шепоту.

А надворі над ними розпросторилася сліпуча блакить єгипетського неба, точнісінько така, як і тоді, коли провід жерців, урядовців і рідних ішов за труною фараона Тутанхамона. Три тисячі триста років тому? Ні, здавалося, того самого дня. Минуле ставало сучасністю. Тутанхамон увічнив себе в скарбах.

МЕНАФТОВА ТАЄМНИЦЯ

У чому річ? Троси так натяглися, наче труна була не з визолоченого дерева, а кам'яна.

Картер іще раз перевірив троси. Ще майже рік тому, коли підіймали першу труну, він звернув увагу на її величезну вагу. Але тоді загадку було розгадано. Труна містила в собі ще одну труну, такий самий витвір мистецтва неперевершеної краси. Однак друга труна не могла ховати в собі ще якоїсь труни, бо сама була ледь-ледь більша за людину. Невже фараон — карлик? Але картини на стінах свідчили, що Тутанхамон був звичайного зросту. Мистецтво того часу завжди прагнуло відтворювати природні розміри.

Повільно опускалася труна на заздалегідь підготовлений цоколь. Золоте фараонове обличчя дивилося на стелю суворо і спокійно.

Руками, що тремтіли з нетерпіння, Картер і його помічники прикрутили по боках труни металеві штифти, зачепили за них троси й підняли віко.

Під рожевим покривалом вимальовувалися обриси третьої постаті Осіріса — Тутанхамона. Тільки золоте обличчя фараона-бога не було закрите. Риси обличчя здавалися ще більш юними й людяними, ніж у тих двох постатях-трунах. Золото блищало, наче тільки вчора його відполірували майстри. З допомогою яких інструментів зроблено цю довершено гарну маску? Як надали їй такої форми?

Чи в двадцятому столітті, що славиться своїми літаками, радіо та іншими дивами техніки, знайдеться бодай один такий золотар, здатний створити щось подібне з суцільного шматка золота? Це юнацьке обличчя, сповнене шляхетної величі, було зворушливо гарне.

Картер не міг вимовити й слова. Кожний звук знищив би урочистий спокій цієї миті. Повернувшись до фотографа Бартона, вчений показав на прегарне намисто з перлин і квітів.

Бартон кивнув. Він теж був так схвильований цим застиглим у золоті юнацьким обличчям, що не міг здобутися й на слово.

Тепер Картер нарешті міг зняти покривало. Він уже простяг руку, та враз завагався. Надто важко було йому знімати лляне покривало. Чи це не знущання з мертвого?

І все-таки він повинен це зробити. Наука прагнула довідатись, як за давніх часів ховали фараонів. Він, Картер, став тим обранцем, кому випало щастя відкрити перший саркофаг, другий, третій, четвертий. І тепер він не міг приховати свого відкриття. Не міг і не хотів.

Ці дива були надто величні. Він повинен подивитись останній.

Його пальці стисли край полотнини, повільно потягли її геть.

Очі в Картера широко розплющилися.

У неземній красі лежав перед ним бог із щирого золота! Обличчя не було маскою. Викута із суцільного золота постать була прикрашена витонченими візерунками, а нижню частину тулуба обіймали крилаті богині.

Який незрівнянний витвір мистецтва! Хіба існують на світі слова, здатні відтворити таку красу?

Здавалося, навіть час затамував подих.

Ледь чутний шемріт голосів долинув до Картера. Він одірвав очі від золотого бога і побачив перед собою обличчя робітників, що чекали його знаку.

Восьмеро чоловіків підняли золотий вантаж.

Чи не було серед них когось на ім'я Менафт?

Картер провів по обличчю рукою.

Менафт… Чи жив він насправді?

Чи його звали якось інакше?

Ніхто і ніколи про це не довідається.

Content

Брукнер Карл Золотий фараон

Карл Брукнер  ЗОЛОТИЙ ФАРАОН Гробниці. Шукачі пригод. Дослідники

РОЗКРАДАЧІ ГРОБНИЦЬ

ТРИ ТИСЯЧІ ТРИСТА РОКІВ ТОМУ

ЗАЧАРОВАНА КРАЇНА НАД НІЛОМ

НАПОЛЕОНОВЕ ВІЙСЬКО ПРЯМУЄ ЧЕРЕЗ ПУСТЕЛЮ

ГРЕНАДЕР АНДРЕ СІМОН ЗНАХОДИТЬ ЧОРНИЙ КАМІНЬ

ЖАН-ФРАНСУА ШАМПОЛЬЙОН РОЗГАДУЄ ІЄРОГЛІФИ

БЕЛЬЦОНІ — ШУКАЧ ПРИГОД, ДОСЛІДНИК І РОЗКРАДАЧ ГРОБНИЦЬ

ЛЕПСІУС РЕКОНСТРУЮЄ МИНУЛЕ

ГРАБІЖНИКИ І ВЧЕНІ В ГОНИТВІ ЗА ОСТАННІМИ ГРОБНИЦЯМИ ФАРАОНІВ

ХТО ТАКИЙ ТУТАНХАМОН?

ГОВАРЦ КАРТЕР ШУКАЄ ГРОБНИЦЮ ФАРАОНА ТУТАНХАМОНА

ЛОРД КАРНАРВОН ЩИРО ВРАЖЕНИЙ

ПЕРША ЗНАХІДКА

ДИВНА КАМ'ЯНА БРИЛА

АХМЕДІВ СОН

РОЗКОПКИ ТРИВАЮТЬ

АБДЕЛАД ЗБИРАЄТЬСЯ ШАХРАЮВАТИ

ДИВНЕ ПОБАЖАННЯ ЛЕДІ КАРНАРВОН

СХОВАНКА В ЗЕМЛІ

ВИРІШЕНО В АНГЛІЇ

НЕЗНАЧНИЙ УСПІХ

НАЩАДКИ ТИХ, ЩО БУДУВАЛИ ПІРАМІДИ, БУНТУЮТЬ

ВТРУЧАЄТЬСЯ ФЕЛЬДФЕБЕЛЬ

ДОРОГА ДО ПІДЗЕМНОГО СВІТУ

ПЕЧАТКА МІСТА МЕРТВИХ

СОТНЯ ВІСЛЮКІВ, НАВАНТАЖЕНИХ ЗОЛОТОМ

ЛЕДІ КАРНАРВОН НЕ ХОЧЕ ЧЕКАТИ

РОЗКРАДАЧІ ГРОБНИЦЬ!

БРАМА ДО ТАЄМНИЦІ ВСІХ ТАЄМНИЦЬ

ФАНТАСТИЧНІ ЧУТКИ

ЗОЛОТА СТІНА

СМЕРТЬ ЛОРДА КАРНАРВОНА

ПРИКРОЩІ

ОСІРІС — ТУТАНХАМОН

МЕНАФТОВА ТАЄМНИЦЯ