Фріч Альберто Войтєх

Високий Мисливець

Альберто Войтєх Фріч

ВИСОКИЙ МИСЛИВЕЦЬ

Пригоди серед індіанців кадувеїв

Переклад з чеської ОЛЕГА МИКИТЕНКА

Художник ЗДЕНЕК БУРІАН

Перекладено за виданням: А. V. Fric. Dlouhy lovec. Statni narladatelstvi detske knihy. Praha, 1955.

Розділ перший

ЗВИЧАЇ ДЖУНГЛІВ

— Скажіть, Караї, чому ви завжди ходите в червоній сорочці? У ній ви схожі на ката, якого я бачив на малюнку в одній книжці про середньовічні катівні. Дуже цікава книжка, та коли читаєш її, волосся стає сторч. І тільки-но я побачу вас у цій червоній сорочці, у мене мороз пробігає поза спиною, — ущипливо мовив швейцарець Родольфо Велькер, сидячи увечері біля багаття в таборі таких, як і він сам, мисливців на ягуарів.

Кожен мисливець обрав окрему місцинку для ночівлі і влаштовував собі кубельце, як хотів і умів. Дехто мав спальний мішок. Що ж до Велькера, то він вдовольнявся тим, що нагрібав купу листя й загортався в нього, а як накрапав дощ, притулявся ближче до товстелезного дерева і накривав голову сідлом. Ті ж, у кого були протимоскітні сітки, ховалися від дощу під ними. Сітки були такі густі, що пропускали тільки перші краплини дощу, а потім просякали вологою, і вода вже не проходила крізь них. З усіх мисливців лише англієць Джуліус і Караї жили в наметах. Трохи осторонь розташувалися тубільні мисливці — скромні, тихі люди, у яких були погано навчені собаки.

Повернувшись з полювання, кожен розкладав багаття і готував собі їжу — пік чи варив добуту дичину. Утамувавши голод, усі сходилися до вогнища перед наметом Караї перекинутися словом і відпочити після напруженого дня, а тоді йшли спати, щоб набратися сил для завтрашнього полювання. Збиралися щоразу біля намету Караї. Можливо, тому, що господар був дуже гостинний. Перед його наметом на вогні завжди кипіла вода, посудина з гарбуза — калабаса була наповнена свіжим листям мате, а довкола багаття стирчало з землі кілька шпичаків, на яких смажилася дичина. Тут радо вітали всіх. Кожен, не чекаючи запрошення, міг підкріпитись, якщо був голодний, а посудина з гарячим мате ходила по колу, і кожен підсипав собі свіжого листя, якщо йому здавалося, що чай недостатньо крутий.

Часто траплялось, що дехто з мисливців повертався зовсім без здобичі. Чи то мисливське щастя не всміхалось їм у ті дні і жодна звірина не підходила на постріл, а чи, навпаки, лови були успішні і мисливець, поспішаючи оббілувати ягуара, вже не встигав уполювати щось собі на вечерю. А в Караї завжди було вдосталь їжі. Він не захоплювався полюванням на ягуарів і з більшою охотою вистежував оленя чи дикого кабана. Цього разу полювання на хижаків теж не тішило його. Та й змоги не було по-справжньому взятися до цього. Адже він мав тільки двох псів. Гарних, розумних, породистих мисливських псів, які зосталися від його колись чудової зграї. Зосталися живі лише тому, що він не взяв їх із собою тоді, як полював на ягуара-людожера, і тепер беріг цих псів — пускав на ягуарів тільки тоді, коли був певен, що з ними не станеться нічого лихого.

У Барранко Бранко до старого поміщика Мальгейроса зібралися найкращі мисливці, які зійшлися з найвіддаленіших місцевостей. Мальгейрос мав славу великого багатія і ще більшого скнари. Він не дозволяв жодному мисливцеві ногою ступити на свою землю. Тим часом у його величезному маєтку — фазенді розвелася сила ягуарів, вони завдавали йому таких збитків, нападаючи на худобу, яка вільно паслася в пампасах, що поміщик змушений був дозволити відстріл хижаків. Принаймні він дав оголошення про це. За кожного вбитого ягуара обіцяно волику винагороду, значно більшу, ніж звичайно бувало в Бразілії. Це й привабило мисливців з далеких країв.

Та коли вони, прибувши, дізналися про умови полювання, обличчя в них зробилися кислі. Мальгейрос хотів не тільки позбутися хижаків, а ще й заробити добрі гроші. Він обіцяв платити по два фунти стерлінгів за кожною впольованого ягуара, але вимагав, щоб йому віддавали шкуру з кігтями й препарованим черепом, а таку шкуру, проїхавши вгору по течії Парагваю до міста Корумби або вниз до Асунсьйона, можна було продати значно дорожче, ніж за два фунти. По річці Парагваю в ті часи ходили маленькі пароплави, тягнучи за собою плоскодонні човни — чатас, на яких мандрівні торгівці — чатерос возили свої товари, торгуючи ними в селищах на узбережжі. Чатерос давали за шкуру багато менше, ніж Мальгейрос, та ще й розплачувалися не грошима, а товарами. І все таки мисливці вважали, що це вигідніше, ніж умови Мальгейроса. Вони воліли взяти лише один фунт за знищення ягуара, а шкуру продати за півфунта, але продати кому і де хотіли. Мисливці не люблять, коли обмежують їхню свободу.

Однак тільки Караї і Джуліус могли продавати шкури за повну ціну, бо підтримували зв'язки з містом. Саме через це Джуліус не пристав на умови поміщика та й взагалі не зважав на них. Тим більше що в нього були особливі стосунки не тільки з хазяїном фазенди, але і з його дружиною. Джуліус єдиний серед мисливців мав право в разі скрути підстрелити для себе щось із поміщицького стада.

Караї ж відхилив умови Мальгейроса, пояснивши, що полює тільки зрідка і не за винагороду, а задля втіхи. Верхи на коні він часом по кілька днів бродив із своїми двома псами по диких лісах і неозорих пампасах, заїжджаючи досить далеко від табору, аж до Орлиних Гір і в передгір'я Бодокенів, певно, чогось шукаючи. Про те, що він шукав, Караї не казав, і ніхто не наважувався запитати його про це. У джунглях не люблять нав'язливості, тут свої звичаї. Кожен мисливець добре знав, що якби він порушив їх, то відповіді все одно не дістав би, зате йому довелося б забути дорогу до гостинного багаття.

Решта мисливців були невдоволені, але все-таки прийняли умови. Нічого іншого їм не лишалося. Багато хто приїхав здалеку, дехто йшов кілька місяців пішки, в дорозі витратив усі патрони й геть обірвався, а Мальгейрос давав на завдаток і набої, і одяг. Крім того, вони сподівалися, що зрештою якось пошиють у дурні скнару-поміщика: віддадуть йому гірші шкури, а кращі вивезуть нишком собі. Як саме зробити це, вони, правда, не знали, бо фазенда Барранко Бранко на півдні межувала з дикими джунглями, а на сході до неї підступали гори, яких, казали, не перейти, а якби хто й перейшов, то потрапив би в суворий і малонаселений край. На півночі була територія індіанців кадувеїв. З ними жоден мисливець не хотів стикатися, бо індіанці останнім часом не мирили з Мальгейросом, який відібрав у них половину земель і пограбував їхні стада. На заході текла річка Парагвай. Це був головний торговельний шлях. Але що з того, коли в мисливців не було човна. Крім того, по річці весь час нишпорив поміщицький катер, снував по ній то вгору, то вниз. І все ж таки мисливці не втрачали надії якось обвести круг пальця старого Гарпагона.

Родольфо Велькер, який зажерливістю не поступався Мальгейросові, уже в перший день, коли мисливці отаборилися, сказав:

— Від мене він не дістане ні шерстинки, ні пазура. Цей старий здирник сподівається, що ми з шкури будемо лізти, змагаючись, хто більше вполює, а він з того матиме зиск! А мені чхати на славу переможця. Хай репетує, що я найнікчемніший мисливець на берегах Парагваю, який не здолає уполювати й котеня, хай дорікає, що я заборгував йому за порох і свинець, хай! Я й не збираюсь платити йому за той препаскудний порох, та й свинець добрий тільки тому, що його не можна зіпсувати. Я йому не принесу жодної шкури! Хтозна, який гандж він знайде на ній і на скільки знизить ціну, коли дійде до розрахунку. От Джуліус, той буде пнутися, щоб справити враження на Мальгейросову чорномазу, він і купить у нас усі шкури, і, гадаю, заплатить непогано.

Це було нечуване порушення звичаїв джунглів, і всі вже чекали, що нахабний швейцарець дістане від здоровенного Джуліуса добрячого прочухана. Тубільні мисливці підсіли ближче до багаття, але не наважувалися втрутитись у розмову. Англієць, який мав репутацію забіяки, зачеплений за живе, уже ладен був зірватися на ноги, проте, опанувавши себе, тільки промовив, посміхаючись:

— Облиште, Родольфо, ви нахабний, як блощиця, і надокучливий, мов земляний кліщ. Шкода тільки, що вас не можна розчавити, як їх, бо від вас не залишиться й мокрого місця. Ви користаєтеся з того, що немічні й напівсліпі і кожен вважає для себе за ганьбу зв'язуватися з вами. Проте ваша думка слушна. Я поміркую і, можливо, справді відкуплю у вас гарні шкури, заплативши на півфунта більше, ніж Мальгейрос. Але шкури мають бути щонайкращі.

Сварка була попереджена, і Велькер, який уже зіщулився, чекаючи удару, трохи посміливішав і знову почав теревенити:

— Ви, Джуліусе, купите все, не тільки те, що вполюю я, а й те, що захочуть продати із своєї здобичі інші. Ви боягузливі, як бразільська пташка гокко, ви марнолюбні і живете тільки із своєї слави найспритнішого на парагвайських берегах мисливця на ягуарів, власника найкращої зграї собак і найбільшого знавця джунглів. Але — між нами — всі ми добре знаємо, що цю славу ви на дев’яносто відсотків здобули, скуповуючи шкури. А купували ви їх за мідний гріш у всяких бідолах, на крові яких добряче заробляли. Ви візьмете все, що ми вам принесемо, і добре заплатите! А якщо нам пощастить уполювати щось особливе, то ви заплатите, скільки ми скажемо, бо тут не тільки ви можете купити мисливську здобич. Це вам не Болівія, де бідний мисливець змушений брати те, що йому дають такі, як ви.

Джуліус спокійно посмоктував люльку, немов усе те, що казав Велькер, стосувалося зовсім не його. А коли той нарешті замовк, байдуже сплюнув у вогонь. Проте він добре зрозумів, куди хилить швейцарець.

— Кого ви маєте на увазі? — запитав Джуліус. — Хто тут іще може купити у вас шкури? Може, думаєте, хтось купить їх, щоб поставити намет на Бодокені? А як він їх туди доставить потай від Мальгейроса? Та й хто взагалі в цьому краї має гроші? Чи, може, сподіваєтеся, що чатеро на своєму човні одвезе вас аж у гори?

— Занадто багато питань одразу, — повагом відповів Велькер. — Але мені здається, ви не подумали, що тут є Караї. Я не зазирав до нього в кишені і не знаю, чи є у нього зараз гроші, але він має кредит! До того ж, як знаєте, він приятелює з дикунами. Вони перенесуть йому через індіанські землі аж до Ріо Набілеке все, що хочете. У нього є власні човни, і кожен пароплав на річці, досить Караї подати знак, зупиниться і візьме його на палубу. Мальгейрос може тільки скреготати зубами, позираючи на нього із свого корита, та й то здалеку. Правда Караї? Ви ж купите у мене шкуру, якщо мені пощастить підстрелити щось справді гарне?

Це прозвучало так переконливо, що Джуліус відразу збагнув: у нього з'явився небезпечний суперник.

— Ви, Велькере, бридкий проноза і завжди намагаєтеся когось обдурити. Невже, Караї, ви й справді будете зі мною суперничати? — звернувся він до Високого Мисливця.

Караї маленькими ковтками пив мате з калабаси, яку йому подав приятель-індіанець Отонте, і дивився в огонь, наче й не чув питання. Потім спроквола сказав, звертаючись до швейцарця:

— Ваші розрахунки, Велькере, побудовані на піску. Вам невигідно продавати мені шкури. Коли я полічу, скільки ви вже заборгували мені за ті роки, відколи ми знайомі, і зажадаю повернути все до копійки, то ви залишитеся голі, навіть якщо вам дуже пощастить на полюванні. До того ж я сподіваюсь і сам підстрелити якогось ягуара і, якщо то буде гарний звір, вивезти шкуру на сідлі. З полювання я поїду не через Барранко Бранко. За місяць в індіанському селі Шувараді під Бодокенами жнива, і вождь Байджокігі запросив мене на велике свято обжинок. Звідти я подамся через індіанську землю аж до кордону. Наші коні, мій і Отонте, якось уже довезуть туди той вантаж. А там чекатиме мій компадре [1], якому я подам димовий сигнал.

— Навіщо вам, Караї, обтяжувати свого коня? Те, що ви вполюєте із своїми двома нещасними псами, легко піднесе і кінь вашого слуги, а той може й пішки пройти. Це йому не зашкодить. Та й взагалі, то ганьба, що ви дозволяєте якомусь індіанцеві їздити на коні, кращому, ніж у будь-кого з нас.

— Джуліус правду казав, що ви нахабні, як смердюча блощиця, — озвався дон Пабло. — Як ви смієте паплюжити так друзів Караї? А самі безсоромно користуєтесь їхньою гостинністю, бо коли Караї буває на полюванні або десь у горах, Отонте стереже його намет і гостинно приймає вас.

— Але ж він виявляє мені гостинність, частуючи не з своїх припасів, а з припасів Караї! Це велика різниця. Індіанець — то індіанець, дикун — то дикун, а хто служить іншому — той слуга, а не приятель. Тим більше з такою зизоокою пикою.

Індіанець тільки добродушно всміхався і поглядав краєм ока, очікуючи, що на це скажуть інші. Дон Пабло скочив на ноги, та Караї вгамував його запал:

— Слуга, Велькере, це той, хто служить за плату. Якщо мене не зраджує пам'ять, це ви брали плату за кожну дрібницю; яку вам довелося мені зробити. А хто допомагає людині задарма — той не слуга, а друг!

— Гм, отже, по-вашому, слугою був я? — наїжачився старий. — Я — слуга, а дикун — друг!.. І це кажете ви, білий? Та чи ви справді білий?

— Так, Велькере, ви завжди були моїм слугою, коли дозволяли собі брати плату за послугу, і колір вашої шкіри справи не міняє. Чи, може, вважаєте, що різниця саме в кольорі шкіри?

Усі довкола багаття голосно засміялися, глянувши на блискучу коричневу шкіру індіанця з племені чамакоків і порівнявши її з брудною і зморшкуватою шкірою старого. У кольорі, справді, не було ніякої відмінності. І саме це розлютило швейцарця. Дон Пабло спробував перевести розмову на інше. Це був мовчазний і добродушний чоловік, який не любив сварок, особливо ж, коли бачив, що вони можуть кепсько скінчитися. Проте він почав не з того, з чого треба було.

— Вам нічого не варто облаяти будь-кого, Велькере, але про собак Караї ви вже краще б мовчали. Коли я дивлюся на ваших псів, мене аж жаль бере.

— Атож! — втрутився в розмову низенький італієць Нене Фіорі, котрий досі слухав суперечку тільки здаля і чекав нагоди, щоб і собі дошкулити старому, якого ніхто не любив. — Адже ті створіння, що їх Велькер водить за собою, власне, і не собаки, а тільки собачі душі — кістки та шкура. Він так виганяє їх на полюванні, заощаджуючи порох і кулі, але йому й на думку не спадає підстрелити козу, щоб вони хоч раз нажерлися. — І лукаво додав: — Коли ваші собаки, Велькере, виють на місяць, вони завжди спираються на якесь дерево, щоб не звалитися від виснаження на землю.

— Хоч я й не люблю індіанців, — долив масла в огонь парагваєць Алонсо, — але ж Отонте…

Велькер не дав йому договорити. В нападі люті він уже не думав про те, що його тут не люблять і навряд чи хто заступиться за нього, коли дійде до бійки з підступним метисом. І хоч на нього нападали з усіх боків, не шкодуючи дошкульних слів, швейцарець накинувся на Алонсо:

— Ти не любиш індіанців, бо в твоїх жилах тече дев'ять десятих індіанської крові! Тобі є чого соромитись, бо сам ти з отих найпаскудніших індіанців, що пропонують своїх жінок білим людям. Як ти взагалі смієш сидіти з нами біля багаття та ще й втручатися в нашу розмову, ти, індіанський покруч! Ану, геть звідси до таких, як сам!

Навколо багаття запала тиша. У джунглях краще не кидати таких образ, а коли вже хто наважиться на це, то добре зробить, якщо приготує зброю. Однак Велькер зараз не думав про це. З його брудного рота раз по раз вихоплювалися лайливі слова: старий був певен, що його, сліпого й немічного, ніхто не скривдить. Він уже звик, що кожен порядний мисливець вважав за ганьбу зачіпатися з ним. Проте Велькер не врахував, що не кожен мисливець — порядна людина, що між ними є й такі, для яких нічого не важить убити безборонного, хоч це може поставити їх поза законом навіть у джунглях. Із джунглів можна втекти кудись до міста, де легко знаходять притулок усякі покидьки.

Велькер був майже сліпий, зате мав чудовий слух. Він одразу почув, як Алонсо поволі посуває руку до своєї рушниці, що стояла поряд біля дерева. Всі стихли, щоб дати можливість Велькерові вловити, звідки загрожує небезпека, яку він накликав на себе. І тільки-но парагваєць торкнувся приклада рушниці, як Велькер ніби між іншим промовив:

— Я гість Караї Пуку. А ще, наскільки мені відомо, не було випадку, щоб у його присутності кого-небудь підступно вбили.

Погляди всіх присутніх звернулися до Високого Мисливця. Було просто незбагненно, як він устиг так блискавично і зовсім беззвучно відкрити дерев'яну кобуру і витягти звідти швидкострільний автоматичний пістолет-маузер. Ніхто не завважив, як і коли він зробив це, але всі бачили, що ствол маузера спрямований на прихилену до дерева рушницю і курок його в кожну мить може опуститись. Сам Караї сидів, здавалося, зовсім незворушний. А потім спокійно, мовби коло багаття точилася звичайнісінька розмова, мовби він і не помічав, як усі схвильовані, сказав:

— Такого ще не бувало, щоб хтось когось проганяв від мого вогнища. Велькер справді нахабніший за мартін катін гудо, за москітів у лісі та ґедзів у пампасах. Але він теж сидить біля мого багаття і тому мій гість, хоч і поводиться негідно. Якщо хто має охоту взятися за зброю біля мого вогнища, то мусить принаймні уміти робити це швидше, ніж я.

Алонсо в цю мить, здавалось, утупився у темряву лісу, наче пильно щось там роздивлявся, але краєчком ока стежив за воронованим дулом, спрямованим на нього. І поволі відсунув руку від рушниці. Велькер чув кожен порух метисової руки, так само, як чув, коли Караї витягав пістолет з дерев'яної кобури, хоч інші цього не завважили. Чванькуватий швейцарець подумав, що сварку вже залагоджено на його користь, але Караї вів далі:

— Матто Гроссо надто широкий край, щоб вирішувати суперечки якраз на тих кількох метрах, де горить моє вогнище. Я порадив би вам, Алонсо, обрати для цього інший час і інше місце, а не те, де ми полюємо. У нас і так чимало клопоту з ловами, з білуванням і сушінням шкур, тому, думаю, ні в кого не буде охоти ще копати могилу чи для Велькера, чи для вас.

Напруження ослабло, але ніхто не порушив тиші. Тільки товсті поліна тріщали на вогні та сичала пара, вихоплюючись із чайника, в якому кипіла вода для мате. Саме цю мить і обрав Велькер для свого грубого запитання про червону сорочку Високого Мисливця. Алонсо тихо захихотів, сподіваючись, що тепер уже Караї напевно розгнівається і він зможе відомстити Велькерові. Проте Високий Мисливець відповів спокійно:

— Червона сорочка має свої переваги, і носить її той, хто вміє їх оцінити. Кажуть, що Наполеон носив червону сорочку, щоб не видно було крові, якщо його поранять, і серед солдатів не виникло паніки. Гарібальді носив її, мабуть, як символ свободи або ж тому, що знав її переваги.

— А які вигоди вона дає вам? — допитувався Велькер. — Серед вашої команди з двох коней, двох собак і одного індіанця паніки не виникне.

— Якщо вже хочете знати, червона сорочка у день добре вберігає від палючого сонця. Значно краще, ніж біла. А вночі її не видно, вона здається темною і оберігає від цікавих очей краще, ніж чорна. Живучи серед лісу, ніколи не знаєш, що на тебе чекає за мить, чи не треба буде раптом зробитися невидимим у гущавині. Моя червона сорочка вже кілька разів виручала мене з біди, а людина звикає до корисних речей. Тут вона, може, й не придасться, а втім, хто знає.

— Гм… І все одно ви скидаєтесь у ній на ката, намальованого в тій книжці. У мене мороз пробігає поза спиною, коли я дивлюся на вас.

— Червоний колір дратує тільки бугая та ще індика паво, якого в південній Бразілії вважають за найдурніше створіння в світі. На бугая ви не схожі, — мовив Караї.

— А чому ви так боїтеся ката, Велькере? — ущипливо запитав Джуліус. — Чи не мучить вас нечисте сумління?

— Нечисте сумління скоріше має мучити вас, Джуліусе. Коли я згадую чиригуанського мисливця — у нього ви вперше забрали ягуарячу шкуру і віднесли її до Пуерто Суарес, ще й хвалились, яка то гарна річ, — то на думку спадає не так кат, як зашморг ласо. Минулого разу ви, Джуліусе, казали, як добре було б, коли б людина вміла літати, мов птах, і як би ви злетіли вгору, щоб не торкатися землі. От про це ви й скажіть комендантові Пуерто Суарес і попросіть розслідувати випадок з тим індіанцем. Тоді одразу ж дізнаєтеся, яке то відчуття, коли не торкаєшся матінки-землі ногами.

— Певно, та цікава книжка про катів, — знову спробував дон Пабло врятувати становище, — була одна-однісінька, яку ви, Велькере, прочитали за все своє життя. Тільки про неї й розповідаєте.

— Зате я читав її багато разів, а не так, як ви, дурний неук, що ледве розбирає літери! Недарма Караї довелося згаяти кілька місяців, щоб навчити вас надряпати свій підпис!

Розділ другий

ДЖЕНТЛЬМЕН

Дон Пабло схилив голову на долоні між колін. Плечі в нього здригалися. Всі думали, що він сміється, бо й справді смішно було докоряти мисливцеві такою непотрібною у диких хащах річчю, як уміння читати і писати. Та ще й такому чудовому мисливцеві!

Іспанця Пабло знали як хороброго, витривалого мисливця, який не любив багато говорити. На полюванні йому щастило більше, ніж іншим, але він ставив до життя дуже скромні вимоги, отож як був, так і лишався простим ловцем. Увесь статок дона Пабло складався з кількох добре вгодованих і ще краще навчених псів. Кожен його пес мав на задніх лапах по шість пазурів — ознака, що вони походять від схрещення собак з південноамериканськими вовками. Про їхнє походження свідчив і особливий запах. А проте собаки дона Пабло ніколи не гризлися з іншими зграями, що дуже дивувало всіх. їхній господар виховав у них такий самий твердий норов, яким відзначався і сам. Колись у дитинстві малий Пабло почув прислів'я: «Посієш вітер — пожнеш бурю», і воно так засіло йому в голові, що згодом стало принципом його життя. Пабло тільки переробив його трохи: «Посієш добро — пожнеш дружбу».

Дон Пабло багато полював, забирався на своєму каное в далекі болота, а коли повертався, його човен був повен в'яленого оленячого м'яса. В період парування чапель він привозив у хустці, прив'язаній до шиї, майже кілограм егрету. Він був останнім із тих невтомних мисливців, які могли цілий день ганятися на човні за маленькою королівською чаплею, веслуючи то за течією, то проти течії, щоб вистежити її у потічках та болотах, і зрештою, підпливши на відстань пострілу, таки підстрелити й заволодіти кількома прекрасними скрученими у тремтливий жмуточок чудовими пір'їнами.

Одначе Пабло не багатів, був бідняком. Торговці, купуючи здобич, дурили його, особливо коли поруч не було інших мисливців, які могли б захистити бідолаху. А якщо вони траплялися, то болічеро — корчмар скоріше наливав їм по чарці на даровинку, зібравши в гурт на протилежному кінці шинкваса, щоб не бачили, як він розраховуватиметься з доном Пабло. Сам мисливець не пив горілки. Він знав, що торговці й корчмарі обдурюють його, але тільки всміхався на це. Проте він пам'ятав, як одного разу Караї знайшов його в лісі непритомного, виснаженого лихоманкою і привів до тями саме за допомогою спирту, через силу вливши йому ковток між зціплені зуби.

Пабло був злидарем ще й тому, що йому завжди траплялися люди, бідніші за нього, і він допомагав їм. Найбільше зловживав його добротою Велькер, який, щоправда, позичав у кожного, з ким тільки стрічався. Швейцарець вирушав на полювання майже зовсім без пороху та набоїв, не кажучи вже про запас харчів, завжди покладаючись на те, що в когось поживиться. Навіть рушницю Велькер розбирав і чистив тільки тоді, коли хтось із мисливців чистив свою зброю і можна було присусідитися до його мастила.

Дон Пабло мав непоказну зовнішність: його стара полотняна одежина була вся латка на латці, свій пропалений капелюх він кілька років тому виловив з річки, куди його, мабуть, заніс вітер, зірвавши з голови якогось мандрівника, але вінчестер і дві свої шомпольні двостволки він розбирав і чистив майже щовечора, повернувшись з полювання. Купуючи собі харч, дон Пабло не дивився, що йому дає крамар — прілу квасолю чи запліснявілі сухарі, зате патрони, порох і мастило він добирав найкращі і найвищої марки.

Життя його текло спокійно, без особливих пригод. Дон Пабло всюди мав друзів, усюди його радо стрічали й вітали. Здавалося, при таких скромних вимогах до життя мисливець мав би почувати себе щасливим. Проте дон Пабло не був щасливий. Його мучило, що він не вміє читати, писати і рахувати, — не тому, що письменного його не обманювали б, а через те, що тоді він міг би більше допомагати тим, хто цього потребував. Саме тому необережне зауваження Велькера так боляче вразило Пабло і викликало у нього сльози.

У дитини сльози часто викликає щось таке незначне, що той плач може схвилювати лише вкрай чутливі душі, хоч для маленької людини ті, здавалося б, незначні причини важать інколи багато. І жіночі сльози ми бачимо надто часто, щоб вони хвилювали досвідчених людей. Правда, більшість мисливців якраз не знали жіночих сліз, тому, певно, ці сльози, навіть зовсім безпричинні, зворушили б їх і могли б штовхнути їх на будь-яке донкіхотство. А от сльози немолодої, бувалої людини породили б у них обурення і лють, спрямовані проти того, хто їх викликав. Одначе базікання Велькера ніхто не сприймав серйозно, і тому всі думали, що дон Пабло сміється. Ніхто не знав, що він неписьменний: у джунглях не траплялося нагоди пересвідчитись у цьому. Та й взагалі більшість мисливців володіла тим мистецтвом дуже відносно. Мисливець читає сліди звірів легше, ніж книжку, і в різних подряпинах на корі або інших дуже простих знаках бачить набагато більше, ніж у найдовшому і найдокладнішому описі. І тому, що жоден мисливець не думав про якісь там літературні справи, докір швейцарця не зачепив їх і не завдав ні найменшої прикрості.

Караї перебирав у пам'яті події минулих років, намагався пригадати, чи бачив він коли, щоб дон Пабло плакав, і думав, яку тяжку образу, мабуть, відчуває той зараз, йому навіть здалося, що Велькер знає про цю ваду мисливця і саме тому завдав йому такого болючого удару. А це заслуговувало на покару не менш жорстоку, ніж коли б хто підступно напав на людину і поранив її ножем чи кулею. Якби інші довідались про це, Велькерові довелося б скрутно, але Караї знав, що тоді почалися б нескінченні порахунки зброєю. Лови були б зведені нанівець, а це не входило в його плани. Хоч усі вже помітили, що він полює лише про людське око. а проте саме перебування в цьому мисливському товаристві влаштовувало Караї, бо маскувало його справжні заміри. Про них поки що не дізнався навіть пронозливий Мальгейрос. За таких обставин покарати Велькера треба було не кулаком чи зброєю, а якось інакше.

Про це й міркував Караї, коли дон Пабло промовив, не підводячи голови:

— Послухайте, сеньйоре… — Він затнувся, не знаючи, як сказати далі. — Послухайте, доне Караї…

І не доказав, бо Велькер, голосно зареготавши, гукнув:

— Сеньйоре, доне Караї, сеньйоре, доне Караї — оце бовкнув іспанчик Пабло!

Обличчя Високого Мисливця скам'яніло.

— Ну, годі, Велькере! — гостро мовив він. — Запам'ятайте: коли ви ще хоч раз назвете так нашого друга, я поб'ю вас, не побоюсь навіть осоромити себе цим на все життя. Затямте назавжди, що перед вами дон Пабло, а не «іспанчик Пабло»: Я не вимагаю, щоб ви просили в нього вибачення, але зараз візьміть головешку з мого багаття і забирайтеся до свого барлогу!

— Легше, Караї, не проганяйте мене, бо я ж іще не напився мате.

— Сподіваюсь, мені не доведеться двічі повторювати, Велькере, інакше я розкидаю багаття і тоді з вами порахуються всі, кого ви сьогодні образили.

Ця загроза вплинула. У джунглях кожен знає: коли господар загребе палаючі головешки в попіл, — це знак, що він кінчає розмову і хоче йти спати; водночас це означає, що присутні вже не перебувають під захистом його вогнища, яке в джунглях вважають таким самим священним, як і вогнище родинне.

Велькер схопив головешку і подався в хащі, але, не стримавшись, усе-таки закричав здалеку:

— Ви прогнали мене, як тоді на Ріачо Саладо[6], і я вам цього не забуду! Ви невдячна людина, Караї!

— Того разу вам заплатили за послуги, і ви були просто слугою! — гукнув услід йому Отонте і докінчив протягло: — Гуі-і-і-і-і-і.

Так індіанці виявляли глузування і радість. І, приклавши долоні до рота, Отонте тягнув своє нескінченне, тремтливе «ііііііі».

Насмішка індіанця прозвучала так по-дитячому природно, що всі щиро зареготали. Образи й прикрощі враз було забуто. Зник старий швейцарець — зникло й напруження, і біля вогнища запанував веселий настрій. Навіть мовчазний дон Пабло і той підбадьорився й пристав до розмови. Але цій розважній людині не давали спокою глумливі Велькерові слова, і Пабло надумав спитати, чим ті кпини викликані.

— Караї, — попросив він, — поясніть, чого так глузував з мене отой плюсклий п'яничка-гарапато [7]? Може, я справді ляпнув якусь дурницю? Завжди мовчу, а коли говорю, то дуже мало, щоб ніхто не помітив, який я неук, і все-таки часом щось бовкну. З чого ж він сміявся?

Інші мисливці теж згадували, але так і не збагнули, чому сміявся Велькер. Тільки Нене Фіорі почав трохи розуміти, але не причину Велькерового сміху, а те, якого болю старий завдав дону Пабло.

— З чого б це Велькер міг глузувати? Хіба що з власних дурощів. Ви ж знаєте, яка це причепа! — підбадьорив він іспанця дружнім словом.

— Ба ні! Я, видно, бовкнув якусь велику дурницю і повинен знати, яку саме, бо інакше він глумитиметься весь час і мені доведеться забиратися звідси й шукати іншого місця для полювання. Він базікатиме у фортеці, клепатиме язиком по всіх фазендах. Я знаю, що його ніде не терплять і звідусіль виганяють, та поки випровадять, він устигне такого напатякати про мене… Я не зможу тут жити, бо не підніму руки на Велькера, щоб покарати його, а якщо не стримаюсь і зроблю це, мене не приймуть поміж себе порядні люди. А я вже звик до цього краю і сподівався, що десь тут подбають про мене після смерті орли в лісі або пірани в річці. Я вже знаю тут своїх могильників і не хочу шукати інших та знайомитися з ними. То скажіть, Караї, яку ж дурницю я бовкнув?

— Я ще ніколи не чув од вас такої довгої мови, доне Пабло, — відповів, усміхаючись, Високий Мисливець. — Ви не сказали жодної дурниці, тільки трохи перебрали міри у вияві пошани. Сказали «сеньйор — дон — караї», а всі ці три слова мають одне значення. Велькер сміявся з вас тому, що не так давно сам про це дізнався. То я пояснив йому, коли він запитав, що значить індіанське слово «караї». Але так може помилитися всякий. В Європі, де кожен вміє читати і багато читає, такі помилки часто роблять і освічені люди, коли вони схвильовані.

— Розкажіть нам що-небудь про ту Європу, щоб ми знали, як поводитись, коли раптом опинимося там, — попросив метис Алонсо.

— Ти не опинишся далі Асунсьйона і ще радий будеш, якщо поліція одразу ж не припровадить тебе по етапу рубати ліс у Чако.

— А це хтозна. Я бував і далі. Аж на півночі від Куяби, у витоках Ріу Арінос. Я вирушив туди шукати чапель. Люди казали, що вони гніздяться там не поодинці, як тут, а цілими зграями, але мені довелося тікати звідти, бо я встряв у революцію…

— Ти — в революцію?.. За кого ж ти боровся? За колорадос? — взяли Алонсо на приціл мисливці-парагвайці. — Чи давно ти там був?

— Рівно одинадцять років тому…

— Я так і думав. Уже рік як ти знову тут, отже, повернувся після закінчення десятирічного строку, протягом якого діє закон про притягнення до відповідальності за вбивство. Чоловіче, тепер нема чого навіть згадувати про революцію. За давністю років тобі нічого не зможуть закинути, що б ти не мав за душею. Ну, розповідай, як ти полював на чапель у витоках Аріносу.

— Чапель там було більше, ніж у нас. Тільки вони завжди кружляли надто високо і їх не можна було підманити навіть на пташине опудало, щоб потім підстрілити зблизька. Біс їх знає, де у них гнізда і які вони. Боліт там немає, тільки гірські потоки, отож уявіть собі, яке то було полювання. Маленьких чапель там називають мірасоль, до них можна підійти лише тоді, коли вони дивляться на сонце і забувають про обережність. Літом їх там більше, ніж тут. Та все одно в тому краї міг би щось уполювати хіба що такий невтомний мисливець, як дон Пабло. А я хіба можу з ним змагатися?

За здобич платять там значно більше, ніж тутешні крамарі, але по тих гірських річечках не пройдеш на порядному каное, треба тьопати пішки, шукаючи здобич, то вгору по течії, то вниз. А це не для мене, отож я рушив на північ, бо дорога на південь, до наших боліт, мені була заказана. Можете собі уявити, сеньйори, мою радість, коли одного разу я знову почув дзижчання москітів! Це означало, що я спустився з гір у долину, що вже близько річка і що десь там гніздяться чаплі.

Але не так склалося, як гадалося. Я опинився в джунглях, яким не було кінця-краю, стрічався тільки з дикими індіанцями, і мені стало так лячно, що я мало не дав завербувати себе у збирачі дикого каучуку. Я був саме біля Куяби, коли каучерос повернулися з лісу і привезли каучук. Ви не повірите, скільки золота їм відвалили за нього! А як вони пили! Аж мені почало подобатись. Проте незабаром я пересвідчився, що з їхнього заробітку, власне, нічого не лишилося, бо пити вони не вміли. Я вмію пити, особливо задурно, тому теж пив добряче, але ж не стільки, щоб забути, що діється навколо. Отоді я побачив, як до цих хлопців прийшли їхні господарі, оті, що заплатили золотом за каучук, і почали з ними пиячити, весь час підливаючи їм. Здирники змовилися з корчмарем і разом з ним зовсім обібрали тих сіромах.

У нас теж буває таке, коли ми повертаємося з полювання на чапель: крамар напоїть нас, а потім дурить на вазі, приписує зайві видатки або й просто краде щось, але він хоч пильнує, щоб нас не грабували інші. Зрештою щось таки нам лишається. А там оббирають не тільки зачухані болічерос у бараках з пальмових колод, а й високе панство, що мешкає в гарних мурованих будинках. Ви б побачили, як пишно вбираються їхні сеньйори, коли йдуть до церкви! І я зрозумів, що це ремесло не для нашого брата, бо там мимоволі в нападі гніву садонеш когось ножем у спину. Що ті збирачі каучуку мають? Півроку, а то й довше, гибіють у диких пралісах, б'ються з індіанцями, винищують цілі селища, щоб обернути молодих індіанських чоловіків на рабів, а тоді пропивають усе за добу і лишаються голі! Потім знову ледве животіють і заборговують хазяям стільки, що їх іноді припроваджують назад у джунглі зв'язаними.

А в лісі дадуть тим хлопцям по вінчестеру, тицьнуть патронів та харчів на кілька днів, і їм нічого іншого не лишається, як робить те, що велять. Адже вони і повернутися назад не сміють, і пробиватися вперед через ліс бояться, бо там можуть здибатися з індіанцями тапанюма, які роблять дуже гарні оздоби з людських черепів. От вони й ідуть убивати знову, щоб наловити рабів, бо самі не зуміють зібрати каучукового молока. Ні, це не життя для вільного мисливця! Це гірше рабство, ніж на лісорозробках, де рубають кебрачо. Свого часу я втік із таких приємних місць, залишивши там чималі борги, але з каучукових промислів не втечеш.

Отож, побачивши, як спритно краде велике панство, я теж подбав про себе. Ну, була кумедія, скажу вам, коли ті сеньйори не долічилися кількох фунтів із тих, що витягали з-за поясів у п'яних каучерос. Спочатку пересварились між собою, потім присікалися до корчмаря. Мене теж обшукали, проте нічого не знайшли. Коли наступного дня мене допитували в поліції, я сказав: «Я чужинець, і в мене, як бачите, нічого немає, ніде навіть сховати гроші. Але я чував, ніби у вас є гарне прислів'я: «Quen roba un ladron, tem cen anos de perdon»[11], — і тому шкодую, що не взяв трохи того золота, бо тоді я потрапив би просто в рай».

Офіцер, який мене допитував, спершу сердито гаркнув, мовляв, якщо ти нічого не вкрав, то підеш просто в пекло, а потім вибухнув сміхом, за ним зареготали й каучерос, що прийшли сюди як свідки, захихотів корчмар, засміялися солдати, зрештою ті панки осоромились і вже не наполягали, щоб мене затримували в поліції. Каучерос знали, що то я узяв гроші, але не злостились за те на мене, бо, як вони самі казали, однаково нічого з того не дістали б, а так я їм половину грошей потроху повернув. Як же нам добре жилося тоді! Хазяї дивом дивувалися, що каучерос не беруть у них в борг, і страшенно потерпали, що хлопці й зовсім підуть. Одначе тих грошей вистачило ненадовго, і тоді хазяї влаштували для каучерос нову пиятику, щоб іще раз перевірити їхні кишені, але нічого не знайшли. Тим часом мене викликав начальник поліції і сказав, що хазяї сердиті на мене, бо я, мовляв, псую робочий люд — отож мені краще змінити клімат.

Словом, умовив він мене, я визнав, що він має рацію, і пообіцяв за три дні покинути славне місто Куябу. Всі ці три дні начальник поліції не спускав з мене ока. Я став дуже поважною персоною, бо, як виявилося, загрожував «порядку і прогресу»[12]. Тепер я вже не міг давати каучерос з їхніх грошей ані пезо, бо поліція пильно стежила за мною, і тим нещасним нічого не лишалося, як знову швиденько наробити боргів і продати свою свободу. Що ж до мене, то я вже був стріляний горобець, мав досвід у таких справах ще з того часу, як жив на півдні, у Чако, і тому спокійно купував усе за готівку у кого хотів, а поліція ще й піклувалась, щоб крамарі не ошукали мене. «Цього клієнта шануйте, — застерігали, — він платить індульгенціями».

Словом, я рушив звідти на північ і йшов усе далі й далі. Там я й зустрівся з отим чоловіком. Навколо був густий ліс, і якби я не йшов весь час понад річкою, то вже, мабуть, заблукав би. Правда, у річку вливалось багато потоків та струмків, і щоразу, коли мені доводилось повертатися й шукати обхід, мене поймав страх, що вже не знайду дороги, хоч я пильно примічав кожне дерево. В цьому нема нічого дивного, бо там зовсім не такі ліси, як у нас. Якби шукач каучуку, що добре знає ці хащі, попав у ліси Чако, де я можу знайти дорогу навіть навпомацки, то теж заблукав би. І от раптом я чую постріл, потім ще один і ще кілька швидко один за одним, усього одинадцять. «Ну, — думаю собі, — комусь, мабуть, доводиться скрутно: або вже відспівав своє, або дуже обережний хлопець і, залишивши для себе останній патрон, швиденько дозаряджає гвинтівку».

Потім знову пролунало шість пострілів, запала тиша, а трохи перегодя — ще три: хтось вистрілював, певно, стільки набоїв, скільки встигав зарядити. А вже далі лунали тільки окремі постріли. Чорт, мабуть, комусь добряче припікало! Я вже зрозумів, що той бідолаха опинився сам один серед стада диких кабанів — пекарі і пробиває собі дорогу. Хоч дивувало те, що весь час стріляє тільки одна рушниця і жодна не відповідає! Та й взагалі у лісі не чутно було ні звуку. У кого ж, власне, стріляв той нещасний, не шкодуючи набоїв? Адже тут не зайдеш до найближчої крамнички і не купиш їх. Раптом мені сяйнула думка — аж мурахи забігали по спині: це ж він одстрілювався від індіанців і тепер вони, мабуть, схопили його! Треба брати ноги на плечі. Але ж куди тут утечеш? Я й не знав уже, як вибратися з цієї хащі — і дуже хотів зустріти когось, хто знає цей ліс.

Із кумами-індіанцями взагалі нелегко домовитися, навіть коли можеш по-їхньому говорити. Але тут, видно, вскочив у біду якийсь крістіано. І хоч він, може, людина й не вищого сорту, все-таки крістіано, і вінчестер у нього такий самий, як у мене. Словом, це вже якесь братство по зброї — отож треба йти на допомогу. Я продирався крізь хащі на ті постріли, які лунали рідше й рідше, і раптом побачив між кущами капелюх. І чий би ви думали? То був капелюх каучероса — такий собі бриль, просяклий каучуковим молоком і закіптюжений біля вогнища. Виходить, я, порядний мисливець, допомагатиму убивці каучеросові? Я вже хотів був стрельнути в той капелюх, але щось мене спинило. Адже мисливець, який поважає себе, повинен стріляти в кожного збирача каучуку, зустрівши його в джунглях, бо каучероси вбивають індіанців, а ми їх захищаємо, хоч і боїмося, такий уже порядок завів у нас Караї Пуку, і з тої пори індіанці дозволяють нам спокійно полювати, принаймні на околицях своїх земель. Але там були зовсім інші індіанці, і хтозна, чи став би захищати їх сам Караї. До того ж ще не починався збір каучуку, і каучеросові тут, власне, не було чого робити. Може, це якийсь переодягнений мисливець? Якщо це так, тоді він, либонь, стане мені в пригоді, бо я тепер уже й сам почав боятися індіанців. Словом, я вирішив допомогти йому. От тільки не видно було, куди стріляти — ніде нікого, лише зрідка щось пролітало крізь листя, але я не знав, що воно таке. Тим часом каучерос без упину стріляв, час від часу перезаряджаючи рушницю, причому стріляв щоразу в інший бік, навіть не цілячись. Тоді я теж дозволив заспівати своїй пухкалці. Швиденько вистрілив тричі в повітря і, ввійшовши в раж, так зарепетував, що навіть не помітив, що кричу по-своєму:

— Ана-мем-би-ре-е-е!

Той, хто родом з Бразілії, цього не зрозуміє, але у гуарані це найгірша лайка, щось ніби «чортів син» або, скоріше, «син блукаючого духа».

І в ту ж мить наче хто обірвав: ущухло оте шелестіння в листі. Мовби мій вигук прозвучав для дикунів як заклинання! Ми все так же сиділи кожен біля свого дерева з гвинтівками в руках, але довкола — ані шелесне. Потім каучерос підійшов до мене і подав руку. Тільки тепер, коли він підвівся з землі, я побачив, який то здоровань.

— Ви мене виручили з біди, корентинцю[14], — промовив він.

— Який я корентинець? Чистий парагваєць, — відповів я.

А він заперечує — мовляв, яка різниця, адже і ті, й ті — гуарані, тобто індіанці. Це мені й допекло.

— Хіба, кажу, я індіанець? Я добрий крістіано. Затямте це собі, а коли ще раз скажете так на мене, то дізнаєтеся, що моя рушниця не тільки співає, а й кусає.

Але він ніби й не почув моїх слів:

— Ви кричали по-індіанськи, і це чудово вплинуло на них. Навчіть і мене свого заклинання. Може, воно мені колись придасться.

— Це не заклинання, — кажу, — а лайка.

— Може, це й так, а тутешні ваші земляки-індіанці, — ради бога, не гнівайтесь і покладіть свою пухкалку, хай собі лежить, — вони це розуміють інакше, те слово для них, мабуть, священне. Недарма вони облишили нас. Ходімо, може, нам пощастить вибрати зручніше місце, перш ніж вони повернуться.

Проте індіанці не повернулись. Ми їх так і не побачили. Правда, каучерос одразу ж узявся до роботи і трохи далі спорудив собі для захисту халабуду з кори, але це, як виявилося, було зайвим. Потім ми разом ходили по лісу, збираючи гарні гладенькі стріли з тростин, з одного кінця обмотані бавовною, а з другого намащені чимось липучим. І каучерос весь час попереджав мене, щоб я був обережний і не вимазався тим клеєм, бо то отрута, і якщо вона попаде в якусь подряпину, то вже нічим не зарадити, тому що у нього якраз розбився шприц. Він казав, що це стріли для духових рушниць тих дикунів, які на нього напали, і він стріляв, щоб не дати їм підійти на відстань, з якої вони могли б його поцілити. За ті стріли він, мовляв, візьме добрі гроші, особливо за отруту, яка дуже потрібна мисливцям, бо нею можна змастити кулі зовсім малого калібру і тоді кожна подряпина буде смертельною. Ми з ним отаборилися в тому лісі і ще довго шукали стріли, а потім він вивів мене з хащів у пампаси. І чого він мені тільки не розповідав! Казав, що кожні два-три роки, заробивши на каучуку грошей, їздить до Європи і буває в Парижі й інших великих містах. Ото було чого послухати! Про якийсь червоний млин…

— Так це, певно, був, Вісенте Хозе де Маттос! — перебив його Караї. — Чи не єдиний шукач каучуку, якого не вдалося обернути на раба, він певен, що вміє пожити…

— Ви з ним знайомі? А чи справді в Парижі є якийсь червоний млин, де так багато красунь? Ви теж бували в Парижі?

— Так, бував, і в мене там чимало друзів.

— А є там такий млин? Ви були в ньому?

— «Червоний млин» справді є в Парижі, але це не млин, а ресторан. Там я не був. Мені ніколи не вистачало часу, щоб зазирнути туди бодай з цікавості. В Парижі є речі значно цікавіші, там багато, наприклад, хороших людей, але з ними я зустрічався не в ресторанах. Для цього в мене бракувало і часу, і грошей.

— Ти бач! Отже, є на світі і цікавіші речі, і кращі люди, ніж у «Червоному млині»! Але ж як захоплено розповідав про нього той капітан до матто. Мовляв, об'їздив півсвіту, однак такого міста, як Париж, не бачив. А Караї каже, що є ще кращі місця. Ви не сидите на одному місці, а мандруєте по світу і таки знаєте, що значить гарне життя. Та я теж коли-небудь побачу все те, принаймні «Червоний млин»!

«Що ж, у кожного своя мрія», — мовив подумки Караї, а вголос додав:

— То добре, але не треба забувати і про Велькера. Перед тим як ми розійдемося спати, хочу попередити вас. Я не дам його скривдити, доки перебуваю тут і доки ми спільно полюємо. То ганьба кривдити безборонну людину. Правда ж, дон Пабло?

— Доки ж терпіти його нахабство? — невдоволено загукали мисливці. — Єдина різниця між Велькером і гадюкою мбоіпево в тому, що цей шкарбун живе самітником, не маючи пари, бо з ним і гадюка не змогла б разом жити! І чого це ви, власне, захищаєте цього тхора, Караї?

— Ваше ставлення до нього мені цілком зрозуміле. Це справді міх вад: він і скупий, і злий, і підлий, а до того ще й неохайний… Зате такого стрільця, хоч він і майже сліпий, не знайдеш не тільки серед нас, айв усьому басейні Парагваю. Просто неперевершений, і вам варто в нього повчитися. Звісно, старому не завадить дати прочухана, але не можна, щоб між нами виникли чвари і полювання скінчилося передчасно. Придумайте якийсь інший спосіб, щоб відплатити Велькерові за його єхидство, тільки дотепно і не надто дошкульно. Нагода для цього ще трапиться, а серед вас є розумні люди, які зможуть придумати щось дотепне. А тепер — на добраніч!

Караї розкидав багаття і засунув палаючі кінці головешок у попіл, показуючи цим, що розмову закінчено. Червоний жар тьмяно освітлював мисливцям дорогу до своїх куренів.

— Боа нойте!

— Буенас ночес!

— Аста маньяна!

— Кера пана!

Тільки дон Пабло лишився біля вогнища і, схилившись над жаринами, роздмухував вогонь.

— З вашого дозволу, Караї Пуку, я хотів би випити з вами ще якийсь кухоль мате. Я не засну, доки ви мені не розтлумачите оті дурні слова, що прохопилися в мене. Ви їх пояснили, але Велькерові, а не мені.

— Я б теж охоче послухав, — озвався Джуліус, який повернувся до намету Караї. — Крім того, я хотів би дещо запитати вас, Караї, щоб перейняти ті дивні порядки, які ви тут завели. Я скоряюсь їм, бо наслідки їх добрі, але мені хотілося б знати, чому це так.

Отонте поставив чайник на вогонь, і троє мисливців зручно вмостилися навколо, тимчасом як індіанець тільки присів навпочіпки.

— Що ж, давайте по черзі. Слово «сеньйор» значить те саме, що й «пан», «господар» або «володар». Воно походить ще з тих часів, коли одні володарювали, а інші були їхніми рабами, коли пан міг розпоряджатися життям своїх підданих. «Дон» означає «дар», «дарунок», і цим словом почали називати людей, які давали добрі дарунки й були приємні іншим. Тільки ж нащадки тих добрих донів, як правило, не успадковували їхніх гарних рис, вони зловживали заслугами своїх предків і стали володарями, ідальго, шляхтою — або, як кажуть в Іспанії, каудільйо. А «караї» походить від слова «кара»; воно якимось дивом є майже в усіх мовах світу і скрізь має однакове значення — злий, чорний, владний. Я чув, як ви одного разу наспівували старовинну іспанську пісню про Кара Мустафу — Чорного Мустафу. Однак Кара Мустафа був не чорний мавр, як співається в пісні, а жорстокий володар, що душив і свій народ, і тих, кого він завойовував. У назві найвойовничішого племені індіанців — караїбів теж є слово «кара» і воно також означає жорстокість. Проте згодом індіанці надали цьому слову іншого значення — ним почали називати хороших вождів, яких люди шанували і любили. Тому в імені «Караї», яке дали мені парагвайці, закладено більше пошани, ніж у словах «сеньйор» або «дон», хоч вони, власне, означають те саме. Крім того, ім'я Караї не відгонить тими часами, коли одні люди обертали інших на рабів. Тепер розумієте?

— Це я можу втямити, але ж ви казали, що в освіченій Європі люди теж вживають отакі безглузді слова.

— Так, і теж не знаючи, що вони означають. І скрізь у листах пишуть, бажаючи бути особливо чемними, «сеньйор дон…» «пане добродію…», а коли в мові немає цих різних слів, пишуть просто «вельмишановний пане пан…»

— Ви сказали, що так люди говорять, коли вони схвильовані і хочуть виявити особливу пошану… а саме так було й зі мною!

— Це вже важче пояснити. Та якщо вже я згадав про це, то спробую. Коли я приїжджаю додому, в свою країну, до мене приходять багато людей. Думають, якщо я бачив стільки світу і маю досвід. життя, то можу дати їм добру раду. І про що тільки не питають у мене. А щоб якось підлеститись, величають мене, хоч я й заперечую, різними титулами, які не мають до мене ніякого відношення. Так, дехто примудрився називати мене «маестро», а це ж вільний титул, на який має право людина, що добре знається на музиці. Але й до мене почали так звертатися, однак деяким людям здається, що й це ще не досить ввічливо, і вони величають мене «пане маестро», а я ледве стримуюся, щоб не зареготати, — адже у нас «пане майстре» кажуть до ремісників, яких наші європейці здуру шанують менше, аніж усіляких панів та докторів, що не живуть з праці своїх рук. Кожна країна має свої звичаї, друзі.

— Ну, тоді все гаразд, — заспокоєно мовив дон Пабло. — Ви не глузуєте з них і не гніваєтесь за це. Я тільки боявся, що якось образив вас.

— Ну що ви, дон Пабло. Щоб образити людину, треба мати злий намір, а у вас його немає. А от Велькер вміє образити навіть тоді, коли каже щось, на перший погляд, приємне. А що у вас на серці, Джуліусе?

— Я хотів запитати, Караї, чому ви до мене звертаєтесь лише на ймення, до Велькера — на прізвище, Алонсо кажете «ти» і тільки Фіорі звете Нене Фіорі?

— Що ж, Нене Фіорі — добрий товариш, а останнім часом став і хорошою людиною. На Алонсо, мабуть, інакше й не скажеш, як «ти», і це не з якоїсь там прихильності до нього, а через те, що інакше не можна. Від Велькера я намагаюся триматись на певній відстані, тому звертаюсь до нього тільки на прізвище. А про вас я просто ніколи не думав і навіть не знаю, чому кажу на вас Джуліус. Мабуть, тому, що ніхто з нас не знає вашого прізвища і не прагне узнати. Видно, так уже заведено.

— Але ж ви завжди кажете «дон Пабло», а не якось інакше!

— Я вже пояснював, що слово «дон» означає «добра людина», людина, яка щось дає, — тобто приблизно те саме, що у вас, англійців, слово «джентльмен».

— А дон Пабло?

— Він — джентльмен у повному розумінні слова.

— Чому ж ви ніколи не звернетесь до мене «доне Джуліусе»?

— Тому що ви не джентльмен, і ви це добре знаєте.

— Це ви тому так кажете, що я живу з Мальгейросовою негритянкою? — спалахнув Джуліус. — Чи ж варто співчувати старому злодієві-португальцю, який пограбував ваших приятелів-індіанців, забрав у них половину земель, а тепер збирається привласнити ще й решту їхньої худоби?

— Не через це, Джуліусе, а через те, що ви живете з дружиною іншого, нехай і злодія…

— Quen roba un ladron… — відповів Джуліус бразильським прислів'ям, нервово зірвавшись на ноги.

— І робите це тому, що маєте з цього користь, — закінчив Високий Мисливець.

— Стережіться, Караї! Я попереджаю вас востаннє!

Розділ третій

ЩО ДУМАЮТЬ ПРО ЛЮДИНУ

Караї лишився з Отонте біля вогнища, неквапливо попиваючи мате з гарбузяного кухля.

— Ти підеш вранці на полювання, Альберто? — Наодинці індіанець звертався до свого друга просто на ім'я. — Краще ти лягай спати, Альберто, а я залишусь вартувати. Мені не сподобався Джуліусів погляд.

— Мабуть, я вже не лягатиму. Виїжджати треба вдосвіта, вже пізно лягати. Треба зробити запас м'яса, бо незабаром я поїду на кілька днів, а ти залишишся тут. Коли що станеться, дай мені сигнал дзеркалом або вогнем. Правда, я поїду аж до Бодокенів, але звідти добре видно ці місця. Приготуй мені все, що треба в дорогу.

— Ти хоч би сів трохи далі від вогню. А то з тебе така гарна мішень.

— Не бійся. Джуліус ще прийде сюди. Він сохне з цікавості, чому я полюю тут, і йому страшенно кортить з'ясувати цю таємницю. А якщо він в мене стрельне нишком, то нічого не дізнається.

Тільки-но Караї це сказав, як у темряві почулося плескання в долоні: хтось просив дозволу підійти до вогнища. Це був Джуліус; він поводився так, ніби нічого не сталося.

— Мені чогось не хочеться спати, і якщо ви теж не лягаєте, то, може, дозволите посидіти у вашому товаристві, хоч ви й не вважаєте мене за джентльмена.

— Сідайте! — промовив Караї і, наливши свіжого мате, подав йому гарбузовий кухоль. Обидва мовчали. Ніщо не порушувало навколишньої тиші. Чути було тільки, як Джуліус сьорбає маленькими ковтками мате та ще Отонте шарудить у наметі, наповнюючи сідельні сумки всілякими припасами. Нарешті Джуліус не витримав:

— Вирушаєте рано?

— Так.

Знову запала тиша.

— Натрапили на якийсь слід?

— Їх тут повно в лісах.

— Послухайте, Караї, скажіть мені правду, чого ви, власне, шукаєте? Певен, що ви приїхали сюди не на полювання.

— Так само, як і ви, Джуліусе. У кожного з нас с свої міркування. Про ваші я не питаю, бо добре знаю їх. Звичайно, не від вас. Бо хоч ви й хочете від мене щирості, а самі нещирі.

— Що ви можете знати про мої міркування і особливо про те, чого я тут?

— Думаю, що знаю про все це не гірше за вас. Ви гадаєте, що те, біля чого ви зможете погріти руки, вже почалося. Певні, що йдете по слідах великого звіра. А тим часом той думає, що це ви йому добре прислужитесь, а самі залишитеся з носом. Ото втіха — стежити за вами. Я не збираюся попереджати ані вас, Джуліусе, ані вашого супротивника, тим більше, що й ви, і він граєте кепську гру. Але, може, ви ще втримаєтесь від негідного вчинку, якщо добре поміркуєте над усім. Саме тому я і застеріг вас, згадавши про Мальгейросову дружину. Мабуть, цього досить.

— Караї! Ви кажете так, ніби читаєте мої думки. Але я вас не розумію. Ви говорите загадками.

— Для іншого це, може, й загадки, а ви добре все розумієте. Що б ви сказали про собаку, який полишив слід ягуара і пустився по сліду кваті [16] або якогось іншого хижака?

— Я б сказав, що це погано навчений пес — він далеко не забіжить. Хіба що сягне якогось дерева, куди видереться звір; хай тоді собі гавкає, — звір вибере слушну мить, щоб перекусити йому горлянку або ногу, і пес стече кров'ю.

— Гм. Мені здається, Джуліусе, що ви саме й ідете по сліду такого звіра. Навряд чи ви матимете з того користь, а от головою можете накласти. Принаймні вплутаєтесь у неприємності і років десять вам сюди не можна буде й потикатися.

— Якби це сказав мені хтось інший, я посміявся б з нього або примусив говорити зрозуміліше. Але, мабуть, у ваших приятелів-індіанців є ясновидці, від яких ви дізнаєтесь про мої найпотаємніші думки. Тепер не лишається нічого іншого, як добре попрохати вас усе це пояснити мені. Можливо, ви маєте рацію і я справді стою на хибному шляху й ладен утнути якусь дурницю.

— То вже інша річ. Але для того, щоб довідатися, що я знаю, не треба бути ясновидцем. Мої друзі-індіанці мають добрих розвідників, а у мене — не гірші зв'язки з ними. Ви дбаєте лише про сьогоднішній день, при цьому покладаєтесь на непевні чутки, а я цікавлюсь і тим, що було раніше, що діялось у сиву давнину, навіть у прадавні часи. Тому ми й дивимося на речі кожен по-своєму. Ви бачите в старому Мальгейросові багатія-скнару, який має розкішну фазенду і кілька десятків тисяч голів худоби на пасовиськах. А Мальгейросові незабаром стукне вісімдесят. Він може несподівано померти, і тоді одного чудового дня ви станете володарем фазенди, правда ж? Ну, а якщо він не помре, то хіба не можна якось підштовхнути долю? Для цього й придадуться оті стріли, про які розповідав Алонсо. Не гарячкуйте! Я бачив, як ви шепотілися з ним, і знаю, що парагваєць носить ті стріли з собою, шукаючи, кому б їх збути.

Слухайте далі. Я спробував вивідати Мальгейросове минуле. Вам теж буде корисно дещо дізнатися. Річ у тому, що Мальгейрос не завжди був таким, яким ви його знаєте тепер, — немічним дідом. Він приїхав з Португалії давно — років п'ятдесят тому, а то й більше. І хоч був іноземцем, добився посади державного урядовця — діреторе дос індіос [17]. Цілком зрозуміло, що це місце дісталося йому не задарма. В своєму управлінні він порядкував дуже моторно: реєстрував на своє ім'я хоч і невеликі, але найкращі ділянки індіанських земель, а незабаром загарбав і половину, навіть більше, їхньої худоби. Ви знаєте тутешні умови і розумієте, що бразільські верховоди не випустили б із своїх рук такий ласий шматок. Діло залагодили чималі хабарі і неабияка Мальгейросова спритність. Проти засобів, які було тоді пущено в хід, Алонсові стріли — дитячі іграшки. А коли індіанці вирішили захищати свої землі, Мальгейрос — завважте, чужоземець — добився, щоб» уряд послав йому на допомогу військо! І досягнув Мальгейрос усього тільки тому, що його боялись. Отак, Джуліусе. А чого людина навчилася в молодості, те інколи може їй стати в пригоді і на схилі віку. Переглядати старі поліцейські архіви — дуже корисна річ, але цього я не переповідатиму вам, бо все те однаково втратило силу за давністю років, хоч Мальгейрос того напевно не забув.

То чи не здається вам, що це полювання — хитра пастка саме на вас? Тут нема нічого неймовірного, бо все це цілком відповідає старим звичкам Мальгейроса… Вам недобре, еге ж?

Одначе слухайте далі. Зрозуміло, у Мальгейроса було багато недоброзичливців і дехто з тих хижаків мав силу і міг розчавити злочинця, викривши його підступні дії. І все-таки вони цього не зробили! Напевно ж, це не задарма — в Барранко Бранко завжди випасалися великі стада худоби. За ці п'ятдесят років худоба розплодилася, багато було награбовано на індіанських землях, частина, як твердить Мальгейрос, «сама перебігла» звідти у його фазенду. Так старий португалець став великим багатієм. Ходять чутки, що в нього — купи золота, яке він десь ховає.

Ви, либонь, теж вірите, що це так, і саме на те й розраховуєте. А я вирішив перевірити ті чутки і дістав відомості, що Мальгейрос щороку брав у позику чималі суми, під лихварські проценти. До того ж він живе досить скромно, бо на пишне життя йому бракує коштів. Зовсім недавно банк зажадав, щоб Мальгейрос заплатив борги. Щоб лишити хоч якийсь спадок дітям негритянки, яких він вважає своїми, старий поміщик готується загарбати у індіанців решту їхніх земель. Але тепер Мальгейрос уже не має ніякого політичного впливу і його, немічного діда, вже ніхто не боїться, отож він збирається винищити все плем'я кадувеїв, щоб захопити їхню землю. Якщо ж при цьому загине ще і якийсь там Джуліус — не біда. Вам так не здається?

І, нарешті, ще одне. Півроку тому був придушений заколот у штаті Ріу Гранді на півдні Бразілії. Це була грізна, кривава і братовбивча різанина, і багато людей змушені були звідти виїхати. Чимало з них прибули і до нашого краю. Не заперечую, серед них є порядні люди, які прагнуть спокійно й чесно жити, але здебільшого це здичавілі головорізи, набрід, який зве себе рапазіада пура ланца [18]. Вони мають намір вирушити верхи зі списами в руках проти індіанських селищ, у яких ніхто про це навіть не підозрює. І ви, Джуліусе, тут саме для того, щоб грати подвійну роль: вивідувати, що діється на фазенді і сповіщати про це індіанців, а водночас подавати відомості у фазенду, що роблять індіанці. Правда ж?

— Ради бога, звідки ви все знаєте? Адже про це говорилося в суворій таємниці!

— Виходить, ви зізнаєтесь. Проте ви затрималися тут надто довго. Тим часом у Барранко Бранко сталося чимало подій, про які ви не знаєте. Наприклад, що в Барранко повно озброєних вершників і що ці авантурники уже дізналися про те, про що, власне, знають усі, крім старого Мальгейроса. Отож хлопці зі списами не чекатимуть на ваші відомості, а виступлять найближчими днями!

— І через це ви тут? Але від кого ж ви все це знаєте? Ви що — всевидящий: бачите за п'ятдесят миль?!

— Я знаю це від індіанців, а у них є свої розвідники і в Барранко.

— Отже, індіанці теж знають про це?!

— Безперечно.

— Тоді люди в Барранко приречені, не допоможуть і шістдесят найкращих списників з Ріу Гранді!

— Мені здається, що вони втечуть першими, коли до чогось дійде. Я спостерігав у бінокль з Орлиних Гір, як вони тренуються.

— І ви не попередите людей у фазенді? Адже індіанці не знатимуть милосердя і н^е залишать живими ні жінок, ні дітей.

— Але Мальгейрос теж замислив щось подібне і теж не збирався жаліти ні індіанських жінок, ані дітей.

— Хай так, тільки ж у фазенді є й інші діти, е маленькі мулати! Ні, ні, це неможливо. Я зараз же, хоч уже й ніч, поїду туди і будь-що перевезу їх у фортецю Олімпо. Там вони будуть у безпеці!

— Не гарячкуйте, сядьте. Я думаю, ви не зварите каші з шістьма десятками горлорізів. До того ж Мальгейрос призначив за вас досить високу винагороду, і вони певні, що старий заплатить її. Поки що фазенді не загрожує небезпека… А ви, значить, усе-таки любите їх, своїх чорношкірих діток? Ви справді здатні ризикнути заради них своєю шкурою?

— Я зроблю все, щоб їх урятувати. Поїду, навіть якщо доведеться кулями пробивати дорогу!

— Нікуди ви не поїдете! І взагалі ви менш, ніж будь-хто, можете їх урятувати. Повторюю, поки що фазенді не загрожує ніяка небезпека. Індіанці вдовольняться тим, що трохи пошарпають той набрід, виманивши його на свою територію. Ну, а коли цього не пощастить зробити, вони нападуть на фазенду, і вже тоді звідти не вибереться живою навіть миша. З парагвайської фортеці Олімпо мешканцям фазенди не допоможуть, хоч маєток і видно через річку; парагвайські солдати не посміють переступити кордону, а з цивільних Мальгейросові ніхто не схоче допомагати. Бразільська фортеця Куїмбра, як ви знаєте, далеко, і допомога звідти все одне не встигне прибути.

— Але я чув, що у кадувеїв є два вожді, які все роблять наперекір один одному. Якщо один заборонить напад на фазенду, то другий зі своїми людьми обов'язково здійснить такий напад. Старий вождь Наувільйо страшенно жорстокий. Кажуть, що він із жменькою воїнів узяв фортецю Куїмбру, де було чотири сотні солдатів. З ким із вождів ви зв'язані?

— З обома. Вождь Байджокігі хоче знищити лише найманих убивць, а Наувільйо пообіцяв, що нічого не робитиме, поки не виманить їх на свої землі.

— Але чи можна йому вірити? Кажуть, він дуже підступний. Я не можу покинути своїх дітей у непевності.

— Я починаю краще думати про вас, Джуліусе. Не турбуйтеся, У Форте Олімпо, на горі, вдень і вночі вартує брат вашої негритянки — Маноель Венцеслау чи хтось із його синів, чекаючи моїх димових або світлових сигналів. З ним я про все домовився. Тільки йому я вірю, він нікому нічого не скаже, і тільки він може все владнати. Якщо виникне небезпека, Маноель одразу ж перевезе сестру разом з дітьми у фортецю через річку.

— Тоді я йду з вами, і моя рушниця допоможе захищати індіанців, хоч мої діти і стануть жебраками, якщо Мальгейрос програє цю гру.

— Гадаю, у. вас немає вибору, і саме тому я так відверто розмовляю з вами. Вашим дітям справді не дістанеться фазенда — її заберуть за борги, але Мальгейрос для кожної дитини велів щороку таврувати телят. Для обох дітей зареєстровані тавра, і на цю худобу не має права навіть банк. Вашому хлопчикові дістанеться добряче стадо, а у старшенької дочки вже є гарний посаг.

— Тоді на допомогу повинні йти усі мисливці, які тут є, — хіба що тільки Велькер відмовиться.

— Ні, так не буде. Індіанці не приймуть нашої допомоги і навіть образяться. Вони подумають, ніби ми не віримо, що вони самі спроможні захистити рідну землю. Вони скоріше всі загинуть, аніж приймуть допомогу. У мене багато побратимів серед них, але навіть я не смію взяти участі в бою. Правда, подивитися на нього я дуже хочу, бо, власне, живу тут для того, щоб вивчати звичаї індіанців. На їхню думку, я міг би вступити в бій лише в тому разі, якщо поранять когось із моїх побратимів. Але це стосується тільки мене. Ні вам, ані іншим мисливцям вони ніколи не пробачать, якщо ви встрянете в сутичку. Крім того, я не хочу, щоб про все це знав ще хто з мисливців. Хай думають, що ми тут просто полюємо. Особливо ж я не довіряю Велькерові. Він одразу побіжить з доносом, сподіваючись, що йому за це заплатять.

— А мені ви звірились, хоч і знали, що я тут шпигую, і не вважаєте мене за джентльмена?

— Я міг вам довіритися, бо йшлося про ваше життя. Але тепер я справді маю до вас довіру і, як мені здається, змушений буду змінити про вас свою думку. Якщо хочете, залишіть своїх собак — їх догляне Отонте — і приготуйте собі коня. Я виїду сьогодні, щоб роздобути якогось м'ясива, а завтра ми вирушимо днів на три і, можливо, побачимо щось цікаве.

— А чому б мені не взяти своїх собак? Вони вполювали б якусь кицьку.

— Досить буде і двох моїх псів, якщо натрапимо на слід ягуара. Не виключено, що ми зустрінемось із кадувеями. Ваші собаки не звикли до індіанців і можуть нам завадити.

— Вам не здається, — озирнувся Джуліус, — що нас міг хтось підслухати?

— Нехай це вас не турбує. Там у темряві лежить Отонте з тієї самої хвилини, коли ми почали розмову. А від нього не втаїться жоден шпигун, навіть якби він повз так тихо, як гадюка.

— Отже, ваш чамакок усе знав, тоді як жоден з мисливців навіть не здогадувався про це? — Джуліус покрутив головою і рушив від багаття, щоб теж зібратися на полювання і приготувати запас їжі для своїх собак, які мали на кілька днів залишитися в мисливському таборі.

Розділ четвертий

ДВА СЛІДИ

Ще не розвиднилось, коли Караї виїхав з табору. Треба було зробити запас м'яса на кілька днів. Іншого разу про це подбав би Отонте. Звичайно, вибираючись на полювання, він залишав намет без усякого догляду, застебнувши його на ґудзики. У джунглях ніхто не зачепить чужого майна — і не стільки, може, тому, що всі тут дуже чесні, як через те, що джунглі карають такі вчинки і покари майже ніколи не вдається уникнути. У джунглях немає ні суддів, ані писаних законів, але немає тут і судової тяганини та адвокатського крутійства. Зате кожен, хто виявить тут крадіжку, вважає своїм обов'язком вистежити злодія так само, як-хижака.

Та цього разу заведені в мисливському таборі порядки було порушено. В наметі Караї зберігалися речі, якими не варто було ризикувати, тим більше, що не всі мисливці справляли враження бездоганно порядних. Через це Отонте й лишився вартувати намет, ладен стати на заваді кожному надміру цікавому.

Табір розташувався в густому гаю край пампасів. Караї їхав, заглибившись у думки, не звертаючи уваги на гавкіт своїх двох псів, які намагалися привернути його увагу до слідів звірів. Він добре розумів їхню мову і по гавкоту вгадував, на чий слід вони натрапили. Зрештою він прикрикнув на них. Собаки слухняно облишили слід і кинулися до мисливця навпрошки через степ. Для полювання у Караї було досить часу. Він знав місця, де можна підстерегти оленя чи дикого кабана кешадо, що полюбляє лісочки на болотах. Але мисливець не поспішав. Він насамперед хотів глянути, що діється в таборі ріу-грандських вершників. Вони прийшли в цей край і принесли свої звичаї, що суперечили законам джунглів. Ці люди не рахувалися з тутешніми порядками, певні своєї сили, бо їх було багато, до того ж вони мали славу людей, які не терплять непокори. Високий Мисливець погано розумів їх спосіб мислення, проте знав: безчинству цих зайд треба покласти край. У рідному краю вони були колись чесними, працьовитими людьми, вправними вершниками, відважними воїнами. Але, ведучи багаторічну боротьбу, здичавіли; братовбивча війна приглушила їхні почуття, і ці люди забули, що таке чесність. Край, який вони змушені були залишити, славився красою і багатством. Чудовий клімат, родюча земля, удосталь вологи. Як добре і спокійно можна було б там жити, якби… якби всі скарби землі були справедливо поділені між тими, хто на ній працює. Однак такого в Ріу Гранді не було споконвіку. Кілька знатних родин загарбали всі багатства краю, і більшість земель лежала облогами; кілька політичних груп захопили владу й заволоділи всіма державними прибутками, без міри багатіючи з цього, тимчасом як народ гибів у злиднях. Але в країні, де жили такі волелюбні люди, це не могло тривати вічно. Вибухали революції і завжди знаходилися сміливці, які ставали на чолі пригноблених, прагнучи здобути права для всіх.

Та коли вони перемагали — а ці люди вміли воювати, — все залишалося, як і раніше, змінювались лише особи при владі. Колишніх багатіїв та політиканів виганяли, а натомість ставала нова верхівка, яка одразу ж ділила між собою всі багатства, що викликало обурення в народу. До невдоволеної бідноти Приєднувалися зубожілі багатії, які тільки й очікували нагоди, щоб знову підвести голову. Криваві перевороти в ті часи відбувалися один за одним, і переможені могли сподіватися лише помсти, жорстокої і нещадної. Що ж вони мали робити? У них було три можливості: або терпіти злидні і мовчки працювати на багатіїв-переможців, чого вони не хотіли; або добиватися силою, щоб багатства країни були справедливо поділені між людьми і щоб кожен добував собі шматок хліба працею — але цього ніколи не вдавалося здійснити; або, нарешті, виїхати в якусь іншу країну і там власною працею створити собі достаток. А потім виявилося, що багато з тих людей, які опинилися на чужині, або зовсім не вміють працювати, або просто забули, як треба працювати. Більшість вирішила обернути мешканців сусідніх земель на своїх рабів і жити за їхній рахунок. Замість того, щоб показати в чужій країні, на що вони здатні, і чесною працею добитися визнання й добробуту, ріуграндці вважали за вигідніше, ставши на службу до багатіїв, гнобити й убивати саме тих, за чиє визволення вони колись у рідному краю боролися або принаймні запевняли, що боролися. З часом вони виступили й проти тих, кому слугували, і захопили маєтки цих необачних людей, які сподівалися жити весело і безтурботно коштом наляканих терором бідарів. Тривала боротьба, що точилася протягом життя цілих поколінь, зробила цих людей нездатними до чесної праці. А втім, не тільки до праці, а й взагалі до нормального життя. Тепер ці шаленці ладні були і джунглі обернути в пекло.

Невеликому племені індіанців кадувеїв якраз і судилося розвіяти славу цих людей і зламати терор, з якого вони жили. Це плем'я не поступалося перед ними войовничістю, відвагою і спритністю. Воно було менше, зате-добре знало місцевість, де мала відбутися сутичка. Високий Мисливець теж знав ці місця, хоч і не так досконало, як вони. У фазенді Барранко Бранко були куточки, куди він ще ніколи не зазирав, бо Мальгейрос не любив гостей, які захищали права індіанців. І ось тепер йому трапилася нагода побувати в глибині величезного маєтку. Тому Караї, поспішаючи, їхав прямо на схід сонця. Рівнину вже не можна було окинути оком з краю в край, бо все частіше траплялися невисокі пальмові гаї капони з густим, майже непрохідним і щоразу більшим підліском. Місцевість весь час підвищувалася, поміж гаями тягнулися широкі, порослі травою смуги, схожі на просіки.

— Якщо сутичка відбудеться тут, вершникам із їхніми списами буде непереливки, — стиха промовив мисливець до свого коня. — Та ще як не знати, куди ведуть оці смуги поміж гаями і чи з'єднуються вони з іншими просіками. Тих вершників можуть легко загнати або заманити навмисне залишеними слідами в глухий кут.

Але поки що слідів верхових коней не було. Зате сліди непідкованих коней, що вільно жили в пампасах, часто перетинали дорогу. Частіше траплялися й сліди дикої або здичавілої худоби. Мисливець уважно розглядав їх, не звертаючи уваги на валування своїх собак. Зрештою почав прислухатися. Його собаки були вже далеко попереду, і гавкання їх свідчило, що вони йдуть по сліду «великого звіра». Та ось гавкіт став тихший, почулося, як дзявкнув спершу один пес, потім другий, і в тому дзявканні мисливець почув те, що у його собак бувало дуже рідко:. страх. Певно, вони напали на слід не звичайного ягуара, з яким їм доводилося зустрічатись уже не раз, а старого і дужого звіра. Такий слід добрий собака не покине, скільки б його не кликали, — він не послухається господаря, навіть коли почує його голос. Захопленого пристрастю полювання собаку не спинить ніщо. І тоді мисливцеві не лишається нічого іншого, як іти вслід за своїми псами й боронити їх від небезпеки. Тут вступає в дію закон вірності аж до смерті — як для собаки, так і для людини.

Хоча зміна маршруту й не входила в плани Караї, однак його враз охопив мисливський запал. Та й гавкання, зрештою, долинало з того боку, куди він думав їхати раніше. Пригнувшись аж до гриви коня, щоб не чіплятись за гілля дерев, Караї попустив поводи. Кінь помчав ускач.

Незабаром знову почувся гавкіт. Собаки бігли тепер повільніше і гавкали вже без недавнього запалу. Проте гонитви не залишали і бігли весь час в одному напрямі. Караї не розумів своїх псів. Мабуть, щось там змінилося, але що саме — він не знав. Та ось дещо почало прояснятися. Здалеку він зачув інший гавкіт. Караї зупинив коня і прислухався. Гавкотіння долинало з одного місця — отже, ягуара вже загнали на дерево.

— Хтось випередив нас, — промовив Високий Мисливець до свого коня. Його собаки перестали гавкати, і, проїхавши ще трохи вперед, він догнав їх. Собаки були навчені не встрявати в чуже полювання і не змішуватися з чужою зграєю. Проте в їхніх очах був неспокій. Вони повертали голови до свого господаря, ніби питаючи, чи не пошле він їх знову по сліду.

— Може, ви, дармоїди, хочете, накинутись на чужу здобич? Який сором! Ану, гайда за конем!

Та сьогодні собаки не хотіли слухатись і бігли попереду коня, ніби боячись втратити слід. «Хто це нам перебіг дорогу? — міркував Караї. — Адже звечора всі були в таборі, а нині ми виїхали ще затемна! Хіба що Джуліус. Ні в кого більше немає такого доброго коня, щоб випередити нас». І враз мисливець пригадав, що першим покинув товариство Велькер. Він єдиний був здатен на те, щоб прийти сюди пішки, серед ночі погнати своїх голодних собак на полювання. «Краще з ним не зустрічатися», — подумав Караї.

Однак Високому Мисливцеві не пощастило уникнути цієї зустрічі. Його дивувала незвична поведінка собак, до того ж кортіло довідатися, чого вони так злякались. Караї переконував себе, що швейцарець у небезпеці, насправді ж його пойняла цікавість, як то напівсліпий дід зі своїми охлялими собаками міг уполювати ягуара. Велькер людина брутальна й підозрілива, отож і на полювання він вирушив нишком. Краще не вплутуватися в цю історію. Адже мисливці й так уже докоряють Караї, що він втручається у справи, які його особисто не обходять…

А що коли старому справді загрожує небезпека? Караї вже вирішив був їхати туди, звідки долинав гавкіт, коли зненацька пролунав постріл. Стріляли далеко, проте мисливець упізнав звук довгої шомпольної рушниці швейцарця. Певне, він, як завжди, не схибив.

Караї натягнув повіддя й повернув у другий бік, до гір. Собаки вдалині шалено гавкали, одначе другого пострілу не було. Дивно. У Велькера ж була двостволка, і, крім того, він мав з собою вінчестер.

Караї знову повернув коня і пустив його вскач. Чим ближче він під'їздив, тим виразніше чулося дзявоління псів, видно, вони гавкали кудись угору, на дерево. Певно, там відбувалось щось незвичайне.

Нарешті Караї доїхав до гаю, звідки долинало гавкання. Зіскочивши з сідла, він попустив попругу і звелів собакам лишатися біля коня. Потім зарядив свою магазинну мисливську рушницю розривними кулями і обережно ступив у гущавину, тримаючи палець на спусковому гачку.

Караї продирався крізь зарості повільно і обережно, стараючись, щоб під ногами не тріснула жодна гілочка. Для більшої перестороги він навіть не скористався великим ножем мачете, щоб прорубувати собі дорогу в плетиві ліан з колючим листям, коли продиратися стало вже дуже важко.

Гавкіт не вщухав, і мисливець звіряв по ньому напрям, свого руху. Нарешті під деревами посвітлішало. Караї опинився край галявини, і перед його очима постало дивовижне видовище.

Коло величезного дерева, уклякнувши на одному коліні, Велькер старанно білував великого ягуара. Всі три пари своїх окулярів він зсунув на лоба і так нахилився і обличчям до звіра, що майже торкався його зашмарованим кров'ю носом. Швейцарець не звертав уваги на валування собак, а проте по обидва боки від нього лежали рушниці із зведеними курками. Якби собаки не зчинили такого шуму, він напевне знав би, що сюди під'їхав мисливець, бо мав добрий слух і давно вже почув би ходу його коня. Проте Велькер, заклопотаний білуванням ягуара, нічого не помічав і ні про що не здогадувався.

Навіть здалеку Високий Мисливець бачив, що впольований звір дуже гарний і міг би викликати захват навіть не в такої зажерливої людини, як Велькер. Караї був певен, що коли б не гавкіт, він почув би, як старий щось бурмоче собі під ніс, певне, заздалегідь торгуючись із Джуліусом за шкуру. Велькер так поринув у свої думки, що не помічав дивної поведінки собак. Тим часом навіть не такий хитрий і недовірливий мисливець, як він, звернув би увагу, що з собаками діється щось незвичне: голодні і виснажені довгого гонитвою, собаки не заспокоювались і, замість того, щоб після добре виконаної служби звалитись у траву і спокійно відпочивати або красти у хазяїна шматки м'яса, розлючено кидалися на дерево. Караї не знав повадок Велькерових псів, проте швейцарець мав розуміти їх і знати, чому вони не вмовкають. Але старий, захоплений роботою, пошепки злісно сперечаючись з уявним покупцем, не чув їх.

Картина, яку побачив Високий Мисливець, була неприродна. Коли володар джунглів після довгого полювання на нього гине, навколо, як тільки відгримлять постріли, одразу западає мертва тиша, все живе, нажахане, залазить у схованки, і минає чимало часу, доки ліс знову забринить своїми розмаїтими звуками. А тут стояв такий гам, як на початку полювання.

Караї перевів погляд із захопленого роботою швейцарця на його собак. Вони кидалися на дерево, що височіло позаду старого. Один пес дерся передніми лапами на стовбур, інші стрибали поряд, падали від утоми на землю, але за мить схоплювались знову і хрипко гавкали. Велькер застрелив хижака, мабуть, на цьому дереві, і той упав саме туди, де й лежав зараз. Старому бракувало сили відтягти важку тушу в інше місце, йому важко було без чужої допомоги навіть перевернути її на другий бік. Зрештою Велькер і не прийняв би ні від кого такої допомоги, боячись, щоб не довелося ділитися здобиччю. Вже з того, що обидві рушниці лежали у нього напохваті, видно було, як він навіть тут, у диких хащах, боїться, щоб хто не відібрав у нього впольованої здобичі, готовий боронити її.

Мисливець перебіг поглядом по стовбуру дерева аж до густої крони, але не побачив нічого підозрілого. Та ось листя заворушилося, і якраз над Велькером з'явилася величезна морда самиці ягуара, точніше — її роззявлена паща. Поміж білими іклами майнув угору закручений червоний язик. Мисливцеві навіть здалося, ніби він чує шипіння хижака, хоча насправді цього не можна було почути через лемент собак. Отже, самиця помітила вже його, знала, що має справу з двома ворогами, і хотіла другого перестрашити своїм загрозливим шипінням. Вона скаженіла від ненависті й жаги. Втрата друга кидала її в шал. Звичайно обережний хижак, який дозволяє собакам загнати себе на дерево, сидить там кілька годин, поки гавкіт не роздратує його так, що він, відчайдушно перестрибнувши через собак, які облягли його, рятується втечею (тим більше у фазенді, де довгі роки ніхто не мав права полювати і де ягуари не звикли ні до мисливців, ні до їхніх собак), а ця самиця ягуара була в такому відчаї, що, не зважаючи на собак, готувалася кинутись на ненависну людину. Так робить тільки той ягуар, який уже покуштував людського м'яса, або той, який од відчаю геть позбувся страху.

Велькер був приречений. Самиця причаїлась якраз над ним. Стрибнувши, вона вже самою вагою свого тіла могла б зламати йому хребет.

Караї не міг байдуже спостерігати цю картину. Він ступив за дерево, притиснув до нього гвинтівку, щоб не схибити і, прицілившись, чекав, коли знову з'явиться голова звіра. Цілився уважно — адже вистрілити треба так, щоб умить забити хижака, ще до того, як він упаде на землю.

Коли самиця знову висунула голову і засичала на нього, він вистрілив їй прямо між нижні ікла. Караї інстинктивно, не усвідомивши навіть, для чого він це робить, відскочив за дерево, на яке спирався; в ту ж мить пролунав, другий постріл, і куля від вінчестера просвистіла там, де щойно стояв Високий Мисливець.

Реакція недовірливого і зажерливого швейцарця була просто блискавична! Почувши постріл, Велькер одразу подумав, що це хтось стріляє в нього, щоб відібрати дорогоцінну шкуру. Його мозок спрацював з неймовірною швидкістю. Ще не стих звук пострілу, а він уже на слух відповів на нього добре націленою кулею. І якби Караї не відскочив за дерево, вона обов'язково влучила б у нього.

Та не вспів Велькер викинути вистрілену гільзу і вдруге натиснути на курок, як його гострий слух вловив над головою якийсь тріск. Мертвий ягуар падав з гілки на гілку, і Велькер уже не встиг випростатись і відскочити вбік. Важке тіло хижака звалилось на нього і притиснуло до землі.

Визирнувши з-за дерева, Караї побачив, що тепер йому не загрожує небезпекою ні хижак, ні охоплений недовірою старий дурень. Мелькома глянувши, він помітив, що голова хижака розтрощена розривною кулею, а вінчестер притиснутий до землі тілом старого. Про те, що з Велькером не сталося нічого страшного, свідчив потік лайки кількома мовами і діалектами, які лунали по лісу, тим більше, що собаки перестали гавкати і знесилено повалилися на землю.

Караї хотів уже ступити до Велькера, щоб допомогти старому, коли раптом його увагу привернули інші звуки. Це було іржання його коня, залишеного в пампасах, і скавчання собак, які не послухались наказу і тепер продиралися крізь хащі. Спочатку Караї подумав, що куля швейцарця випадково влучила в його коня, але одразу ж зрозумів, що відтоді, як пролунав постріл, минуло вже більше хвилини, та й іржання стає дедалі голосніше. Певне, кінь боїться якоїсь небезпеки, що весь час загрожує йому, і кличе на допомогу.

«Нехай Велькер сам собі зарадить, чим може, а то й полежить трохи, доки я вернуся назад», — подумав мисливець і заквапився до свого коня, якому загрожувала невідома небезпека. Напружуючи всі сили, він продирався крізь гущавину, розтинав мачете колючі чагарники і нарешті, ледве зводячи дух, вибрався із заростей.

Те, що він побачив, затопило його жахом. Наляканий кінь тремтів усім тілом, ставав дибки, намагаючись скинути послаблене сідло, попруга і стремена плутались у нього між ногами. А з того боку, куди весь час поглядала тварина, насувалася хмара пилюги і чулося страшне двигтіння землі. Караї ніколи не доводилося такого бачити, але він миттю усвідомив небезпеку, від якої його застерігали індіанці: то було стадо дикої худоби. Байджокігі розповідав, що в горах живе кілька таких стад, і радив, якщо Караї коли-небудь стрінеться з ними, відпустити коня, а самому мерщій залізти на якесь міцне дерево. Краще втратити коня і збрую, хоч потім доведеться кілька днів чвалати пішки, аніж дати розтолочити себе дикій череді. Навіть кадувеї, які були вправними вершниками і мали чудових коней, рятувалися тільки так, пояснюючи це тим, що кінь панічно боїться дикого стада і в найскрутнішу хвилину не скоряється хазяїнові.

Високий Мисливець миттю пригадав усе це. І так же вмить зрозумів, що вже не встигне загнати наляканого коня в лісову гущавину. Та й невідомо, чи захистить його від диких биків пальмовий гай. Залишалося тільки одне — втеча. Втеча верхи, бо він не міг кинути свого вірного коня на поталу диким тваринам.

Стадо було вже за кількасот метрів. Мисливець підбіг до коня, який кидався на всі боки, одним помахом мачете перетнув попругу, сідло впало, і, перш ніж кінь опам'ятався, Караї скочив на нього й погнав перед стадом. Припавши до гриви, він краєм ока бачив, як з хмари пилюги, що швидко наближалася до них, витикалися схилені аж до землі роги.

Тепер усе залежало від того, чи пощастить йому підібрати відпущені поводи. Якщо б повід попав від копита або кінь спіткнувся, вони обидва загинули б.

Мисливець вхопився міцніше за гриву і нахилився аж до передніх ніг коня. Так, пощастило! І вони вже мчали, не розбираючи дороги, по вузьких смугах поміж пальмових гаїв; не лишалося нічого іншого, як покластися на долю і вірити, що кінь не занесе його в якусь глуху просіку. Ані мисливець, ані кінь не знали цієї місцевості, інстинкт коня важив тут так само мало, як і розум людини. Скрізь можна було натрапити на сліпий кут.

У такі хвилини людина або зовсім не думає, або ж думає про речі далекі й абсолютно не потрібні для неї в цю мить. Пригадує своє дитинство, в голові зринають до найдрібніших подробиць якісь не варті уваги пригоди. Але потроху мисливець оговтався і зрозумів, що тупіт стада віддаляється десь убік. Незабаром він зовсім стих. Але кінь продовжував скакати чвалом, і Караї усвідомив, що небезпека минула, лише тоді, коли кінь різко спинився і він злетів у м'яку траву за кілька кроків від мисливського стану.

Прокинувся він у своєму наметі аж пізно ввечері. Поряд сидів Джуліус, обтирав йому лоб і груди горілкою. Мисливець опритомнів, але тремтів усім тілом. Його тіпала нервова лихоманка.

— Де Отонте? — видушив він із себе.

— Вже кілька годин вигулює вашого коня. Кінь був геть у піні і тремтів, як оце й ви. Навряд, чи він уже буде здатний на щось. Загнали ви його. Який чорт вас так налякав?

Мисливець не відповів. Він ще не міг цілком усвідомити, що діється навколо, і тим більше пригадати, що сталося кілька годин тому. Значення Джуліусових слів ледве доходило до його свідомості.

— Ніхто не знав, що сталося, і тому я на всякий випадок звелів поставити вартових, — сказав англієць. — Мисливці повилазили на дерева і тримають під прицілом підходи з усіх боків. Але ніде нічого не видно. Ні диму, ані світлових сигналів. Що, власне, сталося, Караї? Що так налякало вас і вашого коня?

— Скажіть, щоб зняли вартових. І гукніть Отонте, хай знайде мою аптечку. За кілька хвилин я приведу себе до тями, і ми вирішимо, що робити.

Розділ п'ятий

АЛОНСО ТЕЖ ДЕЩО ВМІЄ

Караї змішав кілька крапель валер'яни, трохи хініну й дігіталісу, розвів усе горілкою і, скривившись, випив. Ліки мали жахливий смак і ще гірший запах, але швидко допомогли. Велика чарівниця-природа дала рослинам широке листя, щоб ловити ними сонячну енергію і за її допомогою з повітря й води створювати в мікроскопічних клітинах, наче в алхімічних лабораторіях, не тільки те, чим живе все суще на землі, але й багато чародійних речовин, що впливають так само, як знаменита мертва й жива вода з казок. Ці, на перший погляд, невинні цукри, глікозиди, білки й алколоїди своєю будовою дуже мало відрізняються від тих, які ми споживаємо щодня, і все ж досить лише кількох крапель цих речовин, щоб убити найсильнішу живу істоту, і водночас кілька тисячних однієї крапельки можуть воскресити виснажену, напівмертву людину або за кілька секунд заспокоїти нерви і врівноважити розбурханий, стривожений організм. Тоді ще не було відомо, чому деякі рослинні речовини мають таку чудодійну силу, вчені ще не знали про тваринні і рослинні гормони, про дивовижні залози, які керують не тільки нашим здоров'ям, але й нашим мисленням та поведінкою. Не знав про це і Караї, однак багато чого він передчував і йшов із своїм мікроскопом по слідах невідомого й незрозумілого так само уважно, як ішов у джунглях по слідах звірів і людей. Бувало, інші вчені його набагато випереджали, часом він досліджував і розкривав таємницю точніше і глибше, але вже тоді він знав багато рослинних сполук, які допомагають людині. Він вживав їх, хоч у містах висміювали його прагнення навчитися чогось нового і корисного від неосвічених, бідних дикунів. У відповідь на глузи він казав: «Дикуни? Але це від них ми навчилися палити тютюн, користуватися хініном і кокаїном. Ми глузували з індіанців у пампасах, що розлад шлунка вони лікують шматочками страусячого шлунка і що їдять рубці не промитими, а тільки трохи обсмаженими на вогні, але перестали сміятися, коли довідалися, що в одному страусячому шлунку міститься сімсот п'ятдесят грамів пепсину і що, обмиваючи рубці, ми виводимо з них надзвичайно важливі лікувальні речовини. Ми з презирством ставилися до індіанців і казали, що вони варвари, бо їдять сиру печінку, а тепер самі виробляємо з печінки витяжки, і наші лікарі за шалені гроші вводять їх у кров людям, чиє здоров'я остаточно підірвано цивілізованим образом життя».

Караї знав вплив цих дивовижних речовин, бо сам випробував їх і на собі, і на багатьох інших у джунглях, де не було близько лікарської допомоги і де хворі без цього приречені були б на загибель. Дієвістю свого лікування він завдячував саме цим отрутам. Остерігався лише тих, які, позбавляючи людину тимчасової недуги, водночас відбирають у неї волю і перетворюють її на раба. Алкоголь він уживав не як напій, а як ліки, і тільки тоді, коли в цьому була необхідність. Єдиною його практично безцільною пристрастю був тютюн. Але й без нього він, коли треба було, міг обійтися.

Перш ніж вартові повернулися до табору, Караї вже зовсім оговтався і спокійно сидів біля свого гостинного вогнища.

— Сьогодні з мене поганий господар, хлопці, сьогодні я повернувся без здобичі. Доведеться вам попити мате і підживитись із власних запасів. Адже й ви не виходили на полювання.

— Не було часу, — пояснив Джуліус. — Ми не встигли й вирушити, як ви вже примчали назад, і я заборонив людям відходити далеко від табору. Але голодні ми не будемо. Я скористався зі свого права і підстрелив одну Мальгейросову корову, яка ненароком забрела до нас. Отонте, принеси з мого намету поребрину і насади її на рожен, — звелів він.

Індіанець позирнув на свого друга, — той мовчав, — і не рушив з місця. Джуліус готовий був уже спалахнути гнівом, але Караї вчасна втрутився в розмову:

— Мій друг Отонте не звик, щоб йому наказували, — і, звернувшись до індіанця, мовив: — Будь ласкавий, принеси для всіх нас м'яса з Джуліусового намету.

— Гаразд, Караї, але сеньйор Джуліус міг би піти зі мною.

— Хіба ти сам не донесеш коров'ячих ребер?

— Я не звик заходити в чужий намет, якщо там немає хазяїна, та ще й коли у мене з ним не дружні взаємини. Крім того, є звичай: коли хтось хоче пригостити людей, то повинен все принести сам. Тільки хворим і слабим можна допомогти, але вони мають бути вже зовсім кволі, щоб прийняти допомогу!

— Чорт! Я б ніколи не повірив, що дикун дасть мені урок добрих манер, — пробурмотів Джуліус. — Мабуть, і «ти» не треба було йому казати, якщо вже він підкреслює, що не належить до моїх друзів… Ви маєте рацію, сеньйоре Отонте, — додав він уголос, — я принесу м'ясо сам.

Джуліус попрямував до свого намету, а мисливці зацікавлено подивилися йому вслід. Алонсо перший не витримав і порушив Тишу:

— Ви справді приймете м'ясо від Джуліуса, Караї? Мені здавалося, що ви з ним розходитесь у поглядах і не вважаєте його за добру людину.

— По-моєму, я помилився. Де в чому ми вже порозумілися. Гадаю, і Отонте заприязниться з ним, коли краще узнає його.

— Можливо, — промовив індіанець, — але на це потрібен час. Для вас, чужинців, надто багато важать слова. Мабуть, це тому, що ви краще розумієте мову, якою говорите. Я ж не дуже тямлю, що означають ваші слова, і тому волію, щоб мене переконували вчинками. Будь ласка, Караї, переклади їм це, я по-іспанському не зможу пояснити так, щоб вони зрозуміли, — додав індіанець, бо останнє речення сказав своєю рідною мовою.

Проте Джуліус уже повертався; він з подивом відчув якусь зміну в ставленні до себе: більшу приязність і увагу товариства. Мисливці одразу ж застругали кілька шпичаків і, настромивши на них шматки поребрини, закопали довкола вогню так, щоб_на м'ясо віяло жаром з багаття. Хтось притяг з лісу кілька сухих полін і кинув їх у вогонь. Незабаром від вогнища так почало пашіти жаром, що мисливці змушені були сісти далі.

— Всі тут? — запитав Караї, оглянувши присутніх.

Тільки тепер усі побачили, що нема швейцарця.

— Дона Родольфо немає, — повідомив дон Пабло. — Я не бачив його з вечора. Де це його носить?

Караї тихо засміявся.

— Я ж казав, що йому треба дати прочухана за з, лий язик. І от не минуло й дня, як зажерливість старого сама покарала його. Та ще й добряче, повірте мені.

І далі він розповів, яку сцену довелося йому спостерігати.

— Я не міг втриматися від сміху, хоч і був у незручному становищі. І якби не поспішав так, то обов'язково висміяв би старого й послухав, як він лається та нарікає. Ви не можете уявити, який він був кумедний, коли з-під туші ягуара стирчала тільки його голова з трьома парами окулярів на лобі, з вимащеним кров'ю носом і вибалушеними очима. Його рушниця так була притиснута до тіла, що він не міг навіть поворухнути нею. Та найбільшою карою для нього буде те, що я покинув його отак лежати самого. Він, мабуть, певен, що чим більше литиме бруду і лаятиметься, тим скоріше поквапляться йому на допомогу. Однак цього разу давня тактика підвела його. Тепер він має час і можливість спокійно поміркувати, чий то був постріл, і дійти висновку, що не все те, що падає з неба, дає задоволення. Тільки йому, певно, доведеться довгенько лежати, перш ніж пощастить якось зарадити собі. А не пощастить, то почекає до ранку, доки ми прийдемо і допоможемо.

— І ви справді залишили його в такому стані самого, Караї? І не сказали нам про це одразу, щоб ми допомогли йому? Що ж вас могло так нажахати?

— Навіть якби я розповів про все одразу ж, як кінь приніс мене сюди, це однаково нічого б не дало. Туди ніхто не наважився б піти. За мною гналося дике стадо. Воно, певно, довго кружлятиме в тих місцях і, може, десь аж надвечір посуне на інше пасовисько.

— Дике стадо! — вигукнув Алонсо. — Ви знайшли його слід?

— Ні, стадо само знайшло мій слід, і, повірте, мені було не до сміху.

— Але ж ви могли його спіймати! Скільки в ньому голів?

— Цього я не можу сказати. — Не мав часу не тільки рахувати биків, а навіть як слід роздивитися їх. Бачив тільки хмару куряви і гострі роги. Бики мчали клином завширшки кількасот метрів. А їх там був, напевне, не один ряд!

— Авжеж не один! У першому ряду йдуть тільки найстарші бики, за ними — молодші, і тільки потім біжать корови й телята. От якби Мальгейрос добре заплатив за ту худобу! Ви здибали стадо на його землях чи на індіанських? І яке тавро мала худоба? Правда, цього ви, мабуть, не помітили.

— Атож, цього я не бачив, але думаю, що тавра не було зовсім, бо тут уже кілька десятиріч ніхто не таврував дикої худоби. Певно, стадо належить індіанцям, бо весь цей край з усією живністю їм подарував бразільський уряд за допомогу у війні проти парагвайського тирана Лопеса. По закону вся потаврована худоба належить індіанцям, але Мальгейрос плював на закони. Пропозицію спіймати стадо він, мабуть, прийняв би і пообіцяв би винагороду. Та чи справді виплатив би її, то ще баба надвоє ворожила.

— Від індіанців я дістав би ще менше. У них взагалі нема чим платити.

— Хіба що частиною спійманої худоби.

— І на додачу кулею сорок четвертого калібру! — засміявся Алонсо. — Але не в тім річ. Я просто хочу показати, чого мене навчили корентинці. Спробував би зробити це тільки задля того.

— Ну, наскільки я знаю, тутешні індіанці зовсім не вміють ловити дикої худоби і поки що їхні спроби вполювати стадо були безуспішні. Коли я пояснював Байджокігі, які переваги матимуть вони, збільшивши поголів'я свійської худоби, вождь казав, що його люди можуть тільки вряди-годи підстрелити на м'ясо якусь заблукану корову чи бика, а шкуру потім продати. Якби індіанці пообіцяли винагороду, ти обов'язково дістав би її. Крім того, ти можеш домовитися, щоб вони допомогли відігнати твою частину худоби до Порто Браги або до фортеці Куїмбри, а там вигідно продаси її. А що, власне, потрібно тобі, щоб спіймати таке стадо?

— Якщо стадо велике, треба голів сто свійської худоби, найкраще — волів.

— Гм, стільки волів у індіанців навряд чи набереться. По-моєму, в обох селищах у них не більше п'яти десятків биків і волів для запрягу. Адже червоношкірим для роботи воли, власне, не потрібні. А дійних корів у них не більше дюжини. Молока вони не п'ють, бо це, на їхню думку, дитяча їжа, а сир у Шувараді роблять рідко.

— Якщо це їздові воли, їх вистачить і менше, тільки щоб на кожному сидів погонич. Зрештою, може, цього й не знадобиться. Чи не позичив би вам свою худобу Карліто?

— Не знаю, чи захоче він ризикувати. Але запитать можна. А що тобі іще треба?

— На кожних сто голів — одного пастуха. На цьому вже індіанці знаються. А головне — простору загорожу десь поблизу, щоб загнати в неї стадо, коли ми його спіймаємо.

— А скількох людей тобі потрібно для самих ловів?

— Я упораюсь і сам, — гордо промовив Алонсо, — хіба що здибаю стадо занадто далеко від загорожі. Тоді потрібна буде допомога кількох метких хлопців на конях, та ще й з запасними кіньми, щоб заманити стадо ближче до загорожі. Це могли б зробити оті волоцюги з Ріу Гранді, котрі, як кажуть, Прийшли, на допомогу Мальгейросові.

— Ти вже теж знаєш про це, Алонсо? — здивовано спитав Джуліус. — Я гадав, що це велика таємниця, а про неї, бач, знають усі.

— Вони для цього не підійдуть, — зауважив Караї. — Але тут є й інші хлопці з Ріу Гранді — добрі вершники і порядні люди, які мають намір поселитися в цьому краї. За ватажка у них полковник Фейхоо. Я розмовляв з ним в Олімпо і тепер маю зустрітися десь тут. Його син Альваро — один з найкращих наїзників і приборкувачів коней, а їхні люди, кажуть, нічим їм не поступаються. До селища вождя Наувільйо звідси не більше, як півдня швидкої їзди, там є велика загорожа ще з давніх часів, коли індіанці мали гарні господарства. Правда, ту загорожу треба трохи полагодити, але якщо вдасться зацікавити вождя, це зроблять за кілька днів. Наувільйо завжди був проти плантацій, що їх завів Байджокігі в Шувараді, і, власне, через це плем'я поділилось, але скот його люди розводять.

— А чому він не хоче, щоб його народ зажив осіло і заклав плантації? Адже це було б людям тільки на користь.

— Наувільйо старий воїн і прихильник старих традицій. Він вважає, що хліборобство збуджує в людей жадібність і послаблює мужність. Якщо люди, мовляв, постійно мають їжу, вони втрачають заповзятливість і привчаються до неробства. До того ж вони цілком залежать від землі. А якщо війна? Стадо можна загнати в ліс. І навіть коли частина худоби загине або здичавіє, все одно щось залишиться. А ниви ворог одразу винищить, і тоді люди, які звикли добре харчуватися, потерпають. Як тільки вичерпаються запаси, вони вже неспроможні. захищатись. Я не раз сперечався з ним про це. Але де в чому він має рацію. Він каже, що селянське життя не для його людей, бо вони не знають ні в чому міри. Коли надходять жнива і їжі вдосталь, вони дуже багато їдять і думають лише про танці й співи. Якби в ту пору наскочив ворог, то міг би перебити всіх без опору.

— Ось чому Мальгейрос так нетерпляче ждав приходу отих із Ріу Гранді, — втрутився до розмови Джуліус. — Наближається пора жнив, і він хоче напасти саме на Шувараду, хоч це селище і далеко в горах.

— Хіба Мальгейрос хоче напасти на індіанців? — здивувався Алонсо. — Це новина для мене! З якими силами? Виходить, саме для цього він і покликав отих людей?

— Знову я сказав не те, що треба! Але хто б міг подумати? Про те, що ми вважали таємницею, вже говорять папуги в лісі, а те, що, на нашу думку, знають усі, є для декого новиною, — знизав плечима Джуліус.

— Нічого. Алонсо все одно вирушить завтра з нами, і, якщо ми зустрінемося дорогою з вождем, можна буде домовитися про полювання на дике стадо. Інші підуть допомогти Велькерові і до нашого повернення полюватимуть десь поблизу. Хотілося б, щоб ніхто не виявляв особливої цікавості до нашої виправи. Дон Пабло залишиться порядкувати в таборі.

— Ми вже знаємо, що ви тільки вдаєте з себе мисливця, — докинув слово Фіорі. — Та мені до того немає діла, і я не хочу ні про що розпитувати вас. Одначе ми сподіваємося, що коли дійде до якоїсь забавки, то ви візьмете всіх нас у своє товариство. Ми б не хотіли бути осторонь.

— Та «забавка» не дасть зиску ні мені, ні вам.

— Нічого, Караї! Я думаю, що висловлю думку всіх, коли скажу, що добра забавка сама по собі чогось варта. Зрештою, у мене таке враження, що всі ми тут полюємо тільки про людське око. Лиш сьогодні ми всі порозумілися. Раніше мало знали один одного і кожен думав, що він бозна-який розумник. А проте нікому з нас і на думку не спадало запитати, чому, власне, Мальгейрос дав нам такий великий завдаток харчами, боєприпасами і грішми. Видно, нам довелося б добряче попрацювати, щоб розплатитися за все шкурами, хоч звірини тут справді бігає чимало. Наш приятель Джуліус теж не пас задніх, коли йшлося про аванси. Та за нього, мабуть, замовила слівце його чорненька Маріквінья.

— Про це тут немає мови, — перебив його Караї. — А ви, Джуліусе, сядьте, чого ви схопилися! — І, нахилившись до нього, Високий Мисливець промовив пошепки: — Ніколи не гнівайтесь за правду.

Цих кількох слів було досить, щоб перевести мову на інше, і Джуліус почав якнайспокійніше:

— Розкажіть нам, Караї, яка пригода приключилась у вас з Велькером на Ріачо Саладо?

Розділ шостий

ЛОРД X

— Мені не дуже хочеться згадувати про ту подорож. Від неї у мене лишилося мало приємних вражень. Хіба що зустріч з доном Пабло і «весілля папуг», на якому ми з ним побували. З того, що я собі намітив, нічого не пощастило зробити. Чого я там шукав? Ну, цього ви, мабуть, не зрозумієте. У мене були серйозні підстави туди їхати, і колись я знову подамся в ті краї, але вже сам і якщо буду певен, що ні з ким із вас там не зустрінуся.

— Від нас можете не критись із своїми таємницями. Ми не збираємося полювати на Лопесові скарби.

— Дурні ви, хлопці! Ви все-таки нюшкуєте за мною щоразу, коли я вирушаю в Чако, і я завжди стрічаю там когось із вас якщо не в самих джунглях, то десь на узліссі, далі якого вам не дає ступити страх перед індіанцями тумрагами [19]. Ну й герої ж ви! Заглибитися в їхні землі боїтесь, проте вже самою своєю присутністю на кордоні розтривожуєте їх як рій хижих ос лхічигуанів, і я тоді не можу ні про що з ними домовитися. Я мав би пробути там кілька місяців, щоб індіанці пересвідчились, що їх ніхто не збирається тривожити, що ви вже давно втекли звідси, забачивши оздобу з пір'я або зачувши свист стріли, пущеної для остороги високо над вашою головою. Ех ви, герої!

— Але ж тих індіанців недарма звуть лютими чамакоками, — заперечив Джуліус. — Я поїхав туди одразу ж, як почув, що ви повернулися, спіймавши облизня, і мушу сказати, що то не дуже гостинний народ. Я доплив на каное аж до перших, порогів на річці — ви знаєте де це. Праліс підступає там до самих берегів, здіймаючись обабіч двома прямовисними стінами, і вода нуртує поміж туфовими скелями, ніби то й справді бозна-яка річка. По берегу перенести каное не можна, бо скрізь непрохідний ліс, перевитий колючими ліанами, і зарості диких ананасів карагуата. Довелося міцніше стиснути весло і пробиратися в каное звивистим річищем. І саме тоді, коли я був на середині порогів, над моєю головою засвистіли стріли. Я нікого не бачив, щоб хоч пальнути, а стріли все летіли і ліворуч, і праворуч. Розвернути каное я не міг і тому мусив відступати заднім ходом, ризикуючи наскочити кормою на скелі.

І досі дивуюсь, як каное лишилося ціле. Тільки спустившись від порогів на спокійне плесо річки, я розвернув човен по течії і щосили наліг на весла. Зупинився аж там, де Солона Річка впадає у Парагвай, і дуже зрадів, побачивши бразільську торпедеру [20]. Попросив офіцера послати клятим чамакокам привітання із своєї гармати, щоб трохи полякати їх, як вони налякали мене, та офіцер, хоч і був моїм добрим приятелем, не схотів мене потішити, бо це, мовляв, парагвайська територія і з того могли б виникнути дипломатичні ускладнення. А поблизу нікого не було, і сам чорт не довідався б про те. Індіанці теж нікому не розповідають про такі речі, хіба що вам, Караї.

— А ви думаєте, що цього замало? Хто-хто, а я напевне подбав би, щоб такий офіцер ніколи більше не командував навіть річковим катером. Якщо ж говорити про індіанців, то тумраги дозволили собі тільки мило пожартувати з вами. Вам не треба було зважати на це. Вони й мене одного разу так привітали, причому стріляли не тільки над головою. Побачивши, що не зможуть поглузувати з того, як я тікаю задом наперед поміж скелями, — у мене був тоді надто утлий човник, він цього просто не витримав би, — що я спокійно веслую далі і поволі наближаюсь до верхнього краю порогів, вони почали стріляти вгору, і стріли, падаючи, втикалися спершу в ніс човна, а потім усе ближче й ближче до мене. Ті індіанські стріли я зберігаю й досі. Взагалі я збираю колекцію зброї, яку будь-коли застосовували проти мене. Коли після переходу через пороги на мій дружній поклик ніхто не відповів, я розвісив на гілках кілька разків скляного намиста, дві барвисті хустки і трохи тютюну, а сам проплив трохи далі і там отаборився.

— І все це ви лишили їм задарма?

— Не задарма, а як знак того, що я визнаю їхнє право взяти мито за те, що я ступив на індіанську землю. Крім того, не забувайте, що у мене в каное було повно їхніх стріл, від чого воно стало схоже на плавучого дикобраза.

— За купу дров ви дали їм стільки краму? Тепер я розумію, чому вони деруть так дорого за свої речі, коли іноді приходять до фортів та селищ і пропонують мінятись. Ви їх розбещуєте, Караї.

— Йдеться не про дрова, а про людську працю, зрозумійте! Індіанцеві треба цілий місяць добряче працювати, щоб примітивними знаряддями виготовити з твердого дерева жакаранди вістря, відшліфувати стрілу ребром річкової мушлі і вирівняти її над вогнем, припасувати вістря — це дуже морочлива робота, а потім випробувати стрілу в польоті. Лише так можна зробити добру стрілу, яка не підведе ні в бою, ні на полюванні. Це зовсім не ті стріли, що їх приносять на пристань для продажу деякі пронозливі індіанці. І ті, й ті — справжні індіанські стріли, але одні зроблені тільки для продажу, а другими можна стріляти. Добра стріла переходить від батька до сина.

— Тепер я розумію, чому мені ні разу не пощастило нічого вполювати тими стрілами. Хотів навчитися стріляти з лука, багато разів пробував, але стріли завжди летіли на кілька метрів правіше або лівіше, хоч як я цілився. Я не міг збагнути, як можна прохарчувати себе такою зброєю!

— Це тому, що ви користувалися сувенірами, а на. зброєю. Зброю індіанці ніколи не продадуть. Мені довелося довго пояснювати їм, коли вже ми з ними заприятелювали, що випущені по човну стріли належать мені. Кожен хотів забрати свою, і я змушений був за кожну стрілу доплатити власникові якусь дрібничку.

— Я б доплатив їм трохи свинцю!

— Авжеж, і потім вам лишилося б тільки накивати п'ятами, і ви вже ніколи більше не посміли б показати там носа. А коли тепер я їду в їхній край, то, як належить за звичаєм, сповіщаю про свій приїзд димовим сигналом, і мене добре приймають. Правда, перед тим індіанців неодмінно наполохає якась нишпорка, що завжди ув'яжеться за мною, як тільки винюшкує, що я збираюсь у Чако. І потім мені насилу вдається вгамувати червоношкірих. Я не можу відтягти їх від порогів, бо вони певні, що за мною обов'язково поїде ще хтось, і їм шкода позбавляти себе розваги. Розумієте? Їм кортить побачити, як той чолов'яга тікатиме заднім ходом. А коли ми повертаємось, половина індіанців їде вперед, бо коло гирла річки мене майже завжди хтось підстерігає, і їх страшенно тішить, якщо вони, застукавши зненацька шпигуна, налякають його. Індіанці дуже веселі люди. Коли я знову повертався до них, то вже нікого не заставав, проте завжди знаходив біля гирла Солоної Річки сліди табору, які свідчили, що там досить довго жили. І щоразу все це стеження за мною влаштовували так нерозумно, що тільки телепень-новачок клюнув би на таку принаду. Мисливці розгублено перезирнулись.

— Мені вже доводилось чути, Караї, — перервав мовчанку Джуліус, — що ви завжди вислизали від тих, хто чатував там на вас, і ніхто ніколи не міг дізнатися, що ви привозите з Чако. Тож краще розкажіть нам, що сталося тоді з Велькером і одним моїм земляком — отим чепуристим англійським мандрівником. Вони тікали з Чако, ніби їм хто п'яти присмалив. Англієць не обмовився й словом навіть з тим веслярем, якого він у вас викрав, — розмовляв на мигах. Весляр сказав, що ви його вигнали. Я зустрів його…

— Мабуть, випадково, еге ж, Джуліусе?

— Якщо казати правду, то біля гирла Солоної Річки я був справді випадково. Та коли побачив, як дають драла звідти мій землячок і весляр, то не чекав, доки вслід за ними з'являться тумраги, дременув і собі. Ми прихистились на бразільському березі. Трохи перепочили і, побачивши, що річка як виметена, ніде жодного катера та й гудків не чути, — знову налягли на весла і пливли за течією, аж поки стемніло. У темряві ми не знайшли місця для нічлігу і тому провели ніч у своїх каное без вогню і без сіток серед мільйонів москітів. За весь той час я не видобув із земляка ані слова. Тоді я вирішив покинути їх і поволі поплив проти течії. Індіанців не видно було. Я сподівався, що за якихось два-три тижні ви повернетесь і я про все вас розпитаю. А тим часом почекаю, чи не прилетять чаплі.

— І скільки ж кілограмів пір'я ви набрали? Щось я в тих місцях не бачив не тільки сірої чаплі, але й взагалі жодного птаха, який мав би егрети.

— Я справді нічого там не підстрелив, зате чув, як у лісі на горбі кричали індики гокко. Ці птахи такі полохливі, що я ні разу не міг підійти до них на постріл.

Караї і дон Пабло багатозначно перезирнулися. Високий Мисливець зайшов у намет і повернувся з пов'язкою, яку індіанці носять на лобі; до її верхньої частини були прикріплені три чорні пташині голови з жовтими чубками із гарно закручених пер.

— Чудова! — захоплено вигукнув Джуліус. — Я ніколи не звертав уваги на індіанські прикраси з пір'я, але тепер, коли дивлюсь на цю пов'язку зблизька, бачу, скільки тут докладено праці. Це ж диво! Кожна маленька пір'їнка обвита шнурівочкою, з якої виткана вся ця штуковина. А як гарно підібрано один до одного кольори! Невже ви вмієте робити і такі речі, Караї? Чи, може, це зробив Отонте?

— Ні Отонте, ні я не змогли б зробити такого. Це вміє лише дехто із старих індіанців-чамакоків. Для мене цю пов'язку виготував вождь Ларі. Він справжній майстер.

— Чи не продали б ви її? Це ж така рідкість! Три голови гокко. Я добре заплатив би вам.

— Невже, Джуліусе, ви хвалилися б, що самі підстрелили тих обережних птахів? — здивовано спитав дон Пабло, але Нене перебив його:

— Ви, англійці, тільки й знаєте своє: «Я хочу купити!..» А чом би вам самому не підстрелити кількох таких пташок і не попрохати Ларі зробити щось на зразок цього?

— Сумніваюсь, щоб Ларі сплів би вам таку річ, якби ви сказали, що заплатите за неї, — поважно мовив Високий Мисливець. — Мені він зробив її задарма, сам запропонував, коли я препарував голови пташок і сушив їх на сонці. Ця пов'язка не продається. З нею я танцюватиму на святі обжинків у Шувараді. Але ви, Джуліусе, справді дуже терплячий чоловік, якщо могли стільки чатувати на здобич у місцевості, де нічого, крім чубатого гокко, не вполюєш. Я тоді підстрелив там трьох півників, а четвертого залишив на розплід, щоб не дуже побивалися курочки, які бродили навколо. Ви, мабуть, чули, як вони сокотіли. Саме через цього півника я й посварився з тим англійським лордом, вашим земляком. Він страшенно хотів застрелити його, коли довідався, що гокко — цінніша здобич, ніж шкура ягуара. Тоді він і наважився перехопити у мене весляра і скористатися з послуг Велькера. Він добре зробив, що втік звідти! Я навіть зрадів з того, інакше це кепсько скінчилося б. Але тумрагів можна було тоді не боятися. Вони навіть не відповіли на мої димові сигнали, бо перебували десь далеко на своїх землях. А без них я нічого зробити не зміг би, тому теж мусив повернутися.

— Довго мені довелося б чекати на вас! — вигукнув Джуліус. — Я ждав два тижні. А коли набридло, подався до Форте Олімпо і там дізнався, що ви вже давно повернулись і вирушили пароплавом у Корумбу. В Олімпо залишилися тільки каное — ваше й Отонте, і від тих каное я, їй-богу, міг би довідатися більше, аніж від вашого індіанця. Він сидів у наметі, не випускаючи з рук рушниці, і пильно стеріг ті кілька залізних бачків, які ви привезли з собою. Люди казали, що ви притарабанили їх з Асунсьйона і що в них — чистий спирт. Скажіть, будь ласка, Караї, навіщо він вам? Не продаєте ж ви його індіанцям?!

— Звісно, ні. Навпаки, стережу цю небезпечну рідину від індіанців не менш ретельно, ніж від білих. Спирт страшніший тут за бочку з динамітом; уявляю, що було б зі мною та моїми провідниками, якби індіанці довідалися, що в тих бачках. Особливо ж, якби хтось покуштував! І все ж таки я повинен був возити бачки з собою, тому що їхав шукати рибу понсе [21].

— Говоріть як християнин, Караї! Хто зрозуміє ці індіанські слова?

— Якщо хочете знати, по-науковому вона зветься лепідосирена парадокса, однак не думаю, що від цього ви станете набагато розумнішими. Ви всі живете тут багато років, але, певне, цієї риби ніхто з вас не бачив. А в Чако в озерах її водиться багато. Ця дивовижна земноводна риба дихає і зябрами, і легенями, отож може жити і в воді, і на суші, якщо озера висихають. Проте без індіанців я не знайшов би її. Ми чималенько наловили цієї риби в озері Осіуті [22]. Та, на лихо, воно розташоване в глибині краю Чако, далеко від річки. По дорозі назад нам треба було перетнути широку соляну пустелю, зовсім мертву, де не знайдеш ані питної води, ані якоїсь-поживи для себе. Тому нам довелося їсти рибу, і до мого табору в Пуерто Есперанца ми майже нічого не донесли. Ця експедиція коштувала життя одному з моїх чамакоків. А інші провідники так розідрали собі ноги об гострі соляні виступи, що мусили кілька місяців лікуватись. Можете уявити, в що це мені обійшлося. Потім я вже не раз намагався пробитися через землю тамрагів у глиб того краю, де протікає Ріачо Саладо. Проте дикі джунглі були сильніші за мене і щоразу відкидали мене назад. Та я певен, що все одно дістанусь туди, якщо мені пощастить вигнати з ваших голів дурні забобони про закопані скарби… Ну, а тепер — спати. Пора вже.

— А про Велькера ви нам нічого не розповісте? Спати ще рано.

— Ми знову пробалакаємо аж до ранку! Та хай буде по-вашому. Завтра однаково нічого не вийде з полюванням. Адже треба знайти Велькера і глянути, що з ним. А вирушати можна буде тільки тоді, як спаде роса, інакше собаки не візьмуть сліду. Підемо разом, бо сам я не знайду, де сталася ця пригода, до того ж у нас є й інші справи.

— Була б охота шукати Велькера. Такий не загубиться і дасть сам собі раду. А може, старого вже взагалі з'їла якась кицька…

— Хто не хоче, хай не йде, але тоді і йому ніхто не допоможе, якщо він попаде в біду. Отже, хто йде?

— Раз ви ставите такі умови, то, мабуть, усі підуть. А тепер розповідайте. Якщо завтра вирушимо, коли спаде роса, то ще виспимося.

— Гаразд. Почну спочатку. Я жив у добрих друзів на вапняному заводі. У мене було тли каное і чималий вантаж. З легким човном я міг упоратися сам, на другому мав іти Мітапіру, індіанець з племені ангаїтів. На жаль, він був не досить витривалий для такої довгої дороги. На третьому каное веслував Отонте, але він так само занедужав. В останню хвилину мені запропонував свої послуги молодий корентинець. Щоправда, метисам з провінції Коррієнтес не дуже довіряють, — не гнівайтеся, Алонсо, це так, — але той хлопчина мені сподобався. Він був моторний, послужливий і любив ті краї, куди я збирався їхати. Казав, що не боїться індіанців. Я послав його через річку до вождя селища Кюри по якусь дрібницю, і юнак довів, що таки може порозумітися з червоношкірими. Крім того, він умів добре управлятися з каное серед чорториїв. Мене трохи непокоїла, правда, його надто палка любов до зброї і мрія стати влучним стрільцем. На щастя, моя зброя не цікавила хлопця. Хоча б він і навчився поводитися з моєю рушницею, набоїв до неї все одно не дістав би. І він це знав. А рушниці-шомполки я залишив на вапняному заводі Калера Марсал. Отож його могли спокусити хіба що мій малий револьвер і ніж. Але із цими двома штуковинами я ніколи не розлучаюсь і певен, що ніхто не зміг би витягти їх у мене з-за пояса, навіть коли я сплю… Ну от, поставив я корентинця до обох вантажних каное на підміну веслярам, коли ті втомляться. Потім відкликав убік Отонте й Мітапіру і звелів простежити, чи не хапкий часом на руку цей хлопчина. Правда, особливої нагоди перевірити це так і не трапилось, бо у Мітапіро був тільки лук і стріли, а Отонте, хоч і дуже недовірливий, не мав нічого із зброї, окрім звичайної сокири.

Ми вже готувалися вирушати, коли раптом почувся гудок пароплава. Першою помилкою було те, що я відклав від'їзд і вирішив зачекати, чи немає мені листів. За годину пароплав підійшов, але не кинув якоря, а тільки сповільнив хід і спустив на воду дивовижне судно. Я ніколи не бачив нічого схожого. То було легеньке спортивне каное заводського виробництва. Красиве, але занадто вертке; у човні сидів чоловік, зовні — типовий англієць. Тропічний білий шолом, білий полотняний костюм. Він відштовхнувся від пароплава, і капітан Вієрчі одразу ж дав повний хід: певно, хотів пожартувати і добре гойднути іноземця на хвилях.

Проте каное це не завадило — англієць скерував човен проти хвиль, спритно втримав рівновагу і, випливши на спокійну воду, почав веслувати прямо до пристані. Він був, очевидно, точно поінформований, де чорториї, і сміливо проходив їх, не змінюючи курсу. Всі ми напружено стежили за ним, і з кожним його рухом зростала загальна симпатія до нього. Тільки мені він чомусь не сподобався — навіть не знаю чому. Я ніби відчував, що матиму неприємність через того чолов'ягу.

Англієць прив'язав каное і піднявся на берег. Там він зупинився і пильно оглянув одного за одним кожного з нас. Я бачив, як збентежилися люди під його поглядом. Тільки Отонте, коли англієць почав відверто роздивлятися його, скосив очі більше, ніж завжди, і засміявся. Це теж віщувало неприємності, але я подумав: «Чоловіче, з нами ти багато солі не з'їси. Ми зараз вирушаємо і забудемо про тебе». Мене зовсім не цікавило, чого він тут шукає, а проте я подумав, що було б неввічливо поїхати, не познайомившись із ним. Отож я знову відклав від'їзд і, вмостившись у гамаку, чекав, що буде далі. Чепуристий англієць сів на ящик навпроти мене, повільно витяг з кишені люльку й бляшану коробку з кепстейном[23]. Спокійно набивши люльку тютюном, він ще неквапливіше закурив і пустив хмарку диму. І все це без жодного слова, серед загальної мовчанки. Тишу порушували тільки порипування кілець мого гамака, та ще пирскання Отонте, який ледве стримувався, щоб не зареготати голосно. Нарешті озвався англієць.

— Вирушаєте на полювання? — запитав він.

Я мовчки кивнув головою.

— У вас добрі мисливські собаки?

Я знову кивнув.

— Хотів би їх побачити.

Я подав йому бінокль і вказав на протилежний берег, де моя зграя, прив'язана біля селища вождя Кюри, шаленіла так, що гавкіт долинав аж сюди.

— Хочу побачити їх ближче!

Я кивнув на його каное.

— Їдьмо зі мною.

— Ні.

Він устав, спустився до пристані і почав викладати із свого човна різні валізи й пакунки. Я ніколи не повірив би, що там могло стільки вміститися. Потім англієць сів у човен і вирушив на той берег. Але тепер, коли каное було розвантажене, воно вже гірше слухалось господаря. Кілька хвилин човен крутився в чорториї, потім знову поплив прямо і швидко. Англієць був натренованим спортсменом із сталевими м'язами і справді сміливою людиною, та цього замало, щоб жити в джунглях. Дикий праліс вимагає відповідної поведінки — справедливості, сердечності, приязні, а цей іноземець, тільки-но появившись тут, уже довів, що всього цього йому бракує. Певно, він думав, що стоїть вище за інших, що він — надлюдина, а такі зухвальці рано чи пізно натрапляють у житті на опір і зазнають краху.

Побачивши, куди пливе цей чоловік, я вирішив полегшити йому знайомство з нашими сусідами і попросив Мітапіру дати сигнал індіанцям, що до них їде гість. Я стежив за англійцем у бінокль. На індіанців, які допомогли йому підтягнути каное до причалу, він не звернув ніякої уваги, мовби й не помітив їх, а з вождем, котрий вийшов йому назустріч, навіть не привітався, — одразу попростував до собак.

Зграя поводилася» на диво приязно. Прибулець довго оглядав собак з усіх боків, деяких навіть погладив. Такого не дозволив би собі жоден індіанець, та й собаки цього не любили. Його чудна поведінка ошелешувала тварин так само, як і людей, і я подумав, що, мабуть, відкладу свій від'їзд ще на день.

У бінокль я бачив, як англієць раптом так рвучко потягнувся до пояса, що індіанці злякано сахнулись від нього. Потім він кинув щось до ніг вождеві Кюрі, який, хоч і був опасистий, прожогом відскочив убік і одразу ж нахилився. Навіть з цього берега видно було, як він зрадів. Вождь підняв із землі револьвер — справді чудовий подарунок. Відблиск сонця на перламутровому руків'ї помітно було навіть неозброєним оком. Та англієць не звернув уваги на вияв радості вождя, грубо відштовхнув індіанця, який не дуже проворно уступився йому з дороги, сів у каное і повеслував назад. Я певен, що за весь цей час англієць не промовив жодного слова, навіть не відповів на привітання. Його поведінка викликала повагу у присутніх, але я розумів, що вона була розрахована, головним чином, на мене. Повернувшись на пристань, він витяг з валізи складаний стілець, сів проти мого гамака і знову почав зі мною лаконічну розмову:

— Я хочу полювати на ягуарів.

— Не заперечую.

— Мені потрібні добрі собаки.

— Це вже гірше.

— Я куплю їх.

— Не знаю собак на продаж.

— Куплю ваші.

— Я не продаю.

Він закурив люльку, підсунув ящик до стільця і почав рядочком викладати на ньому свої фунти стерлінгів. Шість стовпчиків монет мали означати, мабуть, шестеро собак.

— Сер, — сказав я йому, — якщо ви збираєтесь полювати на ягуарів край джунглів, то чините дуже нерозумно, носячи з собою золото, і ще нерозумніше — показуючи його.

— Золото — ваше, собаки — мої. — Він пустив кільце запашного, солодкуватого диму і, діставши з кишені візитну картку, пояснив: «Моє ім'я…»

— Розумієте, Джуліусе, ви, англійці, повинні не тільки показати, як написано ваше прізвище, а ще й прочитати його, бо у вас пишуть «каучук», а вимовляють «гума». Одначе я не дав йому договорити і пояснив, що зовсім не прагну довідатися, як його звуть. Дон Хосе нахилився мені до вуха і стиха мовив: «Вам поталанило, Караї! За такі гроші ви могли б віддати і найкращих собак». Але я вже вирішив інакше. Підвівшись, я сказав лордові:

— Ваше золото, сер, може розкотитися, сховайте його, — і ніби ненароком зачепив ногою ящик, так що кілька золотих монет справді покотилися на землю. Але дон Хосе та його діти миттю зібрали монетки і поклали їх на ящик.

— Продайте хоч гірших псів, — прошепотів мені дон Хосе.

— Ні! Я не хочу, щоб ягуари розірвали моїх собак. Цього вони не заслужили. До човнів, хлопці! Вже пізно, але ми все-таки поїдемо.

Я говорив мовою гуарані, щоб англієць не зрозумів, але він уловив зміст, бо промовив:

— Я їду з вами.

— Не поїдете.

— Поїду!

— З нами — ні!

— Тоді поряд з вами.

— Що ж, річка широка.

Так ми й виїхали. Англієць тримався поблизу нас аж до вечора. Я навмисне обрав для ночівлі незручне місце: ми заїхали на каное у густі плавучі водорості камалотес, над якими роїлася тьма-тьмуща комарів, переспали в човнах, не розпалюючи вогню. Мої хлопці розуміли, навіщо я роблю це, тільки корентинець не міг заспокоїтись, мовляв, ще видно і ми встигнемо дістатися до берега, де можна стати табором, розкласти вогнище і напнути москітні сітки. Однак, побачивши, що ми не зважаємо на його слова, він натягнув на голову пончо і теж заснув.

Наступного дня наші човни пливли повільніше, бо вантаж був великий, а веслярі погані. І хоч корентинець допомагав веслувати, та все одно його каное було важче, бо в ньому сиділо двоє. Я міг іти швидше, але навмисне веслував попід самим берегом, приглядаючись до слідів звірів, які приходили туди на водопій. Англієць спершу тримався мене, як кліщ, а потім приєднався до інших каное, ще й випередив їх, щоб показати, як швидко може йти його тонкостінний човен. Тому, коли ми зустрілися з доном Пабло, всі три каное були далеко попереду і веслярі навіть не помітили, що я змінив курс. Моя присутність там була необов'язкова. Отонте сам знав, куди плисти, а я був певен, що легко дожену їх біля гирла Солоної Річки, навіть якщо затримаюсь на цілий день. І я таки затримався. Це було чудове видовище, доне Пабло. Правда ж?

Розділ сьомий

ВЕСІЛЛЯ ПАПУГ

— Так, це було чудове видовище! Я. заїжджаю туди щороку, навіть якщо добираюсь дуже здалеку. Як тільки починає цвісти кебрачо бланко [24], я завжди поспішаю на весілля папуг, хоч інколи мені й доводиться сидіти, чекаючи його тиждень чи два біля підніжжя Пан де Азукар [25]. Я вже не раз очікував там весілля, потерпаючи з голоду, харчуючись самою рибою, бо все живе, що ходить по землі або літає в повітрі, тікає на цей час з тих місць. А того разу нам пощастило приїхати вчасно, якраз на найцікавіше. Хоча, по правді кажучи, я думав, що запізнився. Квіти кебрачо вже пожовкли і почали опадати, коли я був ще далеко від Цукрової Голови.

— Про що, власне, ви розповідаєте? — запитав Нене.

— Хіба ви не чули? Про весілля папуг.

— А що тут дивного? Папуги паруються так само, як інші птахи. Літають собі щоранку й щовечора парочками через пампаси до лісу або з лісу в пампаси, мостять гнізда в дуплястих деревах. Але хто ж цього не бачив і що в тому особливого?

— Помиляєтеся, Нене. Ви вже стільки років у джунглях, а нічого про це. не знаєте. Але то не ганьба. Я теж живу тут чимало років, спостерігати тварин, причому не тільки тих, на яких ми полюємо, — моя улюблена справа, може, навіть покликання, а про весілля папуг я нічого не знав і, мабуть, не дізнався б і досі, якби мене не взяв з собою дон Пабло.

Решта мисливців теж не знали, що папуги своїми звичками відрізняються від інших птахів, тому і вони здивувалися.

— Скільки папуг вам траплялося бачити в зграї? Звісно, на волі, в джунглях, а не на полях, куди вони злітаються з усіх усюд, коли достигає кукурудза, і тоді їх не можна відігнати.

— Дивлячись, про яких папуг ви говорите. Маленькі перікітос літають зграями, великі арара збираються разом не більше як по десять штук, а зелені амазонки живуть тільки парами. Це знає кожен.

— Я маю на увазі саме зелених папуг-амазонок і кажу про їхні весільні ігрища.

— Що ж там може бути цікавого і чого заради цього забиратись аж до Цукрової Голови? Адже зелені амазонки водяться скрізь на обох берегах річки. Вони й справді можуть бути символом вірності та любові. Ці папужки завжди живуть по двоє, упадають одне коло одного і все длубаються дзьобиком у пір'ячку на голівці своєї пари.

— А ви бачили коли-небудь, як вони паруються? Нене здивовано обвів поглядом обличчя мисливців і почухав потилицю. Інші теж замислились, пригадували. Нікому не хотілось визнати, що він мало знає життя тварин.

Мисливці поріднилися з природою — хіба можна, щоб від їхньої уваги приховалась якась цікава особливість?!

— Кому воно треба!? Все одно його ні до чого не прикладеш!

— Мабуть, вони паруються у своїх гніздах, на дуплястих деревах, — висловив припущення Алонсо.

— «Мабуть», — це для мисливця не відповідь. Мисливець скаже, що він або знає таке явище, або ні.

— Ну що ж, певно, ми цього не знаємо. Однак це не означає, що я взагалі не знаю життя птахів у Чако!

— Зелених папужок у неволі ви, безперечно, бачили скрізь. Немає, мабуть, жодного житла в басейнах Парагваю і Парани, де б не було папуги, а багато хто їх тримає по декілька, ба навіть дюжинами! Але чули ви коли-небудь, щоб папуги виводили в неволі пташенят?

— Гм, це правда! В неволі вони не розмножуються, їхніх пташенят доводиться шукати в гніздах у лісі. Якщо папужат узяти зовсім малими, поки ще не навчилися мови старих птахів, то вони переймають усе, що почують від людей і звірів, наслідують кожен звук, навіть шум машини. А проте ви маєте рацію! Чому вони не розмножуються в неволі, як інші птахи, чому не милуються, як у лісі? Авжеж, я не раз бачив, як вони в клітці тільки скубуться, хоч і ростуть змалечку разом.

— Тепер ви зрозумієте, що значить весілля папуг. Усі ті вигодувані в неволі папужки ростуть надто дратівливі і знервовані, бо ніколи не бувають на східному схилі Цукрової Голови чи в якомусь іншому місці на американському континенті, де їхні родичі збираються на свої весільні ігрища.

— Одного разу я був там, — промовив Джуліус, виведений з задуми. — Дуже дивна місцевість. Лісу порядного нема, ростуть якісь покручені дерева, схожі на карликові сосни в наших північних горах. Та й ті стоять без листя, самі голі гілляки, ніби ліс вигорів на всій горі, хоч обгорілих стовбурів нема, і ніяких слідів вогню я не бачив. Не можу пояснити це явище. Звіриних слідів там теж не було — порожнє і мертве місце.

— Мабуть, ви потрапили туди невдовзі після весілля папуг. Ви можете собі уявити зграю із сотні папуг?

— Так, але можу уявити й галас, який вони там зчиняють.

— А тепер уявіть, що тих папуг не сто, а тисяча, десятки тисяч, і всі на одній горі, в одному лісі.

— Оце вже я навряд чи зможу уявити, і якби побачив таке зблизька, то мене, певно, одразу довелося б припровадити до міста в божевільню. Це, видно, страшна картина.

— Страшна, а водночас прекрасна й урочиста. Вона урочиста, як шторм на морі, як циклон у преріях, як усе, де природа виказує свою могутність, де життя проявляється повною мірою. Але таку картину може спостерігати тільки людина з міцними нервами, бо навіть якщо заткнути вуха і заплющити очі, то й тоді здаватиметься, що труситься вся гора, що тремтить повітря, що земля коливається під ногами! Тільки уявіть собі: в час, коли розквітає біле кебрачо, точно в один і той же день з усієї округи за сотні миль злітаються папуги в те місце. Вони сідають на дерева, висять там, наче бджолині рої, кричать, заграють одне з одним, шаленіють і трощать усе, що попадає їм у дзьоб — укриті густим листям дерева за кілька хвилин стають голі, стирчать лише гілки та стовбури; уламки всього, що можна розклювати, дощем надають униз, але сотні інших птахів на льоту хапають їх, потім злітають у височину і там розскубують на дрібненькі шматочки. Кожен рух птахів — то вияв буйної радості, найвищої життєвої напруги. Такого прояву життя боїться всяка тварина! Навіть ягуар нажахано тікає або здалеку обходить те місце, навіть мавпи, які завжди приятелюють з папугами, і ті не насмілюються підійти ближче. Оце і є весілля папуг.

Тільки після цього птахи діляться на пари і летять у далекі ліси, щоб там помостити гнізда в дуплах дерев. Відтоді пара папуг уже не розлучається, вони безперервно гладять одне одному пір'ячко, милуються — просто взірець подружньої вірності.

— Майже так, як дехто з людей, — зауважив Алонсо.

— І оце ви гаєте час, щоб дивитися на такі дурниці? — відбив Джуліус натяк парагвайця, бажаючи перевести розмову на інше. — Мені тільки цікаво, як ці птахи всі до одного знають, що їм робити. Те, що в них настає час парування, зрозуміло. Але як вони знають, що одним треба летіти на північ, а іншим — на південь, схід чи захід, щоб зібратися саме на тій горі, — це до мене не доходить.

— Я можу вам пояснити, — промовив Нене Фіорі. — Це зветься інстінкто гередітаріо — успадкований інстинкт.

— Де ви набралися такої мудрості, Нене, і звідкіля у вас ці наукові терміни? — поцікавився Караї.

— І про це, й багато про що інше я дізнався за той час, відколи ми не бачилися з вами, Караї. Від усього того у Мене паморочиться голова і я ще не все добре усвідомлюю, але принаймні розумію вас, Караї, коли ви мандруєте за багато миль, щоб побачити таке видовище. Наступної весни я теж побуваю на весіллі папуг, хоч би й довелося гибіти під Цукровою Головою цілий місяць. Буду вдячний вам, якщо візьмете мене з собою і на ігрища видр. Раніше я не звертав уваги на такі речі, а тепер бачу, що це дуже важливо, особливо для нас, мисливців. Ми бродимо по лісах, полюємо на звірів, примічаємо, як поводяться тварини, щоб потім перехитрувати їх, проте я ніколи не замислювався, чому тварина має саме такі чи інші повадки. Я глузував з Караї, що він може цілими годинами сидіти, дивлячись крізь збільшувальне скло на комарів, які смокчуть з нього кров, але тепер бачу, що й у цьому є сенс.

— Чого ж це ви так змінилися, Нене?

— Почалося з того, що в мене розмок цигарковий папір. Це довга історія. Проте, якщо хочете, я розповім її. Одного разу я надибав у Чако на гарненьке озеречко і підстрелив там дві чаплі. Місце мені сподобалося, тому я набив із тих чапель опудала, примостив їх серед очерету, а сам зробив халабуду і почав ждати, поки мої чапельки принадять своїх товаришок. Ще й не приготувався як слід, а вони вже почали кружляти над нами. Можна було стріляти їх одну по одній. Пробув я там місяць і зібрав понад півтора кілограма егрету. Якось випав страшенно спекотний день, і, хоч іще й не звечоріло, з'явилися комарі, та такі лютющі… Залазити під сітку не хотілося, і я вирішив закурити, щоб розігнати їх димом. Шукаю куртку і не можу знайти. Дивлюсь, плаває в болоті! А в кишені там — увесь мій запас цигаркового паперу. Куртка пролежала в воді від самого ранку, і папір став мов кваша. Але в другій кишені лежало трохи кукурудзяного листя, яке не розмокло. Я висушив його, розгладив і скрутив добрячу цигарку. Знаєте, я не завзятий курець, та ще ніколи мені так не кортіло курити, як тоді, коли я скрутив останній листок. Тільки-но скінчилось листя, нестерпно схотілося курити. Тоді я згадав, що в крамниці мені загорнули бляшанки з порохом у якусь газету з Асунсьйона. Я ретельно розрівняв аркуш і обережно почав складати, щоб порізати на маленькі прямокутнички. Читати в газеті всякі політичні мудрування або цікавитися тим, що кілька місяців тому сталось у світі, мені, звісно, ніколи б і на думку не спало. Та коли я складав папір, погляд спинився на одному рядку, де було надруковано: «Нене Фіорі, мисливець!» Розгортаю обережно папір і справді бачу своє ім'я. Я трохи злякався, не хотів навіть читати далі. Що ж я таке накоїв, що мене розшукують аж через газету?! Але нічого поганого за собою я не знав, тому все-таки зазирнув у газету і побачив слова: «Реал консуладо італіано», тобто консульство італійського королівства. Розшукується у справі спадщини мисливець Фіорі, який перебуває найвірогідніше в районі Чако. Я порізав папір на чвертки, але клапоть з оголошенням сховав і все думав, хто б це міг залишити мені спадщину.

Мої родичі — сама рибальська біднота. Після них мені могли б дістатися хіба що який старий пузатий рибальський човен, сітка та кілька котиків. Я так зареготав, що аж чаплі злякались і закружляли вгорі — не дострелиш. Адже я навіть не зумів би полагодити таку сітку, якби вона порвалася, та й взагалі — уявляю собі мисливця Нене Фіорі з двома кошиками смердючої риби, який торгується за мідяк на вулицях Палермо. Цілу ніч мені снилось, як я сперечаюся з покупцями, присягаюся мадонною, що моя риба найсвіжіша в усьому Палермо, майже жива, і жадібно хапаю виторгувану ліру. Мені стало кепсько від того сну. Потім я почав знову пригадувати всіх своїх родичів. Колись у нас розповідали про якогось дуже багатого двоюрідного діда. Але ви, мабуть, знаєте, які багатії живуть на Сіцілії! Коли наш брат повертається з полювання на чапель, у нього більше грошей, аніж такий дід може зібрати за все своє життя. Там його вважають за багатія, а нашому братові-мисливцю такого багатства вистачає хіба що на тиждень життя в місті, він радіє, коли витратить усе те собі на здоров'я і знову спокійно повертається в джунглі. Отож хай пан консул шукає якогось іншого спадкоємця, мене він на цей гачок не спіймає… З часом я б і зовсім забув про ту справу, якби за кілька днів не скурив усю газету. А курити кортіло страшенно. Зрештою скурив і останню чвертку — із тим оголошенням. А тут і чаплі перестали прилітати — все наче змовилось проти мене. Пір'я у мене було вже чимало, отож я вирушив до річки. На пароплаві заплатив жменею егретів, і мене навіть не дуже обдурили. Та хоч я і знав спосіб, яким у Африці ловлять мавп, проте й сам повівся, мов та мавпа…

— А ви бували в Африці, Нене?

— Не бував, але якось здибався з одним довготелесим інженером, який мені про це розповів. То дуже гарний спосіб, повчальний не тільки для мавп. Беруть велику тикву з вузькою шийкою. У неї кидають банан і ставлять під деревом, де сидять мавпи. Мавпа злазить, стромляє руку в тикву і хапає банан. Але шийка вузька, кулак з бананом не пролазить, і мавпа не може витягти руки. Замість того, щоб випустити банан, вона краще дасть себе спіймати або забити. З людьми буває майже так само. Навіщо мені була та спадщина? Однак я вперто тримався за неї.

Я пішов просто в консульство. Ви собі не уявляєте, як переполошилися ті панки, коли я з'явився туди. їм, бач, не сподобалося, що я обідраний, неголений та ще й припхався з рушницею й мачете.

— Ви ж кликали мисливця — мисливець і прийшов, — кажу їм.

Питають, чи маю я, мовляв, документи.

— Маю, — кажу, — але вони лежать у бляшанці в дуплі одного дерева кебрачо.

Кажуть: принеси. А як я можу їх принести? Якби навіть дуже поспішав, то й тоді раніше, як за три місяці, не обернувся б. Не повірили. Знову питають, чи є в мене паспорт. Мовляв, кожна порядна людина повинна мати паспорт! Виходить, я непорядний. Тут уже я не міг змовчати, хоч людина й покладиста. Це могло б погано скінчитися. Досить було мені трошки підняти свою пухкалку, як усі ті панки опинилися під столами, зчинивши такий несамовитий гвалт, що аж вийшов сам консул. Він почав мене заспокоювати, пообіцяв виписати паспорт, як тільки я принесу документи, і одразу ж сказав, скільки це коштуватиме. Еге, землячки, кажу я їм, видно, ви хочете заробити на моїй спадщині, хоч я її ще й не одержав?

— Ага! Так ви щодо спадщини з Палермо? — зрадів пан консул і зробився привітніший. — Вам треба було прийти раніше, бо ми вже з півроку як відіслали папери назад у посольство. Яка саме спадщина, я не знаю, але негайно повідомлю в посольство, що ми вас нарешті розшукали, і якщо вони не забаряться з відповіддю, то ми про все довідаємося тижнів за два. Такий час вам, мабуть, неважко буде зачекати.

Втім, консул припускав, що чекати, можливо, доведеться і місяць, а то іі довше. На це я відповів, що коли мені трапляться гарні чаплі, то за рік чи два я повернусь, отож хай він мені все приготує. На тому ми з ним чемно розпрощалися. Та не дійшов я ще й до дверей, як консул гукнув мене знову і сказав, що може запропонувати мені добру посаду. Мені посаду? Я трохи не зареготав. Однак він спитав, чи не згодився б я бути за слугу чи за провідника одному нашому вченому землякові — професору, який приїхав збирати жучків та різних звірят і хотів би дістатись аж за соляну пустелю, де водяться комахи, яких нема на побережжі. Консул не знав, про яку пустелю йдеться, але я його добре зрозумів. Тільки не міг збагнути, як про це дізнався той учений земляк. Ставати слугою у мене, звісно, не було охоти, але з цікавості погодився. Геть усі мої земляки, яких я знав, були вбогими людьми. Того з них, хто вмів читати, уже вважали вченою людиною. А тепер я міг познайомитися із справді вченим італійцем!

Не розповідатиму, як тяжко довелося мені з ним. Та я цього сподівався, тільки-но побачив синьйора Джованні після його повернення з подорожі, в яку він вирушав разом з Караї. І все ж таки я прожив з ним більше місяця. Через соляну пустелю ми не пішли, тільки наблизилися до неї і глянули скраєчку, на більше в мого земляка не вистачало хоробрості. Ми збирали всяких жуків і комашок, знімали шкури з упольованих звірів, а вечорами він розповідав мені про такі речі, які я міг би знати краще за нього, коли б тільки звертав на них увагу. І це зачепило мене за живе. Відтоді я дивлюся на диких тварин зовсім інакше і можу сам, як Караї, лежати кілька днів біля мурашника, стежачи за мурахами, або спостерігати звірів, які для мисливця не мають ніякісінької цінності. Я не тільки не застрелю даремне жодної тварини, а навіть не сполохаю, не налякаю, як бувало раніше, — просто так, для розваги. В лісі я більше не співаю і не галасую. Хай кажуть, що я вже не такий веселий, зате навколо я бачу стільки цікавого.

— Ну, а як же з вашою спадщиною? — перебив його Джуліус.

— Блискуче! Краще й не могло бути. Коли ми повернулися, консул привітав мене: справу про спадщину вже розглянуто і мене оголошено єдиним спадкоємцем.

— І скільки ж ви дістали?

— Я вже й не пам'ятаю добре. Це потягло чималі видатки: на оголошення про мій розшук, на гербові марки, на різні податки, на оплату послуг консульських та посольських чиновників, на проведення справи через міністерство і ще бозна на що. Консул усе ретельно підрахував, і вийшло, що спадщини на це не вистачає, отож я мусив ще й доплатити кількасот позо. Але мені подарували цей борг за те, що я супроводив свого земляка по Чако. Зате я позбувся небезпеки зробитися рибалкою, дістав зовсім безплатно звання єдиного спадкоємця і навчився багато чого корисного.

А щодо полювання на мавп, то слід зважати ще й на те, щоб банан у тикві був не переспілий. Інакше мавпа розчавила б його в руці і вирятувалася б. Я залишив свій банан — хай достигає — і знову став вільним. Але щось добре з того у мене все-таки лишилося, якщо не в жмені, то принаймні в черепку.

Ну, а тепер скажу, що я почув від того вченого чоловіка. Професор розповідав, що одні звірі розвинулися з інших, вони ставали все кмітливіші й досконаліші, аж поки не досягли найвищої досконалості в людині. Тільки людина має розум, бо в неї є мозок і розвинута нервова система, а тварини не думають — у них є лише чуття, рефлекси й успадковані інстинкти, хоч деякі з них досконало організовані, наприклад бджоли або мурахи.

Мисливці зачудовано слухали розповідь італійця, тільки в Караї на губах грала легка посмішка.

– А що, хіба неправда, Караї? — запитав Нене, трохи ображений недовірою Високого Мисливця.

— Правда, Нене, але те, що нарозповідав вам учений земляк, — дурниця, хоч цього і навчають у школах та й усі вважають за істину.

— Звідки ж тварини знають, що їм робити? Адже у них немає мови, немає ні шкіл, ані письма. Як вони можуть порозумітися між собою?

— Цього ми поки що не знаємо, — відповів Караї, — але було б неправильно твердити, що вони не вміють говорити, тільки на тій підставі, що ми їх не розуміємо. Ви сказали, що всі тварини розвинулися з нижчих, примітивніших істот. Отже, предки сучасних бджіл були менш розумні, примітивніші і не мали такого організованого способу життя. Так же? Але чому ви не запитали свого професора, від кого ж тоді успадкували бджоли свій інстинкт свідомого способу життя?

— Сто чортів! Теж правильно! Чого мені не спало на думку запитати про це? Адже це так просто! Ми дивуємося розуму тварин, я повірив, що розумні тварини могли розвинутися з дурних, і водночас погоджуюсь, що цей розум перейшов до них від дурних предків! Професор говорив це так поважно, а сам, мабуть, насміхався з мене. Ну, ледацюго, попадеш ти ще раз до мене в Чако!

— Не беріть цього до серця, Нене, багато ще поважніших і вченіших людей вірять у це і навчають інших ще більших дурниць.

— То де ж правда, Караї? Він же показував мені картинки, з яких видно, що тварини не мають розвинутого мозку!

— На це я не можу відповісти, бо не знаю і не прикриваю свого незнання різними безглуздими теоріями. Колись люди вірили, що тварини були створені саме такими, якими вони є нині. Оскільки у це вірили всі, чимало праці довелося докласти, щоб переконати людство в іншому, в тому, що кожен і сам бачить довкола: у природі все змінюється і вдосконалюється. Як і ваш учений земляк, я міг би прочитати вам лекцію про комах, цих надзвичайно древніх істот, що вже двісті мільйонів років тому були такими ж, як і сьогодні; але якими вони були задовго перед тим — ми не знаємо. Наш брат-мисливець повинен покладатися на власні спостереження природи і вірити тільки в те, що бачив на власні очі. Хтозна, чи не мають тварини своєї мови, якої ми не чуємо, чи не спілкуються поміж собою за допомогою нюху або безпосередньої передачі думок, чого ми не розуміємо. Це таємниця, якої ми поки що не можемо розгадати, і люди, мабуть, ще довго сушитимуть голови над нею.

— Ваша правда, Караї. Але розкажіть же нам, що сталося того разу з Велькером, — нетерпляче попросив Джуліус.

Розділ восьмий

НА СОЛОНІЙ РІЧЦІ

— Після того як ми розпрощалися з доном Пабло, він поїхав на південь, у місця, де водяться видри, щоб поглянути, чи не почалися вже в них шлюбні ігрища, які відбуваються щороку о цій порі. Дон Пабло обіцяв сповістити мене про це і запевняв, що такого дивовижного видовища просто не можна проґавити. А я поїхав доганяти своїх людей.

Ви всі знаєте, що Солона Річка впадає у Парагвай за одну бразільську милю на північ від Пан де Азукар. Там, де люди мали чекати мене, я і знайшов їх разом із отим лордом. Він отаборився на кілька кроків далі, але корентинець уже допомагав йому збирати дрова і влаштовуватися на нічліг. Коли я приїхав, почало сутеніти, і я мусив чекати ранку.

Ще до схід сонця я прорубав собі дорогу крізь зарості на маленький пагорок, що на південь від гирла. Той, хто бував там, знає, що пагорок цей голий, якщо не зважати на ніби нарочито нагромаджені уламки скель, поміж якими де-не-де в'ються красиві зелені стебла сарсапарілли [26]. Я був там кілька разів і назбирав не одну аробу [27] коренів, що виручали мене, коли було скрутно з грошима. Раніше аптеки добре платили за них, поки не винайшли кращі лікувальні засоби проти нашкірних хвороб. З того пагорба видно далеко навкруги — ідеальне місце для димових сигналів. Проте я не радив би нікому вдаватися до них. Уже кілька років у мене є домовленість з індіанцями тумрагами про деякі сигнали, і коли я запалюю вогонь, вони приходять здалеку на призначене місце. Вони будуть незадоволені, якщо замість мене з'явиться інша людина, яка не принесе їм жодного подарунка. Такий жарт дорого обійшовся б їй. Крім того, вам же відомо, що є різні сигнали, і хто їх добре не знає, може накликати індіанців на власну голову.

Отож я наносив дров і цілу купу прілого листя, розпалив вогнище й почав підкидати в нього листя з певними інтервалами, так що в повітря здіймалися клуби диму — довгі й короткі, ніби телеграфні знаки. Про те, якими знаками користувався я і які мали вожді, котрих я кликав, яким способом я передавав, що вони мусять узяти з собою стільки-от людей, лишивши дома, в глибині краю, своїх жінок і дітей, я краще не говоритиму. Все це можна передати димом так само, як і то, наприклад, чи брати їм із собою зброю. Цілком зрозуміло, що індіанцям не сподобається, якщо хтось підведе їх і їм доведеться марно пробиватися крізь джунглі кілька днів, замість того щоб подбати про свої родини.

Я чекав на відповідь або принаймні на знак, що мій димовий сигнал помічено. Але відповіді не було. Щоправда, далеко на обрії, на відстані чотирнадцяти денних переходів, з'явився слабенький димок. Може, навіть то був і не сигнал, може, то мисливці викурювали якогось звіра, — звідси важко було роздивитись. Я знову дав сигнал, що затримаюсь тут пе довше як на тиждень: хто недалеко, хай обізветься. Треба було зачекати. Можливо, хто з індіанців, полюючи, і помітив сигнал, але відповідь передасть лише після того, як зустрінеться з вождем або ж як розпалить вогонь. Сірників у індіанців немає, а на те, щоб добути вогонь тертям дерева, потрібен час. Крім того, під горбом, у долині, все було ще мокре від роси.

Отже, мені не лишалося нічого іншого, як чекати. І саме під час вимушеного відпочинку я помітив, що в тому лісі живуть гокко. Це найхитріший птах у світі, і, щоб уполювати його, мисливець повинен сидіти, не поворухнувшись, навіть оком не змигнути. Добре, що там, на горі, не літали комарі, а для мушок полворінес, які обліплюють очі і боляче кусаються, було ще рано. Тоді я і вполював трьох гокко. Перших двох — стрілою, тихенько, а третього кулею. Чув я ще й четвертого самця, але навмисне відігнав його пострілом — хай залишиться на втіху курочкам-вдовицям. На той постріл і підійшов до мене англієць, а коли побачив мою здобич, вирішив теж спробувати щастя. Проте він тільки марно згаяв час. Спочатку хотів поповзом наблизитись до птаха, орієнтуючись на його белькотання, але скоро зрозумів, що це марна річ, і вирішив підстерегти птаха. Як виявилося, у лорда було не менше витримки, ніж у нас. Він сидів, не ворушачись, хоч уже почали літати мушки полворінес, які безжалісно кусались. Це викликало у мене симпатію до нього. Та досить було йому стрельнути по курочці гокко, щоб хоч чим-небудь відшкодувати згаяний час, як це враження миттю щезло.

Незабаром стало зрозуміло, що я не дочекаюсь відповіді на свої димові сигнали, індіанці, певно, десь далеко, тож доводилося поки що облишити всю ту справу. Та оскільки бачки із спиртом вже були притарабанені аж сюди, я подумав, чи не пошукати рибу понсе удвох з Отонте. Я сподівався водночас спекатись англійця.

Одразу ж після обіду ми поплили вгору по Солоній Річці. Англієць догнав нас, коли ми наближалися до порогів. У мене був намір ще до ночі перейти пороги й отаборитися трохи вище по течії. Я вже намірився в'їхати своїм каное поміж скель, коли почув згори крик: «Уступіться з дороги — іду за течією!» Нагорі, де починаються пороги, з'явився човен Велькера, що швидко плив до нас. Я швиденько завеслував до берега, бо на бистрині каное не розминулися б, але англієць, незважаючи на застереження, плив далі.

Своїм криком Велькер сполохав двох фазанів жакутінгів, які, шумливо лопочучи крильми, перелітали через річку, і тут сталося таке, чому я ніколи б не повірив, якби не бачив на власні очі. У Велькера, як завжди, всі три пари окулярів були на лобі. Жакутінгів він почув, коли був уже в кінці порогів. Тримаючи весло лівою рукою, Велькер правою схопив рушницю і вистрілив з обох стволів. Ми знали, що старий стріляв на слух, що замість птахів у його очах промайнула тільки миготлива тінь, а мушки на стволі він взагалі не бачить. І все ж таки він поцілив одразу двох птахів! Більше того: він так спритно повернув човна на повному ходу, що підстрелені фазани впали прямо в нього. Завдяки цьому повороту Велькер і уник зіткнення з англійцем. Зрозумівши це, мисливець почав верзти всякі нісенітниці. Він опустив на ніс окуляри і витріщився на англійця, мов степова сова. А побачивши, що перед ним білий, накинувся на того з лайкою по-німецьки. Та англієць був незворушний, і Велькер, збагнувши, що він не розуміє, заходився ганити його по-французькому, а потім і всіма іншими мовами, якими він тільки вмів лаятись. А ви ж знаєте, що це він справді вміє. Зате привітатися Велькер забув.

Я вирішив спинитися перед порогами, бо не був певен, чи знайду добре місце, щоб отаборитися, вище по течії, та й погода почала псуватись. Ви ж знаєте, що, коли цвіте біле кебрачо, починаються перші дощі, які ллють по кілька днів. Тому саме час був ставити намет і пильнувати за каное.

Поки Отонте і Мітапіру напнули намет, а корентинець збирав дрова, Велькер уже оглядав наші запаси і радив, що краще приготувати на вечерю. За Велькером прибігли його пси — худі й голодні, як завжди, — і одразу ж почали шукати чогось поживного. Мої два собаки не хотіли того зрозуміти, і Велькерові це коштувало розірваної холоші, бо він кинувся розбороняти собак, лупцюючи, однак, тільки моїх. А мої собачки не люблять таких штук. Тільки-но закипіла вода, Велькер присунувся до вогню і сам налив собі нашого мате.

— Ви добре зробите, Велькере, якщо до смерку подбаєте про власне місце нічлігу і наносите собі дров, — сказав я йому.

Він утягнув носом повітря, як кваті [28], і відповів:

— Буде дощ, а в мене нема намету. Пересплю у вашому.

Він сказав це так, ніби то було зрозуміло само собою. Мій намет справді розрахований на двох, а мої хлопці поставили собі другий, менший. Коли корентинець довідався, що Велькер, який так влучно стріляє, майже сліпий, його зачудуванню не було меж. Він покинув збирати дрова і всівся перед мисливцем. Англієць поставив намет на кілька кроків далі, в кущах, і тільки-но розклав вогнище, як Велькер і корентинець одразу перебралися до нього. Мітапіру сказав мені, що корентинець весь ранок шепотівся з лордом, і вони, видно, порозумілися між собою, я тільки не міг збагнути як: адже знання іспанської мови в обох було дуже скромне, до того ж один не знав англійської, а другий — гуарані. Я б не заперечував, якби лорд забрав у мене корентинця, та вирішив не випереджати подій.

І тут сталася інша дивовижна пригода.

Англієць прихилився до дерева й почав набивати свою люльку. Він хотів запалити її, але побачив, що вона забилась. Тоді він озирнувся довкола, шукаючи, чим би її прочистити, і, не помітивши нічого такого поблизу, витяг із-за пояса револьвер і вистрілив між листя дерева. До ніг йому впала розшматована кулею маленька пташка тангара. Англієць присунув її до себе ногою, вирвав з крильця перо, прочистив ним чубук і кинув пташку в огонь. Це була відповідь на Велькерів стрілецький рекорд. У Велькера, і особливо у корентинця, те викликало просто захват, але мої двоє індіанців мовчки перезирнулися, і з їхніх поглядів я зрозумів, що цей жарт їм не до вподоби і що лордові доведеться за нього розплачуватись. Тому я вирішив втрутитись.

— Послухайте, сер! — гукнув я від свого вогнища. — Я, мабуть, отак легко та ще й у сутінках такої штуки не утну, але якщо завтра після сходу сонця побачу вас тут, то розіб'ю вам кулею коліно. І будьте певні — не схиблю!

— Ол райт, — пролунала відповідь, після чого всі троє — лорд, Велькер і корентинець, — схилившись, почали пошепки домовлятися про щось.

Повечерявши, ми випили кілька калабас мате і пішли спати. Але спали недовго. Як я й думав, одразу ж після заходу сонця вперіщив дощ. Це була справжня злива. Тільки-но упали перші краплини, як Велькер заліз у мій намет. Він розклав свою постіль, анітрохи не бентежачись, що заважає мені спати, і розлігся так, що я зі своєю постіллю мусив відсунутися вбік. До того ж йому кортіло побалакати. Я гримнув, щоб він не заважав спати. Але старий не вгавав. За хвилину він почав нарікати:

— Я не можу заснути: ваші пси весь час чухаються — у них блохи.

— Вони не мали б тих бліх, якби не набралися від ваших собак. Коли собак годувати, блохи на них довго не втримаються.

— У кожного собаки є блохи.

— Завтра на порогах вони їх погублять.

— Але я не можу спати, через те що вони чухаються.

— А я — через ваші теревені. Замовкніть!

— Краще виженіть цих тварюк з намету!

— В таку погоду? І не подумаю. Мені їхнє чухання не заважає.

— Так мені заважає! Мої ж собаки надворі.

Це вже було занадто. Мабуть, того дня я був у поганому настрої, бо відчував, що тільки змарнував час, вирушивши у цю подорож. А Велькер ще підлив масла в огонь, ударивши ногою мого собаку. Пес рвонув йому штанину, і це зовсім розгнівило старого.

— Ах ти ж бісова тварюка! Ви заплатите тепер і за другу холошу, Караї. Виженете ви цих клятих собак чи ні?

— Якщо думаєте, що я їх залишу тут, то ви вгадали. Зате вижену вас. Збирайте манаття і геть з мого намету!

Мабуть, я був дуже лютий у цю мить, бо Велькера мов вітром здуло. Опинившись на дощі, він довго бурчав перед наметом:

— У таку погоду собаки, бач, не вижене, а білого, мисливця та ще й друга — вигнав!

Думаю, ви мене розумієте: якщо собаки мене годували, то цей білий тільки об'їдав. Я навіть не знаю, де Велькер переспав ту ніч. У намет англійця він, звісно, не поткнувся. Але вранці, коли дощ ущух і ми повставали, ні Велькера, ні англійця й сліду не було. Разом із ними зник, мені на радість, і корентинець. Перейшовши пороги, ми випливли на спокійну воду. Кілька днів шукали рибу понсе, але даремно. Я повернувся до Олімпо, щоб заховати спирт у надійному місці, а Мітапіру послав з одним каное знову на Солону Річку. Та ні про англійця, ні про корентинця я відтоді не чув. Шкода, що не можу цього сказати і про Велькера.

— Його ви так швидко не позбудетесь.

— Авжеж, і він вічно мені нагадуватиме, що я винен йому за порвані штани.

— І за чудову шкуру ягуара! — почулося від узлісся.

Велькер таки притарганивсь у табір. За спиною в нього висіли дві рушниці, на яких була розіп'ята ягуаряча шкура. Другу шкуру старий тримав у руці. Підійшовши, він кинув її до ніг Караї.

— Ви винні мені не менш як три фунти стерлінгів! До того ж ви назавжди зганьбили себе! Подумати лишень! Хіба справжній мисливець міг так вчинити? Попсувати кулею таку чудову шкуру! Треба було стріляти розривною кулею, щоб так розтрощити голову?! То була моя, розумієте, — моя ягуариха, бо це мої собаки загнали її на дерево і це я сидів під деревом. Ви вкрали її в мене! Та ще й втекли, мов хлопчисько, покинувши старого чоловіка під важенною тушею, я вже не кажу про те, що додали йому роботи, бо полишили на нього і другого звіра, якого треба було оббілувати. Ви мені заплатите за це, Караї! Я вже сказав, що здеру з вас не менш як три фунти!

Мисливці, які спершу ошелешено дивилися на швейцарця, зареготали…

— А мого сідла ви не принесли?

— Аякже! Більше ви нічого не схотіли? Бракувало мені ще з сідлом морочитися! Самі їдьте по нього, коня ж маєте?!

— Я подумав, що ви могли б заробити на фунт більше, якби принесли його. А так мені доведеться просити Нене Фіорі подбати про нього, а самому їхати на сідлі Отонте. Отже, ви сказали, Велькере, три фунти. Добре, я купую у вас шкуру. Все одно чепрак на моєму сідлі потерся, а кращого малюнка, ніж на цій шкурі, я ще не бачив. Отонте! Повісь, будь ласка, шкуру на жердині і за три дні, поки мене не буде, може, вичиниш її.

— А три фунти ви мені тут заплатите чи коли повернемося в Барранко?

— Мені все одно, Велькере. Хай буде тут, ви ж знаєте, що я не люблю залишатися в боргу. Можете негайно відрахувати їх од того, що ви мені завинили. Проте список ваших боргів мені від того не набагато зменшиться.

Не звертаючи уваги на Велькера, обличчя якого аж витяглося від несподіванки, мисливець повернувся до Джуліуса та парагвайця і сказав, щоб вони готували коней.

— Доспимо в сідлі. Якусь годину коні самі тюпатимуть знайомою дорогою.

Розділ дев'ятий

ВАНІЛЬ

Мисливці ще затемна виїхали на свіжих конях. Кінь Отонте, який давно вже не ходив під сідлом, а тільки бродив у буйних травах довкола табору, особливо виявляв радість і завзяття, весь час стаючи дибки. Тому Караї обігнав решту мисливців і поїхав попереду:

— Подрімайте трохи в сідлах, а коли мій кінь перестане казитись, першим поїде хтось із вас. Дорога недалека — тільки до витоків Ріачо Барросо [29], а там зачекаємо, доки дійде сонце.

— А чому не проїхати до схід сонця далі? Адже ж удень пектиме.

— На те є причини. Біля витоків річки височить вершина, з неї добре видно пампаси. Звідти ми побачимо, чи не йде хто слідом за нами. Дорога до вершини вкрита камінням, і потемки коні поб'ють там ноги. Подекуди треба буде йти пішки, а в двох місцях навіть помагати коням видертись на камінні приступки. До того ж не завадить усе-таки годинку поспати в сідлі. Невідомо, що нас чекає попереду. Може, мої собаки натраплять на слід якої дичини, тоді нам перепаде смачніший сніданок, ніж ваша вчорашня солонина.

— Того м'яса не можна було не засолити. Я все ніяк не міг підійти до корови на постріл — вона тікала, і від того у неї спінилась кров. М'ясо зіпсувалося б, поки я доїхав би з ним до табору.

— Хіба я дорікаю? Як не підстрелимо свіжини, добра буде й солонина. Але краще приберегти її на наступні дні, коли для полювання, можливо, не буде часу.

— А навіщо, власне, робити такий гак — їхати аж до витоків річки?

— Мало того, діставшись до витоків біля підніжжя Орлиних Гір, ми піднімемося на вершину. Але не будьте таким цікавим, Джуліусе. Якщо хочете знати, мені кортить показати вам три гарні ягуарячі шкури. Вони напнуті там в одному затишному місці. Крім того, ви побачите чудовий краєвид.

— Я ніколи не захоплювався краєвидами. Особливо коли заради того, щоб їх побачити, треба дертися на гору. Така справа варта заходу тільки тоді, коли ви йдете по сліду ягуара і сподіваєтесь добути гарну шкуру. В усіх інших випадках мені приємніше дивитися на гори знизу.

— Уперше мене вивів туди саме ягуар. Але нагорі так гарно, що я залишив там його шкуру, а пізніше додав до неї шкури ще двох ягуарів, яких уполював на рівнині; Останнім часом я часто буваю там і, щоб згаяти час, виминаю і вичиняю ті шкури. Дві з них. уже такі м'якенькі, ніби їх щойно стягли із звіра.

— Ви буваєте там часто, — бурчав собі під ніс Джуліус, — і схід сонця завжди зустрічаєте вже біля витоків річки. Гм… Потім ви деретеся на гору по бездоріжжю і там мусите щось робити, щоб згаяти час… Здається, я починаю розуміти, чому ми не могли вистежити, де ви полюєте. Але навіщо ви мене тягнете туди? Мабуть…

— Я ж кажу: лише тому, що там красиво. Як у Серра Паресі [30], де, як запевняє Алонсо, людина, коли б мала досконаліші очі й гучніший голос, могла б побалакати із самим святим Петром.

— А ви йому щось скажете? — запитав Алонсо.

— У мене не такий добрий зір, однак з допомогою бінокля все-таки можна зазирнути на парагвайський берег, ба навіть у гори Трес Ерманос [31]. На одній із тих гір стоїть фортеця Олімпо, а на другій сидить наш вірний чорношкірий друг, і хоч у мене й не такий гучний голос, але все-таки я інколи розмовляю з ним.

— Я так і думав! З цієї гори ви подаєте димові сигнали і так само вас повідомляють про новини.

— Димові сигнали — річ хороша, але їх побачить кожен. А от сигнали дзеркалом можна помітити лише з одного боку, та й то з певного місця. Отож їх завважить Венцеслао, проте не побачать навіть у Барранко Бранко.

— А той чорний знає телеграфні сигнали?

— Гадаю, що ні, але він розуміє ті сигнали, про які ми з ними домовились. Однак годі правити теревені, краще поспіть.

— Із спанням уже нічого не вийде. Хіба заснеш, коли сподіваєшся от-от узнати щось цікаве!

— Потерпіть. Я проведу вас у місця, де не бував ніхто, крім індіанців. А тепер їдьмо якнайтихше. Зніміть остроги, застебніть пряжки на сідлах, щоб нічого не брязнуло. Думаю, індіанці не дуже зрадіють, якщо дізнаються, що я привів вас на землю, яку вони вважають священною, і навряд чи поставляться схвально до того, що я там отаборився. Самі вони рідко бувають у цих місцях і, певно, й досі не знають про те. Якщо їхатимете зовсім тихо, побачите таке, про що навіть онукам розповідатимете. Я не наполягаю, щоб ви заприсягайся, що більше ніколи сюди не повернетесь, бо однаково не додержите слова. Але вимагаю, щоб ви пообіцяли, що жоден з вас пальцем не торкне того, що там побачить, хоч би якою великою була спокуса. Я це роблю у ваших же інтересах.

— Що може бути спокусливого на тій горі? Золото, срібло чи самоцвіти?

— Знайдете і золото, і срібло, хоч і не дуже багато. Зрештою, побачите самі. А тепер ані пари з уст, їдьмо зовсім тихо.

Розмова урвалася. Непідковані коні ступали майже нечутно по густій траві, вкритій росою. Вони вже заспокоїлись і йшли рівно. Караї, підвівшись у стременах, уважно прислухався, але ніде нікого не було. Отже, за маленьким загоном ніхто не стежить. Тоді він зручніше вмостився боком у сідлі і, низько схилившись до шиї коня, задрімав. Кінь знав дорогу, бо Отонте вже кілька разів проводив мисливця до витоків річки, де звичайно чекав на його повернення, стежачи, чи не скрадається хто за ними. Кінь, який виріс у диких місцях, — а саме такого коня Караї дістав у подарунок від кадувеїв, — завжди пізнає дорогу, якою пройшов хоч один раз. Коли ним ніхто не править, він сам розуміє, куди йти, і не спиниться, доки не дістанеться до мети. Може, це й смішно, але мисливець був певен, що кінь, якого він сам приручив, може читати навіть його думки.

Цього разу кінь так раптово зупинився біля чагарників, що коні позаду мало не наїхали на нього. Високий Мисливець умить прокинувся і, навіть не озирнувшись, зіскочив з коня, тимчасом як його супутники поволі пробуркувались. У ранішній сутіні здавалося, що чагарник непрохідний, і все-таки Високий Мисливець ураз зник у ньому. Кінь рушив за ним.

— Куди ви поділися, Караї?

— Ідіть за моїм конем на слух. А якщо зовсім не видно дороги, заждіть хвилинку. Я зараз присвічу.

Однак мисливці не могли знайти дороги в гущавині, хоч жоден не хотів у цьому признатися і навіть не запалив сірника, щоб глянути на сліди. У тому, власне, й не було потреби, бо за мить серед кущів спалахнуло світло і сухе гілля весело затріщало, охоплене полум'ям. Перед мисливцями простяглася вузька стежка, що в'юнилась у заростях.

— У вас тут було все наготовлено для багаття?!

— А я завжди готую все, що треба, перш ніж залишаю це місце, особливо коли знаю, що незабаром сюди повернусь. Адже збирати колючі гілки навпомацки не дуже приємно, а що вже казати про те, якби довелося це робити під дощем, коли все мокре?!

Мисливці вийшли на прогалину, освітлену вогнем. Те, що в темряві здалося їм чорною стіною, було лісом з густим підліском. На вогнищі уже стояв чайник з водою, вгорі, утворюючи ніби дах, висіли на дротах дві бичачі шкури. Як тільки всі ступили на галявину, Караї опустив одну шкуру так, що навколо знову стало темно, і навіть якби хто їхав зовсім близько понад лісом, то не помітив би мисливського табору. Дим від багаття зникав у верховіттях високих дерев.

— Поки закипить вода, відведемо коней трохи далі. Там є ще одна галявина з кращою травою. її можна загородити і спокійно пустити коней — хай пасуться, доки повернемось. Треба тільки розсідлати їх, а сідла повісити на дріт, щоб не попсували терміти.

— Де ви так швидко набрали води, Караї? Там ще буде чим попоїти коней?

— А ви на березі річки. Обережніше, не впадіть у неї, бо вона недарма зветься Болотяна — Барросо. Звідси наші коні вже не повтікають. Тут потік робить крутий закрут, і вода майже з усіх боків оточує галявину. Той вузький прохід по твердій землі, яким ми дісталися сюди, легко перегородити кількома колодами, і коні нікуди не підуть. Тепер розсідлуйте їх — онде гаки для сідел, і ходімо до вогню.

— Навіщо така обережність? — промовив Алонсо. — Скільки разів я кидав сідло просто на землі в пампасах та й у лісі під деревом, і такого ще не бувало, щоб терміти поласились на нього.

— Раніше я теж так думав. Коли мені вперше довелося тут ночувати, я поклав сідло під голову, простелив під себе чепрак, накрився попоною і спокійно заснув. Попона була гарна, індіанської роботи, виткана з різноколірних бавовняних ниток. Під ранок прокинувся від холоду і бачу, що лежу голий. Попона, одяг — усе зникло! А від сідла залишилися тільки металеві частини. На тому місці, де я лежав, побачив у землі кілька дірок. Тут особливі терміти. Вони підкопалися під мене і все протягли крізь оті нори. А найгірше було те, що я прокинувся зовсім кволий і не міг збагнути чому. Та незабаром усе стало ясно. Земні кліщі так насмокталися з мене крові, що не могли пролізти назад у свої нірки і позастрявали в них.

— А по дротах терміти не лазять? Я думав, що вони можуть куди завгодно добратися.

— По моїх дротах не полізе навіть деревний терміт, бо я протягнув їх крізь шматки шкури мурахоїда і натер його салом. Тепер жодна комаха, яку жере мурахоїд, не поткнеться.

— Все одно наш табір не дуже зручний. Стоїть посеред болота та що й повен усякої гидоти!

— Але в нього свої переваги. Іноді погана слава міцніша за фортецю. Найбільша його зручність у тому, що в цьому місці не стають табором навіть індіанці, бо знають про його невигоди. А хто не знає, той скуштує всіх його принад під час першої ночівлі і вже ніколи сюди більше не повернеться. Але оскільки ми поблизу священних для індіанців місць, то нам краще обрати притулок, якого вони уникають.

Розмовляючи, мисливці повернулися до багаття. На вогнищі смажилися настромлені на шпичаки шматки м'яса, а тим часом по колу пішла калабаса з мате.

— А чому треба залишати коней внизу, Караї? Якщо ми затримаємось тут довше, як ви кажете, то навіщо плентатись пішки і таскати речі на плечах? Здається, ви твердили, що там є якась дорога для коней, хоч, може, й нелегка.

— Дорога справді є, але, гадаю, вам краще йти пішки. Я придивився до ваших коней і бачу, що вони не привчені до гірських переходів, отож завдадуть вам багато клопоту. Я, звісно, поїду на коні, бо він звик до таких подорожей.

— Мій кінь добре навчений. Я теж поїду на коні, — мовив Алонсо.

— А мого коня муштрував найкращий приборкувач коней східної Болівії! Інакше я не віз би його аж сюди, — додав Джуліус. — Одне перевезення його пароплавом коштувало більше, ніж тутешній кінь. Стільки ж потягне і дорога назад. Тому я свого коня не покину. Як він, бідолаха, тремтів від страху на пароплаві, як його дратували постійний гуркіт коліс і гудки! Мабуть, мені краще добиратися додому суходолом. Якби ж тільки знати дорогу через гори, щоб обминути річкові болота…

— Я, напевне, зробив би так само, хоч і згаяв би на це три тижні замість трьох днів. Але ж треба зважати і на те, що їхати доведеться через індіанську землю, до того ж хтозна, як ваш кінь подолає гори Бодокени. Та дорога значно важча, ніж та, куди ми вирушимо завтра. Якщо хочете, їдьте теж верхи. Принаймні випробуєте своїх коней. Якщо завтра ваші наміри не зміняться щодо подорожі суходолом, я побалакаю з Байджокігі, він зможе провести вас до Міранди. Звідти поїдете сухим гребенем аж до Корумби. З часом там проляже залізниця, але поки що… Ну, годі базікати, треб^а трохи Поспати. Незабаром світає.

Мисливці попоїли, випили мате, полягали довкола багаття і заснули серед диких хащів так спокійно й безпечно, ніби в готелі. Що ж до Алонсо, який народився у джунглях, то він у міській кімнаті взагалі навряд чи заснув би.

Сонце підбилося вже досить високо, коли собаки Караї розбудили свого господаря. Отонте пустив їх через кілька годин по тому, як загін вирушив у дорогу, і вони пішли по сліду вершників. Це було зроблено для того, щоб собаки прибігли тихцем, не затримувалися дорогою, винюхуючи звірячі сліди, і не зчиняли при цьому гавкоту, який міг би викрити мисливців. Та й треба було б весь час прикрикувати на них, бо знаків, які подавав би їм хазяїн рукою, вони в темряві все одно не побачили б.

Супутники Караї вже повставали. Алонсо пішов глянути на коней, а Джуліус розпалював вогонь.

— Ми не будили вас, Караї, щоб ви добре відіспалися після пригоди з дикою чередою. Але звідкіля взялися тут ваші собаки? Я ще по дорозі хотів запитати, чому ви їх не прихопили з собою. Вони з'явилися, мов привиди, навіть не гавкнули. Моя зграя вже давно сполошила б усю околицю, бо тут повно ягуарячих слідів.

— У кожного свій спосіб їздити на полювання. Через це я й не хотів, щоб ви брали своїх псів. Тепер ми принаймні певні, що Велькер не подався за нами і що навколо немає індіанців. Навіть якби ми їх не помітили, собаки почули б.

— Рушаємо зараз?

— У нас ще є час. Щоб зійти на гору, досить двох годин, а з вашими кіньми — трьох. Та й сонце ще не скоро підніметься так, щоб його можна було спіймати дзеркалом з обох боків. А тепер сідаймо поснідаємо. Тільки не пийте тут сирої води. Нап'ємося вгорі джерельної.

— Там, на горі, є вода?

— Побачите самі.

Сонце почало вже пригрівати, коли мисливці осідлали коней і скочили в сідла. Караї повів їх звивистими стежечками по лісу, що ставав дедалі густішим і, здавалося, непрохідним. Але дорога, прорубана мачете, ще не встигла зарости.

Почався підйом, і стежка зав'юнилася ще більше, бо треба було весь час. огинати порослі мохом скелі. Несподівано ліс скінчився, і перед мисливцями відкрилася рівнина, всіяна дрібними камінцями від оповзнів. Караї спинився і зачекав, поки під'їдуть його супутники.

— Їдьте до тієї високої пальми і, глядіть, не збочуйте, — мовив він.

— А чому б вам не поїхати вперед?

— Я їхатиму останнім, щоб замести сліди. Від пальми починається кам'янистий грунт, і там уже слідів непідкованих коней не буде видно. А якби й було, то це не страшно, бо там проходить дорога, на якій багато слідів. Головне, щоб ніхто не знав, як ми вийшли на неї.

Обидва мисливці поїхали прямо, а Караї пустив свого коня боком трохи вище їх. Під копитами коня вниз посунули дрібні камінці. Вони засипали сліди, проте нікому й на думку не спало б, що зроблено те нарочито. Тепер вершники їхали ніби парком. Ліс порідшав, але дерева були значно товщі, ніж унизу. На кам'янистому грунті зник підлісок, і ліс проглядався на всі боки.

Однак дорога ставала дедалі важча. Караї скочив з сідла і, ведучи коня за повід, перестрибував з каменя на камінь. Іноді здавалося, що дорога кінчається, але Караї спокійно пробирався по скелях краєм глибокого урвища, а за поворотом знову видно було дорогу. Джуліус незабаром зрозумів, що зручніше йти пішки, а от Алонсо хотів будь-що довести, який він спритний наїзник. І довів, бо утриматися в сідлі під час карколомних стрибків по каменях міг тільки справді спритний вершник. Та зрештою Алонсо стало шкода коня, і він теж повів його на поводі. Однак і це було нелегко. Коні впиралися, не наважуючись стрибати з каменя на камінь. Тільки Караї не мав турбот з конем і клопотався більше своїми супутниками. В такій дорозі характер людини видно з того, як вона поводиться з конем. Алонсо весь час говорив із своїм конем, умовляв його й підбадьорював, коли треба було подолати якусь перепону. Джуліус дедалі більше втрачав терпець, кричав і сварився. Зрештою він спинивсь і вирізав прут, щоб підганяти коня, але за хвилину передумав і пошпурив його геть. Караї задоволено кивнув головою.

— Я дедалі кращої думки про вас, Джуліусе. Не гнівайтесь на коня, якщо він не знає того, чого ви його не навчили. Криком ви тільки зіб'єте тварину з пантелику. Адже ви й самі ще багато чого навчитеся, бо всі ми день у день вчимося. За хвилину ви пересвідчитеся, чи можна буде взяти вашого коня в дальшу дорогу.

— Невже вона буде ще важчою?

— Нічого страшного. Треба тільки подолати два уступи. Он гляньте туди.

Дорогу попереду заступала велика скеля.

— Тут кінь, звісно, не пройде.

— Ба пройде! Трохи далі буде ще вища перешкода. Алонсо, вилізьте нагору і візьміть повід мого коня. Він покаже іншим, як туди підніматися.

Караї підвів коня під самий камінь і кинув Алонсо повід. Кінь, який уже знав, що йому робити, звівся на задні ноги, а передніми сперся на верхню грань скелі. Мисливець перевірив попругу і підтягнув сідло, потім, зігнувшись, підліз коневі під живіт і трохи підняв тварину в ту мить, коли вона відштовхнулася від землі. Під час стрибка Караї встиг підтримати коневі ногу, яка шукала опори, і кінь вибрався нагору.

— Тепер витягнемо вашого коня, а потім ви з Алонсо поміняєтесь місцями. Це буде важче, але гадаю, що діло піде. Трохи підняти коня повинен хазяїн, до якого тварина звикла. Не знаю, чи сподобається вашим коникам, але я підтримаю їм ноги.

Після кількох спроб усі троє коней опинилися нагорі.

— Повертатися буде гірше. Доведеться спускати їх на ласо.

— Треба було вас послухати і йти пішки. Бідні коники, — зітхнув Алонсо.

— А я не шкодую, — сказав Джуліус. — Ми тут навчилися долати перепону, перед якою самі, без Караї, мабуть, відступили б. І наші коні теж дечого навчились.

Але як ви управляєтеся тут самі, Караї, коли нікому тягти вашого коня за повід?

— Це я вам покажу біля наступної перешкоди. Тепер нам доведеться подолати найважчий шмат дороги. Перш ніж ми в'їдемо до ущелини, намочіть водою хусточки і збризніть горілкою, якщо маєте з собою, а потім зав'яжіть ними роти.

— Горілка у мене є, але де тут візьмеш воду? — з сумнівом промовив Джуліус.

Та коли дорога круто повернула, їх привітало дзюрчанням непримітне джерельце, що спадало з височини. Вода розбивалась об каміння, перетворюючись в дощову імлу, та нижче знову зливалась у струмочок, щоб трохи далі знову розбитися на дрібнісінькі крапельки. Сонячні промені, граючи в бризках, утворювали барвисті райдуги. Мисливці були зачаровані цим видовищем, хоч вони й звикли до красот природи, серед якої жили. Всі троє сіли біля джерела, щоб перепочити.

— Не пийте багато, — попередив Караї.

— Чому? Хіба це недобра вода?

— Вода чудова, але попереду тяжкий перехід, — зійдете потом.

Відпочивши і вмившись, мисливці рушили далі. Дорога йшла вгору, проте була, здавалося, зручніша, ніж досі. Навколо знову простягався ліс, — неначе парк. Та ось дорога привела до вузької ущелини, вхід до якої заступала величезна скеля.

— Отут уже й людина не видереться, не те що кінь! — вигукнув Джуліус.

Караї підкликав свого коня і відв'язав ласо від сідла.

— Зараз я вам покажу, як можна без будь-якої допомоги витягти нагору коня!

Тільки тепер Джуліус і Алонсо помітили, що над скелею завис товстелезний стовбур зламаного дерева. Караї накинув на нього петлю і за допомогою ласо легко піднявся по майже прямовисній стіні. Потім зняв петлю з дерева, перекинув через нього ласо і, тримаючись за обидва кінці, спустився вниз. Там він прив'язав один кінець до вуздечки коня і почав тягти за другий, поки ласо не нап'ялося. Тоді Караї дав знак своєму коню, підставив йому плече під черево і трохи підняв. Кінь відштовхнувсь ногами від землі, але невдало зачепився передніми копитами за камінь і посунувся вниз. Караї спритно відскочив убік, щоб не попасти під коня, та одразу ж знову натягнув ласо. Вдруге спроба вдалася, і кінь весело заіржав, стоячи на скелі, ніби похвалявся своєю перемогою.

— Наші коні не видеруться, — висловив сумнів Джуліус. — Кидати їх тут не можна, а повертатися назад теж нема охоти.

— Нас же троє і в кожного є ласо — якось дамо раду. Витягнемо їх нагору, як вантаж на пароплав.

Велетенські дерева, що росли поряд, були ніби стріли підйомного крана, і мисливці після кількох спроб витягли Джуліусового коня на скелю. Що ж до Алонсо, то той вирішив навчити свого коня такого сходження, і, оскільки двоє мисливців допомагали згори, а сам Алонсо за прикладом Караї підпирав коня знизу, це зрештою пощастило зробити.

— Як же ми повернемось назад? Це буде ще важче!

— Ваших коней спустимо на ласо, а мій зійде сам, тільки притримуватимемо його. Якби ви, Джуліусе, самі муштрували свого коня, він вірив би вам і знав, що господар не вимагатиме від нього нічого такого, чого він не зможе зробити. Тоді його не довелося б тягти на мотузці. Він просто боїться… Тепер нам треба подолати ще один чималий підйом. Зав'яжіть обличчя і дихайте тільки носом. — І Високий Мисливець обв'язав собі обличчя намоченою хусточкою.

— Який дивний запах! — мовив Джуліус. — Щось дуже знайоме, але що, не можу пригадати. А взагалі тут важко дихати.

Караї, трохи відгорнувши хусточку, кивнув:

— Я все поясню, коли дістанемось нагору. Швидше за мною! І не розмовляйте!

Мисливці знову вступили до лісу, густішого, ніж було досі. Дорога круто йшла вгору, але перешкод уже не було, хоч подекуди доводилося посуватися по самісінькому краю глибокого урвища. На дні його росли високі, кілька десятків метрів, пальми ваугасу; їхні гладенькі стовбури і блискуче листя, що сягало метрів шість у довжину, було густо заплетене виткою рослиною, вкритою зеленкуватими квітами. Тисячі пташок колібрі вилися біля них. Це була картина невимовної краси. Однак повітря сповнювала якісь запаморочливі пахощі, і дихати ставало все важче. У мисливців боліла і наморочилася голова. Чманіли й коні і, самі не чекаючи, доки їх підженуть, швидше рушили вперед. Караї йшов мовчки, похиливши голову, розмірено переступаючи з каменя на камінь. А от Алонсо часом підбігав, випереджаючи інших, а потім сідав на камінь відсапатися. Та як тільки Караї, що йшов розміреною ходою, наздоганяв його, Алонсо знову зривався на ноги і біг уперед. Він уже зовсім знесилів, коли раптом почув попереду іржання коней. Це так підбадьорило Алонсо, що він духом вихопивсь аж на гребінь. Там він зірвав з обличчя хустку і з насолодою вдихнув свіжого повітря. Караї, що не відставав від нього, теж дихав на повні груди, немов хотів набрати повітря про запас, але за мить він уже знову обмотав обличчя хусткою, намоченою в струмку, і почав відв'язувати ласо від сідла.

— Треба повернутись за Джуліусом! Я ще хвилину тому чув, як цей навіжений кричав щось. Негайно рушаймо, бо, якщо він знепритомніє, клопоту не збудемося! Візьміть і ви своє ласо, Алонсо!

Високий Мисливець заквапився вниз. Далеко йти не довелося. Джуліус напівсидів, схилившись на камінь, і Караї легко обв'язав його ласо під пахвами. Потім бігом піднявся трохи вище, перекинув другий кінець ласо через гілку дерева і почав тягти за нього, водночас, підтримуючи Джуліуса, як раніше підтримував коня, витягаючи його на скелю.

Алонсо не наважився спуститись до англійця. Але скинув униз кінець свого ласо, і, коли Караї зв'язав обидва мотузи докупи, діло пішло швидше. Вода, якою хлюпнули Джуліусові в обличчя, і свіже повітря привели його до тями. Тільки сильний головний біль ще довго мучив усіх трьох.

— Хай йому чорт, що це було? Крізь що ми пробилися?!

— Хіба ви нічого не помітили на пальмах? Адже колібрі теж були захмелілі і раз у раз шугали до землі, щоб ухопити свіжого повітря. А потім поверталися назад. Проте у них більше розуму, ніж у вас, Джуліусе. Бо ті колібрі, хоч і роззявляють весь час дзьобики, але не видають жодного звуку, тоді як, сидячи на інших квітах, вони щебечуть без угаву. Вдруге тим шляхом ітимете, закривши рота. Невже ви й справді не впізнали того запаху? Адже це ваніль, яку погоничі мулів возять від вас, із Болівії, в Пуерто Суарес [32].

— І справді! Тепер я впізнав! Але такого міцного запаху, Караї, я ніколи не відчував.

— Це тому, що болівійські баунільєрос [33] збирають її постиглу і тільки з гілок кущів, що ростуть унизу.

— Це ж ціле багатство! І воно поряд, усього за якихось двадцять миль від річки! У Болівію ваніль везуть кілька місяців на мулах аж від притоків Амазонки, та й то мають зиск.

— Може, відкриєте контору по експорту ванілі, Джуліусе? — всміхнувся Караї. — Авжеж, тут до неї рукою подати. Цікаво тільки глянути, як ви видеретеся на ті пальми і як збиратимете ваніль серед тих пахощів.

— Ну, щось придумав би. Але поясніть мені одну річ, Караї. Свого часу я мріяв про розкішне життя і хотів відкрити торгівлю болівійськими продуктами. Надіслав листи кільком знайомим. Почувши, що найбільше ванілі купують у Парижі, я туди теж написав і спитав, скільки б мені могли за неї платити. З Парижа надіслали взірці маленьких трубочок, у яких там продається ваніль на вулицях. І от коли я все підрахував, то вийшло, що там ваніль у невеличкій і гарній упаковці коштує дешевше, ніж у нас в Суарес, де її купують оптом — по п'ятнадцять кілограмів одразу. І з іншими продуктами було приблизно так само. Нічого не можу збагнути.

— Все це — загадки комерції, яких ми, мисливці, ніколи не зрозуміємо. Головна причина полягає, мабуть, у тому, що перекупник в Пуерто Суарес, платячи за ваніль не грошима, а товарами, вже на цьому має всі сто процентів зиску. До того ж ваніль надходить не в крамниці безпосередньо до покупців, а на заводи. Там із неї добувають екстракт, тобто справжній ванілін (для чого його вживають, я ніколи не цікавився), і тільки потім порожні, без запаху стручки, які треба викинути на смітник, наповнюють штучним ваніліном, виробленим із дьогтю. Публіка радіє, гадаючи, що придбала справжню ваніль, і псує нею їжу. Але нашому братові, який знає, що таке справжня ваніль, їхній екстракт смердить. На нього не можна було б привабити жодного метелика, комахи розумніші за витончених європейців, їх не так легко обдурити різними сурогатами. Я, коли буваю в Європі, їжі з ванільною приправою не їм… А тепер можна досхочу напитися цієї прозорої, як сльоза, води. Я вже наповнив свою фляжку одразу ж, як ми приїхали, щоб вода трохи отеплилась, бо, коли п'єш просто з джерела, терпнуть зуби.

Джуліус нахилився до струмка, щоб напитися, але після першого ж ковтка облишив свій намір.

— Її справді не можна пити! Чому вона така холодна?

— Вона зовсім не холодна. В Європі ви купалися б у такій воді, ще й нарікали б, що надто тепла. Я щойно виміряв її температуру — двадцять два градуси, але повітря в тіні понад сорок, і тому вода заходить у зуби, коли п'єш. Зараз ми виїдемо з лісистого видолинка на відкрите місце, і там буде легше. Тільки наберіть собі води на цілий день.

Розділ десятий

ПЕРША СУТИЧКА

Коли мисливці виїхали з лісу, дорога повела їх уздовж урвища, порослого низьким чагарником. Кущі заважали роззирнутись, і тільки коли вони розступилися, мисливці побачили, що їдуть понад самою безоднею, схили якої спадають униз майже прямовисно. Тому вершники пильнували дорогу і дуже не роздивлялися навколо, бо один хибний крок коня міг коштувати життя. Коли дорога

трохи поширшала, Алонсо осадив коня і поглянув на протилежний бік ущелини.

— Куди ви нас ведете, Караї? Адже по той бік — кадувейське село! У тій просторій халупі, що там стоїть, мабуть, живуть чоловік сто.

— Або й більше. Проминемо ущелину, об'їдемо навколо хати, тоді порахуємо. Принаймні мені досі не випадало такої нагоди.

— А вони нам нічого не заподіють? — Джуліус теж притримав коня і розгублено почухав потилицю. — Якщо виникне якесь непорозуміння і вони відкриють вогонь, ми тут як на долоні, звідси навіть миша не втече. З того боку будь-кого з нас можна підстрелити із звичайної рушниці, зарядженої посіченим свинцем. А я чув, що дехто з кадувеїв має й вінчестери[34].

— Навіщо отак зразу думати про якесь непорозуміння?

— З індіанцями часто виникають непорозуміння. Хіба не краще було б попередити про наш приїзд хоча б пострілом і запитати, чи хочуть вони нас прийняти?

— Цього не треба робити. Тим більше, що індіанці могли дізнатися про вашу присутність раніше, ніж ви побачили їхнє толдо [35]. Навіть якщо кадувеї вважатимуть, що наші відвідини невчасні, ви не повинні нічого боятись. Але ще раз нагадую — нічого не чіпати в їхньому домі. Однак не гаймо часу!

— Стривайте, Караї! Перш ніж кудись устрявати, я люблю все добре розвідати. Як можуть жити стільки людей на цій скелі? Води там, мабуть, немає, інакше ви не радили б нам набрати її у фляги. І як вони приставляють сюди харчі? Може, у них є зручніша дорога, ніж та, якою ви нас привели? Я питаю це на той випадок, якщо нам доведеться негайно забиратися звідси.

— Наскільки мені відомо, тут немає кращої дороги. Я дуже ретельно обстежив цю місцевість, можете на мене покластися. Зрештою ми лише проїдемо повз село і довго тут не затримаємось.

— А куди ми, власне, прямуємо?

— Он туди, на мій спостережний пункт, — показав Караї на вершину крутої скелі, яка здіймалася над протилежним краєм ущелини.

І, не промовивши більше й слова, виїхав на дорогу, яка вилася серед густого лісу. Мисливцям не лишалося нічого іншого, як рушити слідом за ним, хоч обидва, якби не важкі спуски зі скель і запаморочливий ванільний ліс, радше повернули б своїх коней назад. Є місця, по яких людина, як їй здається, не зможе пройти вдруге. Орлині Гори були саме таким місцем, і обидва мисливці заприсяглися, якщо виберуться звідти, ніколи більше не повертатися сюди, навіть коли б тут було заховано бозна-які скарби. З думки їм не йшло: чи ж виберуться, і вони кляли хвилину, коли дозволили Караї заманити їх у цю неймовірну подорож.

В кінці ущелини підлісок став вищий і густіший, отож мисливці навіть не помітили, як дорога зробила плавний поворот і вони опинились на протилежному боці. На роздоріжжі Караї спішився.

— Коней залишимо тут і далі підемо пішки. Послабте сідла і зніміть вуздечки, щоб коні могли попастися на молодому бамбуці. Якщо хочете, можемо глянути на «село», але недовго, бо треба поспішати.

Незабаром лісок розступився, і перед мисливцями на широкій галявині постав великий дім, укритий пальмовим тесом і снопами трави. Дім не мав стін, і під. покрівлею виднілися ліжка, зроблені з натягнутих бичачих шкур. В узголів'ї кожного ліжка були вбиті різьблені тотемні стовпи з маленькими фігурками людей, закріпленими у розсохах. А на протилежному кінці ліжка стояв розмальований гарними візерунками глиняний посуд — тарілки, великі глечики для води, горщики різноманітної форми і розміру. Тут же була прихилена всіляка зброя: списи, стріли, луки, старовинні крем'яні рушниці і сучасні рушниці з магазинами. Підійшовши ближче, мисливці побачили на ліжках прикраси, карбовані з тонких пластинок срібла й золота.

Джуліус простягнув руку до якоїсь оздоби, але Караї спинив його:

— Зробіть ласку, дивіться очима, а не руками. Ви пообіцяли нічого не чіпати тут!

— Але ж це щире золото! Де індіанці доп'яли його? Хіба тут є золоті поклади?

— Наскільки мені відомо — нема. Я пробував промивати пісок у тутешніх струмках і пересвідчився, що важких металів тут зовсім нема. Кадувеї роблять свої прикраси із срібних бразільських монет і англійських фунтів, розплескуючи їх на тоненькі пластинки. Саме тому за шкури корів і биків вони не беруть нічого іншого, крім дзвінкої монети. Але шкур вони продають мало, бо самі мають у них велику потребу. Бачите, які зручні ці ліжка? Зверніть увагу, як нап'ято на них шкури, як гладенько вони вичинені і якими гарними, дрібними орнаментами розмальовані. Тут важко знайти неорнаментований предмет. Будь-яка річ, якою користується кадувей, — мистецький виріб. Індіанці вміють прикрасити те, що їх оточує!

— Але чому тут так тихо? Невже мешканці села повтікали? Таке враження, ніби люди тільки-но залишили домівку. Але ж принаймні жінки, діти і старі мали б зостатись, якщо вже мисливці і воїни зникли кудись.

— Тут усі — і діти, і старі, і найславетніші воїни племені. Якщо хочете, гляньте під ліжка.

Джуліус недовірливо позирнув на Високого Мисливця, який перемальовував з бамбукової скриньки малюсінький візерунок і був так захоплений цим, що не звертав уваги на супутників. Цікавість таки здолала Алонсо, і він трохи підняв пончо, що звисало з ліжка. Злякано скрикнувши, метис випустив з рук пончо і кинувся до коней.

Караї і Джуліус і собі глянули під ліжко, дивуючись, що могло так нажахати Алонсо. Там лежав вибілений сонцем кістяк людини. На лобі черепа блищав великий срібний диск, до якого був прикріплений гарно вирізьблений із золота кінь. Череп був мистецьки розмальований дрібними візерунками. Кістки скоцюрбленого тіла були теж розмальовані і стягнуті орнаментованими тканими стьожками. З плечових кісток звисали чудові прикраси з пір'я. Мабуть, трофеї, добуті у війні з «воїнами, які прикрашають себе перами» — індіанцями з протилежного берега Парагваю — чамакоками і тумрагами. Караї розрівняв пончо і подивився на тотемний стовп.

— Це вождь Ітакадуана — Тонка Голка, який колись з вісімнадцятьма воїнами і сорока рабинями захопив фортецю Куїмбру й перебив більше чотирьохсот солдатів. Уже тоді йому було понад сто років. Та помер він не від старості. Його підступно отруїли, коли він їхав до Корумби на переговори з властями. Тоді йому було вже сто вісімнадцять років. Вождь Наувільйо наважився приїхати зі своїми людьми у Корумбу, щоб забрати його тіло, і після цього став героєм і владарем племені. Усі подвиги Ітакадуани тепер приписують йому.

— 1 ви все це вичитали з отих малюночків?

— Може, там це й написано, але я не все вмію прочитати. Я тільки впізнав знак Ітакадуани на тотемному стовпі. А про вождя я знаю з інших джерел. Ітакадуана був із своїм батьком на освяченні храму в Асунсьйоні. Якщо вважати, що йому було тоді що найменше чотири роки, бо він витримав нелегку дорогу — кілька місяців їхав верхи на коні і до того ж, як казали люди, був жвавий і метикуватий, то на час смерті вождеві якраз минуло сто вісімнадцять. Проте вік інших індіанців важко визначити навіть так приблизно. Наприклад, Наувільйо на вигляд близько ста, хоч насправді йому, може, й менше, і зістарила його важка недуга.

— І ви вірите, що цей Наувільйо не нападе на Барранко Бранко? Кажуть, він дуже підступний.

— Наувільйо не порушить обіцянки, яку дав мені, більше того, не зробить жодного кроку, не порадившись зі мною, бо я лікую його, ба навіть підтримую йому життя. Втім, хвороба не завадила б йому вчинити напад, тим більше, що вождь воліє загинути в бою, аніж сконати в ліжку. І якщо йому доведеться вступити до бою, ви пересвідчитесь, який це відважний і мудрий полководець індіанців.

— Чому ви так клопочетеся ним, Караї? Чи не краще було б кинути його зі своїми недугами напризволяще? Адже це все-таки лиха людина. Про нього розповідають страшні речі. Кажуть, що він закатував шамана свого племені.

— Що ж, Наувільйо не ягнятко. Але в кожного народу свої звичаї, і те, що ви називаєте жорстокістю, індіанці вважають справедливістю. Новий шаман Апочангра приєднався до бунтівних молодих воїнів у Шувараді, боячись, щоб його не спіткала доля попередника, і це промовистий вчинок, бо чародії, за рідкими випадками, завжди стають на бік консервативних сил. Шамана спонукала до цього дружина. Сам він не схотів розповідати, як усе було, і я запитав у Наувільйо.

Розмовляючи, мисливці прямували до місця, де залишили коней і собак, і незабаром почали підніматися на гору. Алонсо не відходив од них ні на крок і весь час озирався, ніби боячись, що хтось із небіжчиків поженеться за ними. Розповідь Караї про чародіїв і шаманів аж ніяк не поліпшувала його настрою.

— Що ж вам відповів Наувільйо? Адже індіанці бояться своїх шаманів, особливо кадувейських, що мають славу ясновидців. Як же Наувільйо посмів піти проти нього?

— Я теж запитав про це, щоб дізнатись, наскільки глибока його віра в надприродне. Він не заперечує, що той шаман умів творити різні чудеса, які наганяли страх на самого вождя. Але Наувільйо признався, що небезпечним є тільки живий шаман, і тому його довелося стратити.

— Але ж я чув, що Наувільйо забив також дружину і маленьку дочку шамана!

— Наувільйо сказав, що це теж було необхідно. Слухаючи вождя і дивлячись на його поважне обличчя, я мимоволі згадав європейських суддів, які нерідко проголошують смертний вирок навіть тоді, коли бачать юридичну помилку, або наказують стратити людину, вся провина якої полягає тільки в тому, що вона має інші погляди. На думку Наувільйо, страта шамана була цілком закономірною і справедливою. На плем'я впала пошесть віспи. В таких випадках індіанці, як правило, розбігаються хто куди, навіть родини, і кожен живе самотою. Ті, хто не заразився, виживають і за деякий час повертаються. Однак діти звичайно гинуть. Проти віспи важко щось вдіяти. Оскільки ліків у індіанців нема, а вмирати ніхто не хоче, вони придумали такий спосіб порятунку, може, й не дуже розумний. Та цього разу шаман наполіг, щоб усі залишилися в центрі племені — селі Наліке. Він був надто самовпевнений, а може, сам вірив у свої чари чи розраховував на щасливий випадок, на те, що хтось видужає і тоді він заживе ще більшої слави, його ще дужче боятимуться люди. Шаман сказав, що прожене пошесть. Як тільки западала ніч, він починав свої танці й співи, однак люди вмирали, а пошесть поширювалася. Щодня гинули кілька чоловік. Наувільйо мовчав. Та коли занедужала його гарненька молода донечка — повірте, старий дуже зворушливо описував її і співав про неї пісні, — він прив'язав шамана, його дружину і дочку до дерева і ножем відтинав у них від тіла шматок за шматком, аж поки ті не спливли кров'ю. І хвороба пощезла! З того дня більше ніхто не помер. Ось що таке випадок у людському житті! Якби Наувільйо забаривсь із стратою лише на один день, шаман здобув би славу переможця недуги, перед якою тоді були безсилі й наші лікарі, і, зловживаючи своєю могутністю, зробився б іще небезпечнішим. Тепер же, навпаки, його звинуватили в тому, що він накликав пошесть на, свій народ. Ні шамана, ні його сім'ю не поховали, і орли обклювали їхні кістки. Наувільйо став верховним вождем і залишився ним навіть тоді, коли підріс вождь Довгий Корінь, онук Ітакадуани. Не допоміг тому ані диплом капітана бразильської Національної гвардії, ані документ про офіційне призначення вождем, що його Мальгейрос виклопотав йому у властей. Хоч диплом і зберігавсь у нього в скриньці, а у святкові дні Довгий Корінь надівав мундир, оздоблений золотими позументами, та все одно мусив забиратися звідси. З кількома дідами і хлопцями він оселився десь у болотах, біля Набілеке.

— Чому ж ви, Караї, не допоможете молодому вождеві утвердити свої права і піклуєтеся про життя цього вбивці Наувільйо? Адже це суперечить вашим звичаям і принципам!

— Тому що це було б лихом для всього племені. Про Наувільйо кажуть, що він жорстокий, але він мусить бути таким, щоб оберегти свій народ. Він присягнувся, що вбиватиме гендлярів, які привозитимуть його людям горілку. І таки забив кількох. Це не допомогло. Пристрасть до наживи перемогла страх смерті. Один купець домовився з Довгим Коренем таємно привозити в його табір горілку для обміну на худобу. Але худобою справа не обмежилась. Він видурював у п'яних індіанців коней, коштовності та й усе, що вони мали. Наувільйо тоді був тяжко хворий, та, незважаючи на це, наказав посадити себе на коня і міцно прив'язати до сідла. Він разом із своїми людьми наскочив на табір Довгого Кореня і звелів кинути п'яних індіанців у Болотяну Річку. Декілька з них потопилися. Однак купця не забив, а, прив'язавши до стовпа, довго мучив. Потім усього знівеченого посадив у каное і пустив за течією. Це створило Наувільйо погану славу, а те, що він розбив бочки з горілкою і забрав не тільки всі товари купця, але й добро, яким індіанці платили за горілку, остаточно зміцнило її. Мабуть, тому про нього й ходять чутки, мовбито він грабує навіть людей свого племені. Та хіба ж можна його в цьому звинуватити?

— Але ваші принципи?!

— Під три чорти принципи! Є вчинки, за які й індіанські тортури — мала кара. Якщо їх залишити без покарання, багато хто наслідує їх. Хіба мало таких, які заради власного успіху приносять у жертву цілий народ?! От ми вже й на місці. Зараз я покажу вам три пречудові шкури, якими хвалився. Таке гарне забарвлення ви навряд чи бачили. Воно буває лише в гірських ягуарів.

Перед темним отвором печери висотою близько метра стояла фотографічна тринога, на якій було закріплено опукле дзеркало. Від дзеркала в печеру тяглася шворка. Караї нахилився і рачки заліз усередину.

— Вам доведеться трохи зігнутись, а всередині випростаєтесь.

Печера була справді простора й висока. її сповнювала приємна прохолода. Караї озирнувся на всі боки, щось шукаючи, і, не знайшовши, пробурчав щось собі під ніс. Він показав гостям, де сісти, і промовив:

— Тут щось негаразд. Мабуть, ви тих шкур уже не побачите, Джуліусе, але не поспішатимемо з висновками. Перш за все подивимося, що нового у фортеці.

— Хтось поцупив ваші шкури? Напевно індіанці. Хто б іще наважився сюди поткнутись? Але якщо вони тут, ми — в їхніх руках. Звідси ми не виберемось, а води тут немає!

Та Караї вже возився з шворкою. Він зручно влігся і кілька разів потягнув за її кінець. Майже в ту саму мить печеру ніби осяяло сонце, зблиснувши у всіх в очах.

— Вони вже йдуть сюди! Куди ви нас завели? — бідкався Алонсо, тимчасом як Джуліус уважно оглядав ствол свого вінчестера, мовби хотів перевірити, чи не насипалося туди по дорозі землі.

— Облиште свою пухкалку, Джуліусе. Тут вона не потрібна.

— Але ж оце світло!

— Туди ви не дострелите. Це подає сигнал ваш свояк Венцеслао з фортеці. А тепер будьте уважні! Бачите: один тремтливий сигнал і шість коротких. Ну, ваш свояк — справжній бразилець. Його сигнал означає кількість вершників. Коли бразільці хочуть сказати «сто вершників», вони кажуть «шістсот ніг кінноти», рахуючи при цьому ноги і вершників, і коней, щоб було більше. Якщо Венцеслао подаватиме отакі сигнали й далі, то ми нічого не взнаємо і до заходу сонця. Ба ні, він таки отямився: чотири довгих сигнали і п'ять коротких, знову галоп і шість ніг. Сигнали вашого свояка завжди треба розгадувати, він ніколи не дотримується точно коду. Отже, ми знаємо тепер про сорок п'ять вершників. Тепер ми відповімо, що зрозуміли, і запитаємо, звідки вони їдуть і куди. Взагалі можна було б і так здогадатись, що то хлопці з Ріу Гранді, але краще, коли це нам підтвердять. Ага, вони виїхали з Барранко рано-вранці в напрямку Шуваради. Отже, Мальгейрос хоче напасти на індіанців і винищити їх під час свята урожаю. Проте він помилився на чотири дні. Свято почнеться тільки тоді, коли сузір'я Плеяд з'явиться над обрієм. Це для Мальгейроса може скінчитися погано… Тихше!

— Що це? Спів соловейка сабіа? — пошепки запитав Алонсо, але Караї тільки махнув рукою. Він витягнув з пояса круглу бляшану пластинку і, заклавши її між губами, повторив спів. Правда, це прозвучало так недосконало, що одразу стало ясно: то не справжній соловей.

— Атож, Алонсо, це соловейко сабіа, але хіба вам доводилось коли-небудь чути його спів у таку пору? Тільки не лякайтеся! Незабаром ми дістанемо пояснення, чому ягуарячих шкур немає там, де я їх залишив. Звісно, це хтось із індіанців. Однак відповімо спочатку Венцеслао, що я його зрозумів, а тоді глянемо, що, там надворі.

Караї ще кілька разів потягнув за шворку, коливаючи дзеркало, і у відповідь йому від входу до печери весело заблимали сонячні зайчики. Зненацька вхід затулила чорна тінь. Хтось ліз усередину.

Коли незнайомець випростався, мисливці побачили одягненого по-європейському чоловіка у високих, трохи зібраних донизу чоботях, у широких штанах з цупкої матерії і світлій сорочці. На шиї в незнайомця була пов'язана хустка, з-під невеликого м'якого чорного капелюха вибивалося кучеряве волосся.

— Це не індіанець? — прошепотів Джуліус.

— Індіанець, але зараз ні про що не розпитуйте. Це вождь Байджокігі. В його жилах є трохи негритянської крові, він син рабині. Але не любить, коли про це згадують, — теж пошепки відповів Караї.

Цієї миті озвався гість:

— Чому ти привів сюди чужих, Альберто? Коли мої люди дізнаються про це, вони будуть незадоволень

— Вони не дізнаються про це, якщо ти їм не скажеш, компадре. Я знаю, що ти один. Я не помітив дорогою ще чиїхось слідів.

— І все-таки ми були тут удвох: Апакам [36] ішов пішки і пішки повернувся. Він не хотів стомлювати коня. Ти не гніваєшся, що ми позичили твої шкури? Щоправда, не знаю, в якому стані ми їх повернемо.

— Я так і думав. Але відколи люди Того, хто дає їсти подорожньому[37], перестали самі добувати ягуарячі шкури і забирають готові, вже добре висушені й вим'яті?

— Відтоді, як вони не мають, де їх вим'яти, але все-таки потребують, та ще й готовими. — Замість того, щоб усе пояснити, індіанець мовив ніби жартома: — От ви тут ніжитеся в холодку і обмінюєтеся світловими знаками з фортецею. Як ти можеш, Альберто, покладатися більше на чужі очі, аніж на свої власні? Чому хочеш знати те, що далеко, і не помічаєш того, що близько?

Промовивши це, індіанець вислизнув з печери. Мисливці поквапилися за ним. Байджокігі стояв, спершись спиною на скелю і схрестивши на грудях руки. Він пильно дивився вниз. Караї і собі глянув туди в бінокль. Та Алонсо й без бінокля вже завважив трьох вершників, які їхали долиною. Однак тільки Караї міг добре роздивитися їх. Це були троє індіанців, зовсім голих, на неосідланих конях; у кожного в руках було щось схоже на товсту трубу. Рухи вершників були якісь дивні.

— Це Апакам з твоїми людьми, компадре. Що вони там шукають?

— Щось таке, чого не згубили, — всміхнувся вождь. — Оті люди так само дивуються, як і ти. — Він підборіддям вказав на південь.

Караї втупив туди очі, але не бачив нічого, крім узлісся. Алонсо теж марно напружував зір. Тим часом троє індіанців мовби знічев'я усе сновигали на конях у долині.

Аж ось Алонсо стиха свиснув і кивнув у напрямку лісу. Тепер уже й Джуліус неозброєним оком побачив, як із лісу вихопився загін вершників і, витягшись вервечкою, галопом поскакав у долину. Блискучі гостряки списів, нахилених майже до землі, грізно виблискували в променях сонця, що вже схилялося на захід. Однак троє індіанців, здавалося, так пильно щось шукали у траві, пригнувшись до кінських грив, що ніби й не помічали небезпеки, хоч вигуки атакуючих вже долинали аж на гору.

— Отак, мабуть, заскочила вас учора дика череда, — зітхнув Алонсо. — Що ті індіанці, глухі чи сліпі?

— Певно, мають час, — посміхнувся вождь. — Я розраховував на те, що люди з Ріу Гранді дуже пишаються своїми списами і не будуть стріляти. Не бачу, чи є в них карабіни, але їхні коні вже в піні. Вони діють, наче малі діти. Стільки людей з таким галасом на трьох беззбройних індіанців! Не думав, що це буде зовсім легко.

Мисливці так захвилювалися, що Джуліус хотів пострілом звернути увагу трьох індіанців на небезпеку, яка їм загрожувала, та вождь поклав руку на зведений курок його рушниці.

— Не треба, щоб вони знали про нас, принаймні до якогось часу. До того ж ви — іноземець і не можете втручатися в наші справи. Ми самі владнаємо їх!

Тим часом індіанці, які нарешті помітили ворогів, видали голосний клич, який почули аж на горі. Вони ще нижче пригнулись до коней і роз'їхалися в різні боки.

Їх переслідувачі одразу ж зламали свій стрій. Тоді індіанці всі троє помчали далі паралельно. Вершникам із списами нічого іншого не лишалось, як поділитися на три групи, кожна з яких погналася за одним індіанцем. Проскакавши під скелею і в'їхавши у високу траву, індіанці зникли з очей напасників, і ті лише з порухів трави могли стежити, куди вони тікали. Та мисливцям згори було добре видно, що коні мчать далі без вершників. Де і як зіскочили з них на повному скаку індіанці, ніхто не помітив. Тільки вождь, напевне, спостеріг це.

Та ось події почали розгортатися жвавіше. Як тільки переслідувачі в'їхали трьома групами у зарості височезної трави, передні коні різко зупинились, і за мить вершники й коні дивним чином змішалися у три клубки. Коні ставали дибки, скидали вершників, топтали їх, і в кожному клубку, де сплелися люди і копі, миготіла плямиста ягуаряча шкура. Дикий рев хижаків долинав аж до скель. Біля вершників, які ще трималися в сідлі, зненацька з'являлася плямиста шкура, і списоносець опинявся на землі, а нажаханий кінь топтав його копитами.

— Дивіться! — вигукнув Алонсо, який, витріщивши очі, стежив за списоносцями, що попали в пастку. — Коні повертаються!

І справді: індіанські коні повертались до своїх, господарів; кожен підступив до одного з клубків, де змішалися вкупу коні й люди. Звідти виборсалися троє воїнів, скочили на своїх коней, покрутили над головами ягуарячими шкурами і легким клусом подалися на схід, до гір.

— Гадаю, ми повернемо тобі шкури неушкодженими і вим'ятими ще краще, ніж вони були до того, — сказав Байджокігі. — Хіба що якась буде вимазана кров'ю… І все ж таки не…

Зненацька з однієї групи пролунав постріл, і індіанець, який їхав останнім, різко пригнувся до спини коня. Тіло його похилилося набік, але юнак випростався, припав до кінської шиї і, пришвидшивши галоп, зник у траві.

— Одна шкура прострілена і, здається, хлопець під нею теж. — Ніби граючись, Байджокігі трохи підняв свій вінчестер і вистрілив не цілячись.

Списоносець, який послав кулю в індіанця, упав на землю. Тільки після цього вождь притиснув приклад до плеча і націлився. Він двічі поміняв патрон, і двоє напасників, які, скочивши на ноги, стріляли вслід індіанцям з револьверів, також, розкинувши руки, впали в траву. Цього було досить, щоб решта списоносців, навіть ті, які не були поранені, лишилися непорушно лежати, притиснувшись до землі.

— Тепер ти вже не зможеш стріляти в лежачих, Альберто, навіть якщо хтось із цих ледацюг поранив твого ілочечока [38]. Вони лежатимуть, поки ми не з'їдемо до них униз.

— Мені здається, краще зачекати тут до завтра. Коні моїх супутників не привчені йти по скелях у темряві. Завидна ми туди не дістанемося.

— Саме вночі я і виведу вас униз, але іншою дорогою. Удень я не покажу її навіть тобі, Альберто, тому що ти привів сюди чужинців. Якщо я проведу тебе вночі, ти не знайдеш цієї дороги навіть удень. Де ти збираєшся заночувати?

— У гаю земляних кліщів.

На обличчі індіанця промайнув подив, але вождь не сказав пі слова. Поки мисливці дісталися до своїх коней, сонце сіло, а поки підтягли попруги, надворі й зовсім споночіло. Мисливці один за одним довго їхали слідом за вождем звивистою дорогою. Так вони петляли, аж поки зійшов місяць, і тоді мисливці раптом побачили, що опинилися посеред сипучого каміння, недалеко від того місця, де був розташований таємний табір Караї.

Розділ одинадцятий

ПЕРЕГОВОРИ

Ще одна дорога на Орлині Гори була для Високого Мисливця такою ж несподіванкою, як і його табір у гаю земляних кліщів для вождя. Виходить, на землі, що належить його племені, є місця, про які він не знав і де не бував, — так само як існували дороги, яких не знав Караї, хоч і шукав їх довгий час. Байджокігі одразу зрозумів переваги, які мав табір мисливця, і подивувався довірливості свого друга.

— З якого це часу ти, Альберто, показуєш усякому свою схованку? Раніше ти цього не робив і, певне, добре замітав сліди, якщо мої люди ніколи не бачили тебе тут.

— Від цих двох я не криюсь. — Караї кивнув на своїх супутників. — Вони сюди більш не повернуться. А ти показав мені дорогу на кладовище, тому я теж не маю таємниць перед тобою.

— Моєю дорогою ти пройшов уночі і ніколи не знайдеш її вдень.

— Тем разон![39] — промовив Караї по-португальському і далі заговорив співучою кадувейською мовою: — Глід-гра ітоата не кеніго аполікана джокрого натекгріді.[40]

Вождь замислився. Він збагнув, що виказав велику таємницю. Навчений кінь і розумні собаки завжди знайдуть дорогу, по якій пройшли навіть уночі. Знав вів і те, що мисливець уже наступного дня спробує відшукати її. Але тільки махнув рукою, вдячний, що Караї звернув його увагу на це таким чином, щоб інші не зрозуміли. І Алонсо, і Джуліус були виховані джунглями і тому не виявили цікавості до того, про що йшла мова, ні зараз, ні пізніше. Вони знали, що це призначалося не для їхніх вух.

Тим більше, що увагу всіх привернули собаки. Обидва пси були неспокійні. Вони лежали, поклавши голови поміж передніми лапами і наїжачивши шерсть на спинах, проте не видавали жодного звуку. Троє мисливців і індіанець приклали вуха до землі і все зрозуміли. Караї ще нижче опустив шкури, які затуляли вогнище, і всі обережно поповзли між кущами на узлісся. Вони чули, як двоє вершників учвал женуть коней, але розрізнили й інший, слабший звук — тупіт загону вершників, що десь далі їхали ступою. Незабаром передні верхівці промчали повз мисливців. Інші були ще далеко.

— Гадаю, нам краще не виказувати себе, — мовив Караї. — Видно, ці двоє списоносців спіймали незранених коней і поспішають по допомогу. На ранок вони повернуться із свіжими кіньми і половлять сполошених, а до полудня приїдуть з візком і заберуть поранених. У нас немає ні ліків, ні бинтів, і ми нічим не зможемо їм допомогти. Ці люди не повинні знати, що іще хтось, крім індіанців, бачив їхню поразку. Цікаво, як вони розповідатимуть про цю сутичку і чи признаються, що билися тільки з трьома беззбройними індіанцями?

— Але води їм усе-таки можна було б принести, — зауважив Джуліус.

Вождь заперечливо похитав головою.

— Тутешня вода з болота недобра для поранених. Ці люди, мабуть, самі знайшли воду. Адже перед тим, як заїхати в траву, вони проминули струмок з гірською водою.

— Та все одно зачекаймо тут і на решту «героїв».

З цією пропозицією Алонсо погодилися всі, хоч перебування на межі лісу й пампасів було не дуже приємне. Мисливцям, над якими роїлася сила москітів, що ніби скликали один одного на розкішний бенкет, хижою зграєю накидаючись на людей, довелося довгенько чекати, доки нарешті з'явилася сумна процесія. Коні списоносців були геть зранені, сходили кров'ю і, знесилені, весь час спотикалися. Та незважаючи на це, на кожному коні сиділо двоє, а то й троє вершників, які щосили гамселили їх, щоб хоч якось утримати нещасних тварин на ногах і самим не чвалати пішки.

— На беззбройних хлопців і зранених коней вони хоробрі, — бурчав Алонсо. — От спішити б їх та примусити відпустити коней…

— Цих тварин уже не порятуєш. Справедливіше отак загнати їх, аніж покинути на повільну смерть у пампасах, щоб, конаючи, вони бачили, як грифи шугають над ними, чекаючи часу, коли можна буде розшматувати їхні тіла. Краще полічімо, скільки вершників. Мені здається, що більше половини їх залишилося там, неспроможні їхати верхи.

— Щонайменше троє забито, — сказав вождь, і всі зрозуміли, кого він мав на увазі. Але хтозна, скільки нападників покололи один одного списами і скількох із них потоптали коні, — трьох чи двадцятьох. — Ті, що лишилися цілі й неушкоджені, теж не так скоро захочуть лізти в бійку — отож якийсь час буде тихо. Ти поїдеш зі мною в Шувараду на свято врожаю, Альберто?

Всі четверо вже знову сиділи навколо вогнища, на якому допікалися шматки солонини.

— Не знаю, якщо встигну, бо зовсім не маю часу. Тут Алонсо хоче з тобою поговорити. Він просить ваше плем'я допомогти йому спіймати стадо дикої худоби.

— Яке саме? Тут, у горах, їх декілька, і є великі.

— Те, яке гнало мене аж до мисливського табору.

— Я завважив, що в тебе чужий кінь і чуже сідло, але не хотів про це питати. Отже, ти втратив свого вороного?

— Коня я врятував, правдивіше, кінь урятував мене, хоч довелося скакати в нього на голому хребті. Сідло, думаю, теж ніде не дінеться: мисливці напевне знайдуть його і принесуть у табір.

–. Наші коні навряд чи наважаться на таке. Тому ми й не ловимо дикої худоби і стріляємо тільки тих биків чи корів, які відстають од стада. Цю череду ми знаємо, та кожен індіанець обминає її, бо її ведуть старі й досвідчені бики. Я чув, що десь уміють ловити й приборкувати дикі череди, але ми цього не вміємо. Може, ти вмієш, парагвайцю?

— Мене звуть Алонсо, сеньйоре Бай… Я не можу вимовити вашого імені.

— Моє бразільське ім'я — Жоао Аполінаріо. Наші кличуть мене Но-ті-ко. Нове ім'я мені дали, відколи я переконав своїх людей обробляти ниви. Я перебрав його від давно померлого вождя, який теж хотів навчити наш народ вирощувати кукурудзу. Та річ не в тім. Мене цікавить, як ти хочеш спіймати дике стадо. Ми цього не вміємо. Щоправда, кілька разів пробували це зробити і втратили не лише багатьох коней та вершників, але й усю свійську худобу, яку дике стадо повело за собою. Чого варто було відбити її і повернути назад! Це теж коштувало життя кільком коням і людям.

— Я знаюсь на цьому ділі.

— Ти так кажеш. А якщо це неправда? Не гнівайся, але нам траплялось уже немало людей, які запевняли, що вони щось уміють, а, як виявлялося потім, не вміли, і справа закінчувалась погано. Припустімо, ти добре знаєш, як це робити, але ж тобі може і не пощастити. Тоді стадо столочить тебе, а скільки пропаде наших людей, коней, худоби?!

— Ви нічим не ризикуєте. Я все зроблю сам, а вам треба лише роздрочити свою худобу і погнати її до загорожі, коли небезпеки ніякої не буде. Аби тільки було полагоджено загорожі, до яких треба загнати дике стадо. Подбайте про це, а я тим часом роздратую дику череду і підману її якнайближче до загорож.

— Гадаю, ваші люди допоможуть Алонсо перегнати до річки його частку худоби, якщо ви домовитесь і якщо полювання буде щасливим, — поважно промовив Караї, звертаючись до вождя, щоб надати переговорам певності.

— А якою ж буде його частка?

— Мабуть, справедливо, якщо четвертину одержить Алонсо, другу четвертину — село Наліке, яке полагодить загорожі і дозволить їх використати, а дві четвертини поділять між собою ті, які позичать свійську худобу для полювання і допомагатимуть при ловах.

— Добре запропоновано і добре поділено. Напевне, це сподобається Наувільйо. Але мої люди цього не можуть зробити. У нас малі загорожі, та й далеко вони. Крім того, мої люди не люблять тримати багато дикої худоби: вона розбиває загорожі і спустошує поля. Але я, мабуть, теж піду на полювання — візьму двадцять їздових волів і стільки ж людей. Кіньми не можу ризикувати. Хоч сам полюватиму верхи, щоб побачити, як це робиться, і навчити цього свого коня. Наувільйо, гадаю, охоче візьме участь у ловах, навіть якщо його село і не одержить своєї частки. Для нього головне — умовити своїх людей полагодити загорожі. — І вождь, ніби мимоволі, перейшов на рідну мову: — Наувільйо пристане на будь-які умови, бо йому конче потрібні гроші. Але поговоримо про це наодинці. Я поїду з тобою у Наліке, і ми порадимося з Наувільйо.

— Може, краще буде, якщо я поїду сам або візьму з собою Алонсо? Чи зрадіє Наувільйо, побачивши того, хто забрав у нього третину людей і відмовився йому коритись?

— Учора я б іще поміркував над цим. Адже кілька років я спілкуюся з ним лише через посланців, та й то не завжди це виходить. Однак сьогодні ми відбили перший наступ ворогів! Наувільйо досвідчений воїн, він оцінить добру роботу і не покаже, що заздрить мені. Крім того, я мушу пошукати своїх хлопців. З пораненим вони не могли заїхати далеко в гори і, мабуть, спинилися в Наліке.

— Чи не краще було б перенести свято врожаю на інший час?

— Це не годиться! Свято почнеться, коли Плеяди з'являться над обрієм.

— Думаєш, зірки розгніваються, якщо свято буде відкладено на якийсь тиждень? Хіба це може зашкодити зіркам або твоєму народові? — допитувався мисливець. Він хотів упевнитися, чи глибоко коріниться в душі індіанця стародавня релігія, чи життя вже розвіяло її.

— Я в це не вірю, але мої люди вірять. Поки ті зорі не з'являться, індіанці не посміють зірвати жодного плоду на плантації, але як тільки вони засяють на небосхилі, ніхто вже не заборонить людям з'їсти те, що вони виростили. За тиждень, за десять днів не буде вже чого запропонувати гостям, не буде чого з'їсти на святі…

Високий Мисливець раптом так зареготав, що мимоволі засміялися й інші, хоч і не розуміли, що могло розвеселити його. А Караї пригадав знаменитий вислів Вольтера: «Сам я в чорта не вірю, але радий, що в нього вірить мій кравець, — принаймні не вкраде у мене матерії». Високому Мисливцеві стало смішно, що одна й та сама думка зродилася і в голові французького філософа, і в голові індіанця з хащів Бразілії.

— Щоправда, можна було б зробити інакше, — нерішуче промовив вождь. — Я міг би дати димом наказ, щоб цього року обжинки святкувати в Наліке. Але ж там нічого їсти — отож нам не випадає туди їхати з порожніми руками. А привезти їжу тільки для себе та пораненого ми теж не можемо. Це тяжко вразило б Наувільйо. Мої люди нудьгують за Наліке і з радістю похваляться тим, що мають з своєї праці.

— Це був би найкращий вихід. А тепер нам пора роз'їхатись, адже у кожного є свої справи. Ви, Джуліусе, повертайтесь до табору і спокійно полюйте собі. Нічого не починайте самі. Скажіть лише Отонте, хай попросить Нене приглянути за моїм наметом, а сам їде на звіди в Барранко. Від нього ви довідаєтеся про все, що він розвідає: і про те, що сигналізуватимуть мені, і про те, що сигналізуватиму я.

— Ви думаєте, Отонте щось скаже мені? І буде мені вірити?

Мисливець відрубав мачете шматок гілки і зробив на корі кілька позначок.

— Ось вам рекомендаційний лист, а решту він узнає з димових сигналів безпосередньо від мене.

— А що ви йому пишете?

— Ми не домовилися раніше про спеціальний знак для вас. А з цієї гілки він зрозуміє, що йдеться саме про вашу персону. Ви, Алонсо, поїдете з Джуліусом?

— Тільки частину дороги. Я хочу пошукати слідів того стада, вивідати дороги, якими воно ходить, і вивчити його звички. Може, мені пощастить роздражнити його і виманити трохи ближче до межі індіанських земель. Якщо це не вдасться сьогодні, можливо, пощастить зробити завтра, і так з кожним днем справа потроху посуватиметься. За два-три дні стадо вже звикне^до моєї появи і само чекатиме, щоб прогнати мене. Ви навіть гадки не маєте, яка охоча до ігрищ ця худоба! Добре, що я прихопив своє сине пончо з червоною підкладкою. Спершу биків дратуватиме просто червоний колір — і мені треба буде добряче потренуватися, щоб миттю зникати їм з очей. За кілька днів вони зрозуміють, що з ними граються, і вже переслідуватимуть мене лише доти, доки я не сховаю червоне пончо, і спинятимуться там, де я зникатиму. Кожного дня я заводитиму їх усе далі й далі. А коли все буде готово, виманю їх у пампаси — отам ми й спіймаємо все стадо!

Обидва мисливці сіли на коней і рушили в дорогу. Караї і вождь подалися в протилежний бік, але незабаром їхні шляхи розійшлися. Байджокігі поїхав передавати димові сигнали, а мисливець вирішив навідатись до поранених списоносців, чи не треба кому допомогти.

— Краще зовсім не показуватися їм на очі, — порадив вождь.

— Я поїду по високій траві, дугою. Зустрінемось на березі болота. Хто приїде раніше, хай зачекає.

Розділ дванадцятий

ОСЕЛЯ ГОЛОДУ

Головне поселення індіанців кадувеїв лежало на високому пагорбі, по схилу якого стікав струмок. Ще не так давно це місце мало неабияке значення. Тут уславлені вожді войовничого племені приймали посланця генералів тріпле-аліянсе[41], які просили «дикунів» допомогти їм, бо їхні війська зазнавали однієї поразки за другою. Це були багатотисячні армії, але і їхнє керівництво, і систему постачання вразила корупція, тому солдати не хотіли проливати кров за спекулянтів, яким поразки давали більше зиску, ніж перемоги. Три великі й багаті країни воювали з непримітним Парагваєм, де диктатор Лопес зумів так вимуштрувати солдатів і надихнути народ, що жартома перемагав у багато разів переважаючі сили ворога. У його війську були й метиси з племені гуарані, які без страхуйшли на смерть, бо Лопес пообіцяв їм, що, загинувши в бою, вони воскреснуть в Асунсьйоні і щасливо житимуть там після війни. Вони вірили кожному його слову, а він не скупився на обіцянки, запевняючи, що неодмінно виконає їх, але, зрозуміло, коли скінчиться війна.

Довгих чотири роки точилася війна і, можливо, тривала б ще й довше, якби плем'я кадувеїв не вирішило порушити свій нейтралітет і виступити проти парагвайського війська. Індіанцям не потрібні були ніякі обіцянки, бо вони не залежали від постачальників продовольства і товарів: для них війна була розвагою, а гвинтівки та патрони вони вміли добувати у ворогів. Воєнізованість парагвайців не справила на них особливого враження, їхня дисциплінованість також не викликала захвату; кадувеї воювали по-своєму, кожен власними силами, здебільшого — невеличкими загонами. Парагвайські війська почали відступати, залишаючи дин за-одним укріплені пункти, в яких було багато всіляких припасів та зброї. Зрештою їхній відступ перетворився на панічну втечу. Під час переходу через болота річки Апа корентинець Чіко-Диявол простромив Лопеса списом, приколовши його до воза, в якому диктатор тікав разом із своєю родиною. А самого його застрелив Лопесів син, котрому ледве минуло тоді чотири роки; хлопчик тримав пістоля обома руками. Так розвіялися плани Лопеса оволодіти всією Південною Америкою. Та парагвайці були певні, що тільки через загибель диктатора не були воскрешені в столиці країни Асунсьйоні всі ті, хто віддав за нього життя; з чоловічого населення залишилися живими тільки хлопці, молодші десяти років, та діди, старші за вісімдесят.

Про індіанців, які своїми наїздами вирішили долю війни, всі забули. Втім, їм то було байдуже. Вони втратили небагато людей, зате привезли до своїх сіл чимало здобичі. Тим часом славу кадувеїв привласнили кілька генералів, і, щоб закріпити її за собою та засвідчити індіанцям свою вдячність, вони звеліли вписати до книги державних актів усі населені кадувеями землі з дикою худобою й кіньми на них. Та кадувеї і до цього поставилися байдуже, їм ніколи й на думку не спадало, що хтось коли-небудь наважиться заперечити їхнє право на землі, які зроду-звіку належали їм. Та саме вдячність генералів стала загибеллю кадувеїв. Досі індіанці жили спокійно, їх ніхто не турбував, бо на їхніх землях не було ні покладів алмазів, ні золотоносних жил. Не знали вони й голоду. Та от скінчилася війна. Кількість «індіанської худоби», яку лишили там військові поставники, почали визначати у сто тисяч голій. У горах і раніше було багато здичавілих коней. По війні їх стало там ще більше, бо коні тікали з війська так само, як і люди, але не поверталися, як люди, до своїх рідних домівок. Коні залишалися там, де були кращі пасовиська і де була свобода. Поразка Парагваю послабила торгівлю на річці, і на м'ясо та шкури був великий попит.

Отоді й прийшли на індіанську землю купці, які принесли з собою горілку, що давала їм великий зиск. Та проти них ще можна було якось, боротись, хоч купці й перебували під захистом коменданта фортеці, з котрим ділилися прибутками. Кадувеї зуміли здобути фортецю і перебили весь гарнізон. Значно гірше стало, коли з'явилися підприємці, які, прикриваючись машкарою прогресу, навчили кадувеїв вирощувати цукрову тростину, продали їм преси, щоб чавити солодкий сік, і пристрої для його перегонки, і хоч старі вожді наказали знищити машини, індіанців уже пойняла горілчана пристрасть. Кадувеї недарма з діда-прадіда були гончарями. Вони виготовили перегонні апарати з випаленої глини та стволів рушниць, заклали в лісах таємні плантації тростини і збудували ґуральні. Потім прийшли віспа та інші недуги.

Село Наліке втратило свою колишню славу. Внизу під пагорбом ще стояли великі загорожі для худоби, однак вони були порожні, місцями погнили і повалились. Тільки подекуди у полагоджених закутах можна було бачити по кілька корів. Посеред села лишився вмурований мідний казан для варіння цукру, але він уже багато років не був у вжитку. Табунець коней, кілька дюжин волів для запрягу та биків бродили навколо.

Від усього села зосталася тільки одна будівля. Решта лежала в руїнах. Це був великий дім, близько тридцяти метрів завдовжки, у якому в ч чотири ряди стояли ліжка, але й ті були зайняті не всі. Разом зі старим, недужим вождем лишилися кілька дідів, його сім'я і ті, хто породичався з нею, а також жменька юнаків, колишніх рабів, захоплених у війнах, які добровільно зосталися з ним. Решта покинули вождя, не бажаючи коритись його суворій владі. Декому не подобалася його заборона на спиртне, і вождь сам вигнав їх із села, інші не розуміли, чому він зневажає хліборобство і забороняє обробляти поля. Тим часом він чинив так із страху перед горілкою. Вождь і досі не вірив, що Байджокігі вирощує плантації цукрової тростини для варіння цукру і на корм худобі. Він підозрював, що той таємно гонить горілку, а якщо цього зараз і не робить, то однаково робитиме.

Коли індіанського вождя покидають люди, він убожіє. Тим більше, якщо він хворий. Та хоч злидні й поселилися в Наліке, а голод став тут частим гостем, Наувільйо як був, так і лишився гордим вождем. Старий вже стояв однією ногою в могилі, проте ніхто не наважувався почати щось без його дозволу. Від обох бунтівних селищ раз у раз приходили посланці, чекаючи його наказів і порад, відбувалися поважні переговори, і старому вождеві виявляли пошану, як цього вимагав звичай. Однак посланців тепер уже не частували цілим волом, спеченим на палях. Вони частіше самі приносили харчі і нишком тицяли їх людям у селі.

Звідси було далеко до лісів, у яких бродила дика худоба. Втім, мешканці села не мали добрих коней, щоб зайняти хоча б своїх корів, які відбилися від стада, пригнати їх у Наліке, не мали пороху й свинцю, щоб підстрелити якусь худобину, що іноді вибрідала на світанку з лісу попастися. Село обсіли злидні, голод зазирав в очі кожному..

Наувільйо лежав перед будинком на ліжку, завішеному з трьох боків розмальованими бичачими шкурами. Незважаючи на спеку, він був загорнутий у ткані ковдри — рештки колишнього статку, під голову йому підклали сідло, щоб старий вождь міг бачити широку долину під горбом. Так непорушно він лежав цілими днями, вдивляючись у далечінь. Ждав, терпляче ждав новин. Він пообіцяв Високому Мисливцеві, що не дасть наказу починати війну. А якщо пообіцяв, має дотримати слова. Та й у нього іншого виходу не було, бо, коли б він навіть схотів зламати слово, кому б він те наказав? Отим жінкам і дідам? Через кого послав би наказ бунтівним селам? І чи скорилися б там його наказові? Він розумів своє становище. Знав, що настав кінець його славі, і це, напевне, знали й усі інші. Він уже давно перестав вірити тій шані, яку йому виявляли. Мабуть, прикидаються, щоб поглузувати з нього. А може, то лише звичка? А той Байджокігі? Син його рабині з племені терено і якогось зайди негритянської крові. Так, він довго жив серед бразільців, багато чого навчився, добре говорить їхньою мовою, але ж він був рабом, однак про це ніхто вже не згадує, всі люблять його і слухають. Якби Байджокігі схотів, він давно міг би скинути старого вождя. Адже люди з Наліке потайки їздять у Шувараду… Тепер ось він лежить тут, усіма покинутий. Сказали, що їдуть дістати якогось м'яса, а самі тим часом гуляють на святі врожаю, наїдяться там досхочу кукурудзяних зерен, динь, кавунів. Жують солодку тростину, їдять папайю…

Від таких думок старому набігла слина в рот. І це йому, який все життя твердив, що єдина страва, гідна чоловіка, — м'ясо! Байджокігі частує гостей з Наліке, і кожен нишком з'їдає гостинець, а він тут не може попросити собі навіть кусня маніоки, яку так любить, не бачить, як інші їдять її!

Байджокігі нікому не наказує, з кожним, навіть малим хлопцем, поводиться як із рівним, кожному тільки радить, а проте його поради — закон для людей. І водночас йому — Наувільйо — він виявляє пошану, гідну найславетнішого вождя. Чому це? І чому Високий Мисливець так наполягав, щоб він дав обіцянку, чому скликав людей, щоб вони її почули? Адже він повинен знати, що Наувільйо не може порушити своєї обіцянки, навіть якби схотів це зробити. Вони всі виявляють йому шану, цінують його поради, а потім роблять як їм заманеться. Там, удалині, за тими лісами, під тими горами, щось діється, там, напевне, відбувається щось важливе, а він про те нічого не знає! Не приїжджають гінці на спінених конях… Мабуть, там б'ються усі його люди, і нікому їм подати розумної поради, нікому придумати хитромудрих пасток на ворога — вони обходяться без нього!.. Вони таки призведуть плем'я до погибелі. І все ж таки вони виявляють йому шану. І оцей мисливець. Наувільйо спохмурнів. Може, це з жалості до його недуги? Така думка прийшла йому вперше. Його жаліють. Його! Великого вождя! Очі в нього зволожилися. Так, він і з цим мусить примиритись. Він старий. Високий Мисливець каже, що йому сто років. Сто. Це стільки, скільки пальців на руках у стількох людей, скільки він сам має пальців на обох руках. Важко зрозуміти. Це о — вуіді — багато-багато. Та для індіанця це не старість — його предки у такому віці ще воювали. Отже, він ще молодий і у нього гострі очі. Кілька років тому, менше, ніж пальців на руках, у нього народилася остання дочка. Аби тільки очі не туманилися. Хоч він і добре бачить, але сьогодні чомусь не розбере, що це рухається на обрії, ген біля самого лісу. Ніхто з його людей ще нічого не помітив.

Біля його ніг сиділи дві старші дочки, Епадаунамрет і Жапотек, гаптуючи прикраси дрібненькими намистинками. Часом дівчата підводили голови від шиття і озиралися довкола. Здається, вони ще нічого не завважили. Наувільйо не хотів їх питати. Якби він помилився, йому було б соромно за свої очі, а якщо там і справді щось є, то цим він завдав би сорому їм. Біля ліжка грається його найменша донька Очопана — Світанок. Вона викладає рядком гладенькі кісточки — це їздові воли. На деякі з них прилаштовує вантаж — малесенькі сітчасті торбинки, на інші ставить кісточки, загорнуті в клаптики червоної матерії, — це воїни. Ще інші кісточки, гарно розмальовані, — жінки. Очопана грається у переїзд села. Як така думка могла зродитися у цій маленькій голівці? Адже його сім'я не залишала Наліке з того часу, як він захворів, а то сталося одразу ж після її народження. Це віщує сама доля. Невже прадавнє село Наліке буде занедбане зовсім і плем'я покине його й. помандрує шукати собі нового осідку?

Але дівчинка змахнула рукою, змішуючи кісточки і глянувши в долину, вигукнула:

— Щось їде від Орлиних Гір. Помалу, і в нього багато ніг!

І старий подумав: чого йому журитися про війну та хворобу, якщо в нього таке кмітливе дитя?! В нього не було жодного сина, тільки дочки, і ця остання все-таки найрозумніша. Кілька років тому він був усиновив хлопця. Думав, що Очопана ростиме для нього. Але той не вдався. Одягається, як білий, ба й ім'я своє зневажив і тепер прозивається Хосе Фернандес! Зараз він, мабуть на святі врожаю, про старого вождя він не дбає. Треба знайти когось іншого для Очопани. Гідного її. Таку розумну дитину не можна віддати абикому.

Усі задивилися вдалечінь, але ніхто не міг запримітити ще щось, крім того, що вже побачила дівчинка:

— Ондечки їде ще хтось. О, змінив напрям, поїхав до того багатоногого, спинився, повернув назад і скаче сюди учвал!

— Це Хосе Фернандес, — мовила Жапотек, — це його кінь.

Цікавість пойняла всіх. Тільки Наувільйо лежав нерухомо, не витираючи навіть сльозавих очей, — він збайдужів до всього, і лише найменша донька ще здатна була розворушити його. Думки про її долю не покидали старого вождя.

Минуло чимало часу, поки Хосе, женучи коня учвал, спинився коло дому. Навіть не скочивши з коня, він крикнув, щоб йому дали гарбузову посудину охолодженої води, і, показавши на обрій, повідомив, що то люди Байджокігі повертаються з бою і що один з них поранений. Сам він більше нічого не знав, бо тільки здалеку завважив їх і зрозумів, що після довгого переходу через пампаси воїни вмирають від спраги. Хосе поскакав назустріч їм. Тепер уже всі бачили: те, що їм спершу видалося багатоногам звіром, — насправді троє воїнів на конях, щільно прив'язаних один до одного, і що двоє крайніх вершників притримують того, хто сидить на коні посередині. Усі троє їхали ступою.

Потім знову прискакав Хосе і розпорядився приготувати ліжко для пораненого, а також переварену воду й усе інше, щоб промити і перев'язати воїнові рани.

Коли вершники під'їхали ще ближче, стало видно, що всі троє голі, лише ягуарячі шкури перекинуто через плечі. Хосе погукав їх до приготовленого ліжка, але молоді воїни спинилися перед вождем. Один з них, зіскочивши з коня, відв'язав його і притримав пораненого. Другий теж спішився, і обидва, підставивши товаришеві плечі, понесли його так, що він ледве торкався землі ногами. Здавалося, юнак непритомний, та коли його поставили перед Наувільйо, він розплющив очі і кволим голосом промовив:

— Коли молодий воїн говорить з вождем, він повинен стояти. Якщо вождь говорить з воїном, він за звичаєм сидить, схрестивши ноги. Ти, Наувільйо, недужий, тому лежи, але дозволь і мені сісти, бо я поранений.

Його слова спершу видалися вождеві зарозумілими й хвалькуватими, та потім він відчув у них пошану. Знову пошана, бажання додержати давній, давно всіма забутий ритуал розмови між вождем і воїном. І про це нагадав молодий, бунтівний, а може, й зухвалий хлопець. Невже в Байджокігі нема чоловіків, що він послав у бій отаких дітей? Та, пильніше глянувши на пораненого, старий вождь зрозумів: ще вже не дитина, сталося щось особливе, велике, що перетворило цього хлопця в справжнього чоловіка — інакше він не насмілився б так розмовляти з вождем. Певно, він добре обміркував по дорозі слова, які збирався сказати йому.

Наувільйо не тільки посунувся на ліжку, щоб поранений міг сісти, але й кивнув дочкам, щоб ті підтримали його. Сам він через силу підвівся і, спираючись на сідло, сів, схрестивши ноги. Юнак заплющив очі і безвладно схилив голову на груди. Він уже не бачив, що вождь виявив йому честь, як справжньому воїнові. Волосся впало юнакові на обличчя, залишивши відкритим тільки його половину. Вождь пронизав пораненого уважним поглядом і спохмурнів. Потім глянув на двох інших юнаків і спохмурнів ще більше.

— Дивні звичаї у вас заведено в Шувараді. Чому це ви не висмикуєте собі вій і брів? Це нечувано, щоб індіанець отаким ішов на війну або ставав перед очі вождеві!

Двоє юнаків розгубилися, не знаючи, що відповісти. Та пораненому цей докір ніби додав сили. Він сміливо глянув вождеві в очі.

— З того часу, як Альберто, мій ілідгра [42], повернув мені життя, я перестав висмикувати брови і ніколи більше не робитиму цього. Коли мій старший брат, знайшовши мене пораненого в горах, зашив мені рани і не один день доглядав мене, перш ніж перенести у селище, ми багато говорили з ним, і я багато думав… Він питав мене, чому ми висмикуємо вії…

— Але ж Альберто Караї теж поголив брови і обстриг вії, коли був нашим гостем, — перебив його Наувільйо.

— Поголив і обстриг, щоб не висмикувати, але в мене він спитав, чому ми це робимо. Я відповів так, як кажуть паші старі люди, що ми не хочемо бути схожими на страусів, які мають брови. Тоді він спитав мене: хіба краще бути схожими на жабу — набіові?

Вождь зблід. Такого блюзнірства йому ще не доводилося чути.

— Я багато думав про це, — вів далі юнак. — Страус — це слуга Оноенроді[43], нашого великого вождя Сонця. Ми — діти Сонця. А жаба сидить на місяці. Воїнові краще бути схожим на страуса, ніж на жабу.

— Альберто учать вас, що й ми всі, і наші предки були жабами-крякавками?!

— Ні, я сам додумався, що ми повинні бути кращими за наших предків і найславніших вождів.

— Як тебе звуть і яке ім'я ти візьмеш собі тепер, після того, як був поранений у бою?

— Ім'я, яке мені дала мати, забрав ягуар у горах разом із моєю душею. Старший брат бився з ним, відняв душу і повернув її мені. Тоді я прийняв нове ім'я. І тепер душа тільки на час залишає мене й повертається сама. Альберто напевне приїде за мною і зміцнить її в моєму тілі. Я більше не буду міняти імені!

— А як ти звешся тепер?

— Апакам, страус — мій тотем [44], і я не їм страусячого м'яса, — видушив із себе юнак, і сили йому вичерпалися. Душа залишила його тіло, і він зсунувся на землю.

Вождь звелів Жапотек пошукати цілющого зілля, а старшій дочці Епадаунамрет подбати, щоб гостеві промили рану і зручно влаштували. Слово «гість» він вимовив з притиском. Потім покликав Очопану і попросив допомогти йому лягти знову. Та це дитині було понад силу. «Вождь міг би гукнути на поміч свого сина-приймака, але звернувся до молодих воїнів, пояснивши їм, що недужий, потім запропонував їм сісти й розповісти про бій. Очопану вождь послав зібрати щось попоїсти. Проте юнаки, хоч і були дуже голодні, не схотіли, щоб було викрито жахливу убогість села. Вони відмовились од частування, посилаючись на втому і на те, що Байджокігі обов'язково приїде за ними і привезе харчі. З такою ж скромністю відхилили вони і пропозицію розповісти, як відбувався бій…

— Нам не личить розводитись про те, що ми зробили. Ми виконували накази Байджокігі.

Наувільйо помітив, що юнаки жодного разу не назвали Байджокігі вождем і говорили про нього як про рівного, однак хотіли, щоб тільки він розповів про бій.

— Добре, я зачекаю. Але скажіть, скільки забитих.

— Поранений один Апакам.

— Я питаю про тих, з Ріу Гранді.

— Троє мертвих, тому що Байджокігі вистрілив тричі. Стільки, — обидва юнаки піднесли руки над головами і розчепірили пальці, — лишилося лежати, але ми не знаємо, мертві вони чи поранені. Нам було наказано тікати, і ми не сміли затримуватись, щоб рахувати або збирати здобич. Апакама підстрелили ззаду, коли ми на конях скакали звідти.

— Скількох людей послав Байджокігі на бій?

— Це навіть не було боєм. Ми лише кілька разів штрикнули ножами тих, хто не досить швидко злетів з коней. А далі вони билися самі між собою і з своїми кіньми.

Розповідаючи, воїни погладжували м'якенькі ягуарячі шкури. Вождь уже почила її розуміти, як усе було. Та коли юнаки додали: «Нас було тільки троє, а Байджокігі з трьома чужинцями стояв на Орлиній скелі», — він не зміг приховати подиву.

— Скажіть іще, хто були ті чужинці і звідки у вас шкури?

— Один був Альберто. Інших ми не знаємо. Шкури Апакам без дозволу узяв у Альбертовій печері, і Високий Мисливець про те не знав. Однак тепер він уже помітив, що шкур нема, бо ми по встигли їх повісити на місце. Втім, якби й устигли, він усе одно дізнався б, що їх хтось брав, бо вони закривавлені і в одній дірка від кулі.

— Ідіть відпочивайте. Ви добре попрацювали.

Юнаки пішли, хоч їм і лестила увага старого вождя й бесіда з ним. Провідавши пораненого друга і пересвідчившись, що він добре доглянутий, вони почали міркувати, до б роздобути шматок в'яленого м'яса. Вони знали, до його треба шукати. Досвідчені старі індіанці завжди мали невеличкий запас про чорний день, але вельми неохоче з ним розлучались. Однак хлопці пообіцяли їм незабаром усе віддарувати, певні, що вождь не покине їх напризволяще і неодмінно приїде у Наліке.

Наближався полудень. На землю спала спека, і село затихло. Втома здолала й молоді тіла. Адже юнаки їхали ступою цілу ніч і весь ранок, підтримуючи свого друга. Насилу проковтнувши кілька шматків м'яса і запивши їх подою, вони міцно заснули.

Тим часом Хосе Фернандес вирушив на полювання, хоч особливих надій на нього і не покладав. Адже в нього зморений кінь, нема собак і один-єдиний патрон, що його хлопець виблагав у когось із дідів. Хосе хотів, щоб селу не було соромно за свою негостинність. А село поринуло в сон під час сієсти [45]. Тільки старий вождь непорушно лежав, розплющивши очі. Він дивився перед собою і думав. Отже, Байджокігі пощастило заманити ворогів на свою землю і здолати їх, пославши проти них, наче на посміх, усього трьох хлопців. Він переміг їх не зброєю, а хитрощами. Оце молодь! Не вірить старим переказам, не боїться чарівників, священні імена вимовляє легко і звично. Оноенроді для них — не бог, а великий вождь. Ці хлопці твердять, що будуть кращими за славних предків, за найславетніших воїнів. Так, це справді зухвалі слова, але вони потішили Наувільйо. Хлопці ділом довели, що це — не дитячі хвастощі. Вони прагнуть стати кращими, і вони стануть кращими. А він, Наувільйо, досвідчений вождь, хотів був скликати до бою всіх своїх воїнів, хотів першим напасти на ворогів і водночас вагався, знаючи, яка нерівна зброя у них і у ворогів. Правда, він хоч загинув би у бою, на коні. Але скільки загинуло б і його людей? Може, це була б смерть для його народу? Тоді Мальгейрос здійснив би свою погрозу — захопив би їхні землі. Все-таки ці юнаки не гірші за нас, хоч вони й не такі, як ми, хоч у них інші звичаї і вони інакше думають. Як гордо розмовляв з ним той Апакам. Чудовий хлопець! Він не соромиться свого тіла навіть перед жінками. Повертаючись з бою, він не вбирається на чужий взірець, як от його син-приймак, він не висміює старих звичаїв, а розмірковує над ними і відхиляє, коли не погоджується.

До ліжка нечутно підійшла Очопана. Вона довго стояла мовчки, боячись порушити плин його думок. Зрештою майже пошепки промовила:

— Я — тада![46] — І коли він усміхнувся дівчинці, притулилася до нього і запитала: — А чому ми вириваємо собі вії і брови?

Це дитяче «чому?». Діти всіх народів питають так і майже завжди про речі, на які дорослі не можуть відповісти.

— Тому, що так споконвіку робили старі люди, — відповів вождь.

— А чому робили так старі люди?

— Я не знаю.

— Чому ж ти гнівався на Апакама? Ти більше не гніваєшся на нього? Правда, не гніваєшся? Адже це так гарно! Страус красивіший за жабу.

— Я не гніваюсь. Старі люди не сміють гніватися, навіть коли весь світ змінюється довкола них. Отже, ти теж хочеш бути страусом? І не будеш їсти страусячого м'яса?

— Ні, я більш ніколи не їстиму страусячого м'яса! — палко вигукнула дівчинка і задивилася кудись перед собою, її вродливе личко зашарілось. У цю мить, вона перестала бути дитиною — в ній прокинулася жінка. Очопана зрозуміла, що батько хотів сказати. І вперше у житті зазнала нового, незнайомого їй почуття сорому. Не знала чому. І зробила те, що роблять у таку мить дівчата всіх народів: вона втекла. Залізла поміж кущами до джерела й там розповіла все квіткам і комашкам, і раптом їй здалося, що вони розуміють її. З того часу вона перестала бавитися кісточками, гратися в переселення, її більше не тішили ляльки, вони вже не розуміли її. Зате вона розуміла природу і все живе розуміло її. Очопана прийняла тотем страуса.

Очі старого вождя вже не були вологі, коли він втупив погляд у далечінь. Він пильно стежив, як його син-приймак повертається з полювання. Через сідло в мисливця була перекинута здобич. Отже, тепер можна буде пригостити воїнів. Та вождь ураз перестав тішитися цією радістю, як тільки роздививсь, яку здобич везе син на сідлі. Краще б уже він приїхав з порожніми руками, хоч би всім і довелося потерпати від голоду. І треба ж було йому саме сьогодні вполювати страусиху, на шиї в коня тріпотіли крильми ще й кілька прив'язаних пташенят! Кому потрібна така вечеря на честь перемоги, якщо поранений навіть не доторкнеться до неї! І тим більше не годиться це для свята заручин наймолодшої дочки вождя, бо й наречена, і жених не їстимуть цього м'яса і будуть голодні. Але Хосе зробив, що міг. Єдиний патрон, який був у нього, він втратив марно, бо схибив, і радів, що під його болеадору[47] попала хоч ця страусиха. Що іще він міг уполювати з такою нікчемною зброєю і на змореному коні?

Одначе то була остання неприємна новина для Наувільйо того дня. Незабаром він помітив на обрії вершників, які піали поперед себе биків. По жмуту чаплиного пір'я на капелюсі вожді, упізнав Високого Мисливця, поряд з яким їхав Байджокігі. А з іншого боку, від гір, повільно наближалася валка навантажених возів. Це, мабуть, люди з Шуваради їхали запрошувати їх на свято урожаю, везучи дари своїх нив. У серці старого руйнувавсь один забобон за другим. Він починав розуміти, що мусить примиритися із звичаями нового часу. Сьогодні вперше після стількох років він разом з усіма їстиме печені кукурудзяні качани й дині, маніоку і соковиті папайї, їстиме на очах у всіх, щоб показати, що його нарешті переконали і він скорився.

Одне тільки затьмарювало йому радість. Він шкодував, що тепер уже не такий багатий, як колись, і не може відкупити тих двох ситих биків, щоб спекти їх цілими, разом із шкурою, і влаштувати гідне частування на заручинах своєї молодшої дочки! І ще одне бажання було в нього = придбати рушниці й патрони для своїх людей, добре озброїти їх і самому повести їх на Барранко Бранко, щоб дати, може, останній славний бій у своєму житті! Але про це він не насмілювався навіть мріяти.

— І все-таки, чому із Шуваради їде стільки люду?

Неначе все село знялося й посунуло на батьківщину. Невже гра Очопани була пророча і віщувала нову славу Наліке?

Валці не видно було кінця-краю. В голову старого вождя закрався сумнів: чи справді він бачить усе це, чи це тільки сон?

Розділ тринадцятий

ВІЙСЬКОВА РАДА

Та це був не сон.

Хлопці Байджокігі уже, мабуть, відпочили, бо вирушили назустріч своєму вождеві і взяли на себе клопіт з биками. Високий Мисливець поїхав швидше і незабаром був уже коло ліжка Наувільйо. Хосе ступив йому назустріч, подаючи гаряче мате, але мисливець відмовився:

— Нехай пізніше. Спершу я подивлюся на свого хворого.

Він підійшов до ліжка вождя, опустив протимоскітні сітки і витяг із подорожньої сумки свою аптечку. Мисливець попросив Епадаунамрету дати йому гарячої води і куряче яйце. У дівчини все вже було налаштовано; вона принесла також чисто випрані пов'язки, випрасувані гарячими каменями.

Розтираючи у курячому білку кристалики «пекельного камінця»[48], щоб приготувати мазь, яка дезинфікує і випалює виразки, але не завдає болю, мисливець нашвидку розповів вождеві про все, що сталося.

Щоб вимивати смердючі виразки, потрібне було просто самозречення. Тіло вождя розпадалось, і в гарячому повітрі видавало нестерпний сморід, але мисливець був і самовідданий, і терплячий. Він обрізав загниле м'ясо, промив рани дезинфікуючим розчином, змазав їх маззю і приклав свіжі пов'язки. Дівчата старанно доглядали хворого, щодня перев'язуючи його, як наказував мисливець, проте це було все-таки не те. Присутність Караї цілюще діяла на хворого — старий одразу відчув полегшення.

— Ятада Альберто, — вождь завжди звертався до мисливця «батько», коли той лікував його, — як по-твоєму, чи зможу я їздити верхи на коні? Коли ти дозволиш мені напасти на Мальгейроса?

— Зараз про це й мови не може бути. Ти туди не доберешся. А якщо поїдеш, з півдороги тебе припровадять на кладовище в Орлиних Горах.

— Ти не знаєш, до якого суворого життя звик індіанець, яка в нього воля. Біль і втома для нього ніщо.

— Так було раніше, за старих часів. Ви жили самі на своїй землі і знали ліки проти недуг цієї землі. Тоді хвороби не мали сили над вашими тілами. Та ви перейняли деякі звички білих людей, звички, які шкідливі для вашого краю. Я знаю, що ти боронився проти них, але з часом деякі перейняв і сам. Хіба ти не зневажив лук і стріли? Не заховав списа? Хіба ти не стріляєш з карабіна? Не користуєшся протимоскітною сіткою з тонкого полотна? Не носиш одягу з привезеного здалеку краму? Подумай тільки, як відрізняється твоє теперішнє життя від життя замолоду. І яким зовсім іншим, не схожим на твоє, було життя твоїх предків. А життя твоїх дітей буде теж іншим. Тим часом разом із звичками білих людей прийшли і їхні хвороби. Проти них не вміють боротися ані ваші чарівники, ані старі жінки, які знають безліч цілющих рослин. Та й самі білі люди неспроможні протидіяти деяким недугам.

— А мою недугу можуть здолати білі люди?

— Я узнав тебе надто пізно, Наувільйо. Ти довго не довіряв мені. Якби ми зустрілися, коли недуга тільки починала уражати твоє тіло, я хоч і не вилікував би її, але дістав би ліки, які могли б послабити її. Тепер я вже не здолаю хвороби, і лікую тебе тільки, щоб зменшити твої страждання.

— Я зневажаю біль. Я ніколи не скаржився. Ти не чув мого стогону, навіть коли відрізав шматки м'яса. Скільки ж мені лишилося жити?

— Якщо постійно промиватимеш рани, можеш прожити ще кілька років. А якщо занедбаєш їх, хвороба отруїть твою кров і не мине й тижня, як вона здолає тебе. У воєнному поході не буде коли морочитися з виразками.

Тому я й хочу, щоб ти зачекав, доки загояться хоч найбільші. Тим часом ти краще харчуватимешся і наберешся сили.

— Моєму народові потрібна моя готова, а не сила.

— Але тобі потрібна сила, щоб утриматись у сідлі.

Вождь змінив неприємну тему розмови.

— Воли, яких ти пригнав, — твої чи Байджокігі?

— Вони твої. Хіба ти не звернув уваги на їхні тавра? На одному — твоє тавро, а на другому — твоєї онучки Обілеки.

— Де ж ви їх знайшли?!

— По дорозі сюди. Я об'їжджав високу траву, щоб не здибатися з пораненими списоносцями з Ріу Гранді. Ми домовилися з Байджокігі зустрітись біля болота. І саме там я наткнувся на стадо ситих волів. Мальгейрос наказав загнати їх у буйні трави поблизу річки, щоб вони вигулялись там. Я помітив серед них чимало худоби з тавром твого племені. Мальгейрос був такий упевнений у своїй перемозі, що по вважав за потрібне навіть перетаврувати худобу, коли пускав її пастися на твоїх землях. Навіть не стеріг її! Після прочуханки, яку він дістав від твоїх людей, — на непорушному обличчі індіанця можна було прочитати радість і подив, що мисливець усе ще вважає мешканців Шуваради за «його людей», — у цей край ніхто довго не наважиться ступити, і ти можеш коли завгодно пригнати ту худобу. Це сита свійська худоба. Побачивши це стадо, ми з Байджокігі вирішили зайняти двох волів на той випадок, якщо ти захочеш почастувати гостей, коли в Наліке буде свято Плеяд.

— У Наліке поля необроблені, позаростали бур'яном — яке тут може бути свято?

— Але твій народ має великі плантації у Шувараді. Худоба не столочила їх. І весь урожай люди везуть сюди. Тільки м'яса у них поки що мало. Але вони згодом приженуть від болота худобу, яку покрав у них Мальгейрос. Гадаю, ти позичиш їм на якийсь час биків. Сюди зійдеться увесь твій народ. Я приїхав, щоб порадитися з тобою і зробити тобі пропозицію: уночі люди справлятимуть свято обжинків — співатимуть і танцюватимуть, а вдень хай попрацюють — полагодять загорожі.

— Загорожі? Полагодити? Але навіщо?

— Один парагваєць хоче винайняти твої загорожі, щоб загнати в них дике стадо. За це Наліке дістане кожну четверту голову того стада. Ще дві четвертини поділять між собою ті, хто допомагатиме під час ловів. Поміркуй, а я тим часом огляну пораненого Апакама, а коли повернуся, скажеш, що ти надумав.

Мисливець помітив, що Очопана, яка стояла поблизу, хоче щось сказати йому. Тому він поквапився закінчити розмову з вождем.

Наувільйо ожив. Ніхто б не повірив, що це хвора людина. Покликавши свого прийомного сина, він розпорядився:

— Приготуй оселі для гостей. Один дім розваліть і тим деревом полагодьте решту. А дерево, що лишиться, візьми для вогнища. Заріж вола з моїм тавром і спечи на рожні. Цілого, із шкурою, як то робили колись давно. Втім, ти цього, мабуть, не зможеш зробити. Хай про те подбають діди!

Хосе не вірив своїм вухам. Тим часом тихенько підійшла Очопана і всілася скраю ліжка, схрестивши ноги. Мисливець повернувся до неї і хотів погладити дівчинку по голові, але вона відсахнулася. Караї не мав часу розмірковувати над такою зміною її поведінки. Адже всі діти любили його, особливо Очопана, яка завжди голосно вітала його, і була дуже приязна. Він бачив, що у старого вождя є щось на серці, але не знав, що саме. Якщо полювання на дику череду буде щасливим, Наліке матиме досить худоби не тільки для власних потреб, але й на продаж.

— Я домовився про зустріч тут з одним другом, який купить худобу і не обдурить тебе, — промовив Караї.

— Яким товаром він може заплатити?

— Усяким, який тобі потрібен.

— Моєму народові потрібно все, але як він приставить сюди те, що потребую я сам?

Мисливець усміхнувся. Він знав, що конче потрібно вождеві і як важко буде те роздобути. У цю мить Очопана, яка весь час поривалася щось сказати, втрутилась у їхню розмову:

— Апакам прийшов до тями!

Мисливець здивовано глянув на дівчинку. Це було нечувано, щоб дитина — навіть коли вона найулюбленіша дочка вождя — перебила розмову чоловіків. Та вождь тільки лукаво всміхнувся і пояснив:

— Вона прийняла сьогодні тотем страуса. Це буде її свято. Наречена протягом трьох днів свята має такі самі права, як і воїни.

Мисливець у першу мить не зрозумів. Йому здалося, що вождь жартує, але в поведінці дівчини і справді не можна було не помітити змін.

Очопана цього разу не втекла; вона сиділа випроставшись і поважно дивилася на батька. Наувільйо так само поважно позирнув на неї і заспокоєно кивнув головою:

— Виходить, ви вже домовились, і тепер про це можна сказати всім.

Тільки тепер мисливець зрозумів:

— Ось чому ти не дозволила сьогодні погладити тебе по голові! Але ж я старший брат і твій, і Апакамів. Біжу швидше до нього.

Однак Караї не побіг. Очопана статечно повела його за руку поряд із собою. Він залишив старого вождя, в якому зараз ніхто не впізнав би хворого, такий він був щасливий, і підійшов до ліжка Апакама, в очах якого теж світилося щастя. Рана була ретельно промита і перев'язана. Це вже була хвороба не білих людей, і на лікуванні такої недуги індіанці зналися краще за Караї. Він оглянув юнака і пересвідчився, що куля вийшла з тіла і краї рани не запалені. На щастя, шкура ягуара не була просичена отруйним миш'яком, який іноді застосовують проти комах-шкіроїдів, а оброблена галуном. Юнак втратив чимало крові, але це можна було поправити за кілька днів. Адже гості з Шуваради привезли багато їжі, не бракуватиме й м'яса. Та Апакам, опустивши протимоскітну сітку, попросив мисливця підійти ближче й добре оглянути рану. Сьогодні й справді відбувалося щось дивовижне, чого мисливець зовсім не сподівався, хоч був певен, що добре знає своїх друзів і спосіб їхнього мислення.

Він одразу ж збагнув, що юнак хоче звірити йому якусь таємницю. Зазирнувши у вічі Апакамові, він прочитав у них, крім щастя, якийсь острах. Щось затуманювало його радість.

— Очапана прийняла тотем страуса і відпускав собі брови, — промовив Апакам.

— Так, я чув, що вона прийняла тотем слуги Сонця.

— А мій старший брат не гнівається на мене?

— Чому б це я мав гніватися на мого молодшого брата?

— Але… Жапотек казала, що ти сам чекаєш, поки Очопана підросте… Я тільки звичайний юнак — тепер уже, мабуть, воїн, а Очопана — дочка вождя…

«Отже, тут теж ще є касти, — подумав мисливець. — Приклад Байджокігі, коли він, син рабині, став вождем, не зламав їх. Ось, виявляється, яка бентега світиться в юнацьких очах!» Треба було заспокоїти Апакама.

— Жапотек дурна, як зелена папуга. Адже я теж звичайний воїн і зовсім не з роду вождів. Мій край далеко звідси.

Але цього було мало, щоб вигнати смуток з очей Апакама.

— Ти був у нас, залишив нас, потім знову повернувся. Хіба ти не можеш зостатись у нас назавжди? Хіба не можеш поставити собі дім і жити поміж нас?

— Я був серед вас, тепер повернувся і, можливо, колись приїду сюди знову, але я не можу жити тут завжди. Ні Очопана, ні жодна інша дівчина мені не потрібні. Хочеш знати чому? Тому, що я хоч і простий воїн, але іншого народу, з далекого й холодного краю. У мого народу багато воїнів, та, коли проб'є година, жоден з них усе одно не може лишатися на чужині.

Мисливець спробував відігнати спогади про рідний край, такий далекий і холодний. В чужині такі спогади переслідують людину невідступно. Йому захотілося побути на самоті, і, щоб урвати розмову, мисливець відбувся жартом:

— Облиш сумніви, хлопче. Очопана моя наймолодша ні—вало — сестра або, скоріше, ін-вате — онука. Мабуть, Жапотек сподівалася бачити тебе чоловіком її доні Обілеки. Скажи, щоб вона почекала, поки ти станеш вождем, тоді ти візьмеш їх обох, — якщо, звісно, дозволить Очопана.

Тільки тепер юнацькі очі засяяли вогнем нічим не затьмареного щастя.

Мисливець осідлав коня. Валка навантажених волів уже наближалася до села. Він помахав своїм індіанським друзям рукою, вітаючи їх, і вирушив на захід.

Розділ чотирнадцятий

ПОЕТИЧНИЙ ТУРНІР

Мисливець виїхав із села не тільки для того, щоб побути на самоті. Він мав залагодити кілька справ, щоб не вскочити в халепу. Річ у тім, що він з одним із своїх друзів домовився зустрітись у Наліке. Мисливець покладався на те, що Наліке — занедбане, майже безлюдне село, отож якщо його друг прибуде туди і раніше за нього, то не наразиться там на небезпеку.

Однак тепер обставини змінилися. В Наліке повно людей. Щоправда, всі вони у доброму настрої і готуються до свята. Але хтозна, як його відзначатимуть. Цілком імовірно, що за таких обставин, які нині склалися, свято стане релігійним, і чужоземці на ньому будуть небажані гості. І хоч самого мисливця індіанці запросили відзначити разом з ними обжинки, він не був певен, що так само привітають і його друга, навіть якщо той приїде до Наувільйо у важливій справі. Крім того, між індіанцями і Барранко Бранко спалахнула війна, а друг, якого чекав Караї, був одним із тих людей, що прибули з Ріу Гранді. Індіанці могли подумати, що він шпигун. І хоч цей чоловік не мав нічого спільного із своїми негідниками-земляками, а навпаки, — в цьому Караї не сумнівався, — бажав індіанцям добра, вони навряд чи повірили б йому, тим більше, що колись він уже намагався налагодити контакт з кадувеями, але так невдало, що мусив тікати, покинувши значну частину своїх товарів, які віз для обміну. Та чого тільки не трапляється в джунглях. Завдяки його невдалій спробі зав'язати стосунки з кадувеями заприязнилися між собою Високий Мисливець і Байджокігі. Тепер мисливець поспішав йому назустріч, щоб умовити повернутись назад і відкласти відвідини до сприятливішого часу.

Чоловіка, якого волів зараз побачити Караї, звали Тімотео Фейхоо. Він був полковником, одним з керівників визвольного руху в Ріу Гранді. Але Фейхоо швидко пересвідчився, що далеко не всі керівники мають такі високі переконання, як він, і зрозумів, до чого може призвести боротьба, на чолі якої стоять нечесні, загребущі люди. Фейхоо не хотів битися проти своїх товаришів по зброї, навіть коли побачив, що ті люди не гідні поваги. Проте він не хотів переходити і на бік ворогів, які були нічим не кращі за його спільників, і тому, втративши інтерес до боротьби, виїхав з країни задовго до поразки революції.

Полковник сподівався, що йому пощастить оселитися в іншій країні, де він житиме з праці своїх рук. У нього були різні наміри, проте здійснення їх залежало здебільшого від стосунків з індіанцями. Спершу Фейхоо хотів торгувати з ними, та його спіткала невдача (це ще добре, що Наувільйо так і не дізнався, хто був тим останнім торговцем, який поміж іншими товарами завіз кадувеям і барильце горілки). Потім він надумав прокласти дорогу, яка зв'язала б місто Міранду з річкою. Вона мала пролягти через індіанські землі. Отож він вирішив розвідати переходи через Бодокенські гори, але зробити це міг тільки з допомогою індіанців. Побувавши вперше у тих місцях, Фейхоо дослідив грунт понад річечкою Набілеке і дійшов висновку, що він дуже родючий, на ньому можна сіяти значно більше культур, ніж то вирощували в цій країні. Однак полковник не хотів валити й випалювати ліс, щоб розчистити поле, він волів краще зорати пампаси, які досі вважалися безплідними. Це було нечувано. Для цього він замовив кілька плугів та інше хліборобське знаряддя. Проте, щоб здійснити такий задум, йому і потрібні були ділянки на індіанській землі. Адже в інших місцях землі вже були населені людьми, які розводили худобу. А поблизу Набілеке великі простори пустували. Отож розорані поля не треба було обгороджувати, щоб захистити від худоби. Про все це полковник і хотів поговорити з вождем, а мисливець сприяв своєму другові.

Караї зустрівся з ним кілька років тому саме тут, на землях кадувеїв. Вони обидва були тоді ще незнайомі між собою, майже необізнані з місцевими умовами і робили перші спроби налагодити зв'язок з індіанцями. Весь статок Караї, тоді убогого біженця, складався з того, що він мав на собі, і єдиною цінністю і гордістю мисливця була рушниця з дамаськими стволами і чудовими вигравіруваними візерунками на металевих частинах. Він купив її колись як антикварну річ за десять золотих у відомого празького зброяра Новотного, і тут, у джунглях, вона викликала захват. Та, на лихо, з неї не було чим стріляти, бо Караї мав лише півбляшанки пороху і трохи свинцю. Він пишався також своїм мачете, викутим з найкращої американської сталі. Оце, власне, й усе, що мало якусь вартість. Що ж до його одежини, то про неї годі й говорити. Вона була вся пропалена і подрана. Від протимоскітної сітки зосталася лише половина — друга згоріла.

У своєму сповненому пригод житті Караї не раз лишався без копійки в кишені. В таких випадках він користувався гостинністю «дикунів», за яку не треба було платити грошима. Проте підтримувати стосунки з індіанцями на західному березі Парагваю, особливо ж з боку Чако, де спинився Караї, було просто неможливо. Того року на всьому березі з'явилось так багато москітів, що індіанці змушені були забратися у внутрішні райони країни. Здавалося, що пробити цю живу стіну неможливо, а надто з таким нікчемним спорядженням. Та Караї не журився. Він давно вже поклав собі познайомитися з індіанцями кадувеями, які жили на схід від річки. їхня лиха слава не лякала його. Коли знайомі, дізнавшись про цей намір, застерігали мисливця, він відповідав їм бразільським прислів'ям:. «O diabo nao е tan preto, como а pintam»[49]. І порадники тільки знизували плечима.

Коли мисливець приставав на човні до фортеці Олімпо, він ще не знав, як саме здійснить свій план. Підтягнув човна, прив'язав його до палі й озирнувся. Хоч у фортеці Караї і мав знайомих, проте навряд чи їх можна було назвати друзями. Більше того, гендлярі просто не любили його, бо він не так давно примусив їх заплатити мисливцям повну ціну за впольовані шкури, а цього вони не звикли робити. Отож ніхто на пристані не привітався з Караї, здавалося, навіть не помітив його приїзду. Хіба що тільки натоптуваний негр, що сидів на кебрачових колодах і всміхався. У нього були добрі очі, приязний погляд, і він з першого ж погляду сподобався Караї. Але що з того, якщо мисливець мав у поясі всього кілька парагвайських пезо, та й ті такі подрані й підмоклі, що жоден болічеро не прийняв би їх. Лише один папірець був цілий. Мисливської здобичі Караї також не мав — принаймні на продаж. І хоч його човен був такий навантажений, що занурювався в воду аж по самі борти, крім колекції індіанських побутових речей, в ньому нічого не було. У фортеці вони не мали ніякої ціни, і мисливця підняли б на глум, якби він запропонував їх кому-небудь купити. Але негр всміхався так привітно, так щиро п'яв великі очі й копилив товсті губи, що мисливець гукнув його і запитав, чи не хоче він випити з ним скляночку.

— Com muito gosto[50], — відповів негр португальською мовою.

Отже, він був бразільцем, і це сподобалося мисливцеві ще більше, бо він сподівався дещо вивідати у нового знайомого про протилежний, бразільський берег. Та негр став ще симпатичнішим Караї, коли сказав, що його звуть Маноелем Венцеслау. Таке ім'я у центрі Південної Америки та ще й у товстого негра — звідкіля воно тут узялося?[51]

Вони випили по скляночці, мисливець заплатив своїм останнім цілим пезо, і негр запросив його пообідати. Мисливцеві було цікаво глянути на житло Маноеля. Як же він був здивований і вражений, коли побачив просторий дім із пальмових колод, укритий пальмовим тесом. Навіть комендант фортеці і той не мав такого гарного помешкання. І, мабуть, у жодній оселі Олімпо не було так чисто, як тут. Мисливець зголоднів і з подякою прийняв запрошення пообідати. Особливо приємними були гаряча, аж кипляча солодка кава, зварена по-бразільському, і відпочинок у гамаках на веранді під час полуденної спеки. Після цього нові знайомі пили мате і розмовляли, потім господар запросив гостя до вечері, а коли вже майже посутеніло, його діти допомогли мисливцеві перенести вантаж з човна до будинку. Караї залишився тут на цілий тиждень. Сеньйор Маноель запропонував Караї залишити свою колекцію у нього, доки повернеться. А коли Караї в знак подяки хотів віддати йому свій човен, — це, власне, була єдина річ, з якою він міг зараз розстатися, — негр не схотів навіть слухати про будь-яку винагороду за гостинність. Минуло кілька років, поки Караї випала нагода віддячити Маноелеві за його ласкавість. Але вже з першого дня вони стали добрими друзями, як то розуміють у джунглях.

Дружба двох таких несхожих між собою людей викликала справжнє обурення серед мешканців фортеці, але мисливець на те не зважав. Негр, з свого боку, допомагав Караї здійснити його плани. Сеньйор Маноель любив індіанців, захоплено розповідав про них, хоч водночас боявся їх і ніколи не осмілювався ступити на їхню землю.

Коли одного разу мисливець запитав, чи не знає він поміщика Мальгейроса, фазенда якого розташована на протилежному березі річки, негр засміявся.

— Та, мабуть, що знаю, — відповів він. І додав загадково: — Це майже мій сват.

Мисливець уже чув, що колишній «діретор дос індіос» живе з негритянкою, і тому поспішив перевести мову на інше. Господар розповів Караї все дуже докладно і порадив йому, якщо він хоче заприязнитися з кадувеями, обійти маєток Барранко Бранко стороною.

— Індіанці знають геть усе, що там робиться, ба навіть про те, що там думають. Як? То для всіх загадка. Взагалі можна відвідати Мальгейроса, але в такому разі треба неодмінно добряче з ним полаятись!

Ця порада здалася мисливцеві слушною; він не заперечував проти неї, бо знав, що Мальгейрос — погана людина. Отож одного дня він справді заїхав туди на своєму човні, і йому не завдало багато клопоту розійтися із старим у поглядах. Уже тоді він поклав собі вивідати минуле Мальгейроса.

До індіанців Караї збирався вирушити пішки або на човні, хоч подорож по звивистій річці Набілеке, де не можна натягти вітрила і довелося б тяжко працювати веслом, була б значно важчою і тривалішою. Маноель відговорив його від неї і запропонував свого коня на тому березі річки, якого мав привести на домовлене місце біля кордону індіанської території його малий син. Правда, на тому березі в нього був поганенький кінь, але краще поганий кінь, аніж зовсім ніякого. Так усе й зробили. Мисливець переїхав річку човном, узяв коня, а хлопець на човні повернувся додому.

Караї добре розпитав дороги, але сталося так, що на третій день, коли вийшли всі припаси, які дав Маноель, він заблукав у густих чагарниках. Низьким підліском звивалася річечка. Вода у ній здулась і стояла непорушно, отож неможливо було визначити, в який бік тече потік. На лихо, ніде поблизу не було навіть дерева, щоб видертися на нього і оглянути місцевість. Річечка, в'юнячись, подекуди зникала в болотах.

В який бік не продирався мисливець, скрізь натикався на закрут річки. В такому випадку найрозумніше буває злізти з сідла і дати відпочинок собі й коневі. Мисливець так і зробив. Він набив люлечку і запалив, тимчасом як кінь заходився оббирати на кущах соковите листя.

Там Караї і зустрівся з полковником Фейхоо та його людьми. Він ще здалеку почув тупіт їхніх коней, але коли невеличкий загін доїхав до місця, де він сидів, сонце вже почало хилитися на захід. Від прибульців мисливець довідався, що поблизу є брід через річку, по якому проходить кордон індіанських земель, і що недалечко від броду стоїть хатина, в якій вони сподіваються переночувати. Караї вирішив приєднатися до них. Та перед самим бродом верхівці сполохали кількох жакутингів [52], і мисливець подався за ними, гукнувши полковникові, що приїде трохи пізніше. Він сподівався знайти брід, йдучи по їхніх слідах.

Караї вирушив за фазанами, бо не мав ніякого припасу, а об'їдати нових знайомих не хотів. Та. лихо йде і біду за собою веде, а надто в чужому краю. Він ніяк не міг підійти до птахів на постріл і не помічав, як заглиблювався все далі в підлісок. А коли йому зрештою вдалося підстрелити одного птаха, навколо стемніло. Шукати слідів не було рації. Мисливець спробував був піти понад річкою, та якщо він не міг знайти дороги завидна, як би він це зробив поночі. Довелося розсідлати коня, прив'язати його до дерева і, розклавши багаття, заходжуватися біля вечері.

Це була невесела вечеря. Він не мав чайника, не мав навіть солі, зате йому не бракувало музики, якою вітали його цілі хмари москітів. Спершу він підтримував великий вогонь, щоб відігнати їх, але це не дуже допомагало. Протимоскітна сітка була пропалена, і він ліг у попіл ближче до вогню, накрився з головою важким плащем і одразу ж заснув, такий був зморений, а ще більше розгніваний на самого себе.

Спав він недовго. Кінь почав рватися в кущах, брикатись і злякано іржати. Мисливець підхопився й кинув хмизу в багаття. Та не встигли гілки спалахнути, як він побачив двоє очей, що світилися в темряві. «Ну, славна буде ніч», — подумав мисливець і схопив рушницю, один ствол якої був заряджений кулею, а другий — тільки грубим дробом. Уночі нічого покладатися на один постріл.

Довелося розкласти ще два вогнища. Полум'я відігнало хижака. Та незабаром ягуар знову почав кружляти навколо. Мисливець весь час підкидав хмизу у вогонь, а коли починав дрімати, стривожений кінь будив його. Отак і минала ніч. Утома все більше змагала Караї, хоч він боявся заснути. На всякий випадок він вирішив вийняти патрон з дробом і зарядити й другий ствол кулею або рубаним свинцем. Та коли він уже готувався це зробити, палаючі очі хижака засвітилися так близько, що він мимоволі вистрілив у них з обох стволів. У відповідь пролунав страшний рик.

Отже, він не схибив. Ревіння повторилося, потім ще раз, але вже далі. Мисливець перезарядив обидва стволи і, коли в лісі все затихло, знову скрутився калачиком у попелі й заснув. Він знав, що наляканий кінь розбудить його, тільки-по з'явиться найменша небезпека. Ось-ось мало зазоріти, і треба було виспатися.

Мисливця розбудив кінь, але не його. Син полковника — Альваро трохи не наїхав на нього своїм конем і, штурхаючи у плащ стволом рушниці, закричав щосили:

— Ви ще живі?

Проте це питання було зайве, бо мисливець підвівсь і почав потягуватися.

— Вже ранок? — також хтозна для чого запитав мисливець. — У мене була така тривожна ніч.

— У нас теж була не краща. Ми прокинулись, почувши ваш постріл, і подумали, що вам каюк. А тоді навколо хатини почав кружляти ягуар. Двері в хатині не зачиняються, і нам довелося лізти на дах. Перед тим тут ночували торговці скотом. Вони зарізали корову і півтуші покинули на гаку в хатині. Ви побачили б, як ягуар пошматував м'ясо! Він бенкетував у хатині цілісіньку ніч. Ніхто а нас не наважувався злізти, навіть коли над ранок звір потягнув геть. Тільки я насмілився спуститись, щоб глянути, що з вами. Всі ще сидять на даху.

До хатини Альваро повернувся разом з мисливцем. Удень легко було йти по сліду, так само як і відшукати брід. Супутники Альваро й досі сиділи на крутій покрівлі, готові в першу-ліпшу мить відкрити вогонь із усієї зброї, яку мали.

— Докторе! Ви живі!

Це нагадало мисливцеві, що він у Бразілії. Спершу він заперечував, щоб йому надавали вчений ступінь, до якого він не мав ніякого відношення. Але марно. Адже він возив із собою аптечку, і цього було досить, щоб його величали «дотор медіко», тобто доктором медицини! Та коли йому все-таки пощастило переконати їх, що це не так, його почали звати «дотор іпженейро», бо він мав вимірювальне приладдя. Коли ж він і це заперечив, то став для бразільців «дотор ретратіста», тобто» фотографом, бо серед його спорядження були штатив і камера. Що ж, у кожної країни свої звичаї — бразільці звикли наділяти кожного іноземця титулом доктора. Принаймні так було у той час, і Караї тільки махнув рукою й перестав боронитися від цих учених ступенів.

— І ви з такою купою заліза втекли на дах? — запитав мисливець. — Чому ж ви не стрельнули в ту кицьку або хоч би відповіли на мій постріл, щоб я міг вас знайти?

— Це, звісно, можна було зробити, але ніхто з нас не мав такого бажання. Адже у нас в Ріу Гранді ягуарів нема, і ми не знаємо, як з ними поводитись. Якби ви побачили ту пошматовану коров'ячу тушу, то й у вас відпала б охота стріляти.

— Що ж, я теж уперше в цих краях. Але ви могли б зрозуміти, що ягуар, який унадився по м'ясо, був неголодний. Його можна було відігнати, навіть вистріливши в повітря. Адже ви могли позбутися коней!

— А що б ви зробили на нашому місці?

— Я викинув би якнайдалі з халупи коров'ячу тушу. По-перше, щоб тут не смерділо, а по-друге, щоб ягуар бавився нею деінде і дав мені спокій. А коли б мав стільки зброї, як ви, то поклав би тушу на таке місце, звідки можна було спокійно підстрелити ягуара. А дертися на стрімку покрівлю, де ледве можна всидіти, мені б на думку не спало. Ви хоч повечеряли?

Усі хотіли їсти. У темряві ні в кого не було бажання йти по дрова, і всі страшенно зголодніли. Розклали велике багаття. Караї був радий цьому, бо відчував надзвичайну спрагу. Пити. з Болотяної Річки сиру воду йому не хотілось, і він мало не скрикнув від захвату, коли полковник витяг із сумки калабасу та золотом обкуту бомбільйю [53] і насипав у посудину мате.

Попиваючи мате, Караї і полковник жваво розмовляли. Незабаром з'ясувалося, що у них однакова мета: зав'язати стосунки з індіанцями. Проте Фейхоо не поспішав з цим.

— Треба відсвяткувати наше знайомство! Ми їдемо у маєток Порто Брагу. Старий португалець Брага влаштовує родинне свято, і ми запрошені на нього. їдьмо разом!

Мисливець глянув на своє вбрання. Хоч у Мануелевім домі він і опорядив його, наскільки це було можливо, проте воно добряче потерпіло під час нічної дороги в чагарях, та й ночівля у попелі не додала йому краси.

— Що ви, полковнику! Мій туалет не для домашнього свята. Ви всі вичепурені і, певен, маєте ще й празниковий одяг у сідельних мішках. Під вами гарні коні. А я вирізнятимусь на позиченій шкапі. До індіанців я б ще міг з'явитись отак, але у тутешньому вищому світі, серед поміщиків з берегів Парагваю… мене візьмуть на глум. Зрештою я не тільки не запрошений, а навіть не знайомий з Брагою. І не чув про нього жодного доброго слова.

— Не бійтеся неприємностей! їдьмо! Я запрошений, а ви — мій гість. Я поясню це. В усій Бразілії нема людини, яка б образила у своєму домі гостя.

— Ви забули, що Брага не бразілець, а португалець. Ну, то й що, він з дитинства живе у Бразілії! Там буде велике свято. Вони запросили славетного пайдора [54], якому немає рівних. Він забрів сюди з Аргентіни і скрізь бажаний гість. Ви повинні його послухати.

Мисливця зрештою пощастило умовити, і далі вони поїхали разом. Перетнувши вузьку смугу прибережних індіанських земель, вершники під вечір прибули до маєтку на березі Набілеке, що належав зятеві Браги — Карліто.

У фазенді лишилися тільки дві старі служниці. Усі подалися на свято. Карліто нещодавно одружився з наймолодшою дочкою Браги — Луїзою. Альваро переплив на коні через річку, щоб похизуватися своїм мистецтвом верхівця, і пригнав з протилежного берега човен. Спершу перевезли сідла, потім переправили коней.

У маєток Порто Брагу приїхали досить пізно.

Мандрівникам страшенно дошкуляв голод. Проте обід уже скінчився і, за тамтешніми звичаями, треба було чекати вечері, хоч би й усі вмирали з голоду. В Бразілії гість, приїхавши під час обіду, може сісти до столу без запрошення, та якщо зі столу вже прибрано, він і за золото не дістане навіть недоїдків.

Зате напоїв не бракувало, і все товариство було вже добряче напідпитку.

— Не треба було мені сюди їхати, полковнику. Ось побачите, це добром не скінчиться, — зауважив мисливець.

— Не турбуйтеся, я про все подбаю! Зрештою, якби вони щось задумали, нас досить, щоб навчити їх чемності.

Проте Караї знав, що на полковникових людей не можна покластися, навіть якби їх було більше: дуже зголоднілі, вони вже після першої чарки так захмеліли, що нічим не відрізнялися від інших гостей, котрі пили другий день. Мисливець відмовився пити і вмостився у темному кутку веранди.

Нема нічого нуднішого, коли твереза людина має слухати п'яне патякання. Розмова точилася про пісні славетного барда, про те, як блискуче він учора виступав, які дотепні вірші декламував, але ніхто з гостей не міг переказати бодай одного, бо, по-перше, поет читав вірші іспанською мовою, а по-друге, все те переплуталось у їхніх захмелілих головах. До того ж серед гостей не було жодного, хто міг би відповісти пайдорові такою ж дотепною імпровізацією. Зрештою він не схотів співати підпилому товариству і пішов складати вірші для сьогоднішнього вечора, коли гості трохи протверезяться і зможуть краще його оцінити.

Мисливець позіхав від голоду й нудьги. Але недовго. Його запримітив сам Брага. Сухорлявий, сивий дід добряче хильнув, а хміль завжди робив його войовничим. Як і сподівався мисливець, старий обрав саме його за мішень для своїх жартів. Він підійшов, хитаючись, до мисливця з чаркою в руці і запропонував:

— Випий з нами за наше здоров'я!

Відмовитись не можна було, тому що всі вважали б це за смертельну образу. Тому мисливець узяв чарку і трохи відпив.

— Пий усе! Ти ж не сеньйорина.

Всі зареготали.

— Я вип'ю, Браго, вип'ю більше, ніж ви, але після вечері.

— Пий тепер! Чи, може, ти не вмієш пити? Хай тоді мої донечки позичать тобі сукню. Або заграй нам щось на гітарі.

— Я не вмію грати ца гітарі.

— Не вмієш? Що ж ти вмієш? Хіба що їздити на своїй шкапі?! Полковник Фейхоо розповідав про тебе. Може, він і має рацію, може, ти й справді вчений чоловік, але ж ти страшенно брудний!

Присутні замовкли, ніби враз протверезіли, і спрямували погляди на пояс Караї, щоб упевнитись, що там немає зброї. Мабуть, і сам Брага не радий був, що сказав таке.

У тиші, що запала, мисливець відповів, на перший погляд, зовсім мирно:

— Ви маєте рацію, сеньйоре Браго. Мені не треба було сюди їхати і не треба було покладатись на гостинність португальця, навіть якщо він прожив майже все життя у Бразілії. Та коли вже я тут, то повинен терпіти. Ви кажете правду, що в мене брудне і подране вбрання, зате у мене чиста совість. Я ніколи не вбивав зв'язаної людини.

Ці спокійні слова так вплинули на поміщика, що його дочкам довелося майже силоміць вести його в дім. По дорозі до них приєднався Карліто і непомітно витяг з-за пояса тестя револьвер. Потім забіг у дім і за хвилину повернувся з цілим оберемком вогнепальної зброї, яку знайшов там, щоб заховати її у стодолі. Вийшовши звідти, Карліто сів поряд з мисливцем.

— Це ви здорово сказали моєму тестеві. Можна було б і трохи легше'. Власне, це я міг би вважати себе ображеним, бо ваші слова торкаються більше мене, ніж його, але…

— Чому вас? Я про це не знаю.

— Якщо не знаєте, то краще не кажіть. Гадаю, що Брага не подарує вам тих слів, хоч би через те, що вони правдиві.

— Нічого, якось обійдеться. Нехай ще раз спробує показати свою хоробрість на беззбройному.

Карліто мав рацію, коли говорив, що Брага захоче помститись, але ніхто й гадки не мав, як саме. Мисливець помітив тільки, що старий звелів покликати в дім співця і що потім обидва вийшли в різні двері. Сиве волосся поміщика було мокре, певно, він мочив голову водою, щоб протверезіти. Брага походжав між гістьми, розмовляв з ними, але вже нікому не нав'язував горілки.

Поет приніс собі стілець, поставив посеред двору і почав щось награвати на гітарі. За хвилину до нього підійшли двоє гостей із своїми гітарами і почали йому акомпанувати. Вони кілька разів повторили одноманітну мелодію, щоб привернути увагу товариства.

Та от пайдор підвівся, підійшов до мисливця, програв вступ і, дивлячись на нього, почав співати по-іспанському:

Seuor payador de fama,

guero hacerle una pregunta,

cuantos buros se precisan,

para formar una junta?[55]

Усі зрозуміли, що це тільки початок пісні, яка має висміяти мисливця або спровокувати його на якийсь необачний крок. Наступні рядки тільки загострили б ситуацію. Все це Караї зрозумів, як тільки почув перший куплет. Єдина можливість уникнути сутички — належно відповісти на виклик. Отож коли пролунали останні слова куплета, мисливець дав знак гітаристам не уривати музики і заспівав сам:

Si la pregunta se me ha hecho,

la contestare en un instante,

con Usted, que es un burу doble,

me parece, que hai bastante![56]

Хвилину панувала тиша, а потім вибухнули оплески. Співець знічено глянув на мисливця, потягнувся до пояса, але одразу ж забрав руку і подав її Караї:

— Сеньйоре, ви перемогли мене. Я справді «двічі осел», цілком заслужив цього. Будьте моїм другом.

— Охоче. Я шаную людей, здатних визнати успіх суперника, якщо той справді сказав щось дотепне.

Вони потиснули один одному руки.

— Чи можете ви довести свою дружбу, виконавши одне моє прохання? — запитав співець.

— Якщо це в моїх силах…

— Ми з вами одного зросту, сеньйоре. Будь ласка, поміняйтеся зі мною одягом. Коли я вернуся додому й співатиму в пампасах куплети про цю пригоду, ваше вбрання нагадуватиме про мою поразку, але водночас і надихатиме мене. Ви дали слово, і це у вашій силі.

— Гаразд. Поміняємось, але вранці. Я хочу, щоб усі зрозуміли, що справа не у винагороді. Ваш одяг в обмін на моє дрантя буде моїм першим і, либонь, останнім гонораром за вірші.

Тільки після цього веселощі знову пойняли товариство. Настав час вечері, і сам Брага сів біля мисливця, намагаючись виправдатись перед ним. Спершу він говорив пошепки, щоб ніхто не почув, та побачивши, що мисливець не виявляє бажання нишком прощати його, підвівся і вголос попросив пробачення перед усіма.

— Скажіть мені, сеньйоре Браго, — сміючись відповів мисливець, — коли у вас буде наступне свято. Хоч я і не приїду, але напишу в Асунсьйон, щоб сюди надіслали мій фрак, і ви тоді посадите його на почесне місце.

— Краще приїздіть самі, хай навіть у ще дранішому вбранні. А тепер доведіть, що можете випити більше за мене!

— У вас є цитрини? Хай принесуть кілька, і я «навчу вас пити мексіканський грог. Коли навчитеся, влаштуємо змагання.

В ту ж мить було принесено цитрини. Караї і Брага сіли один проти одного, перед кожним поставили металеву каструльку, чайник з гарячою водою і пляшку міцної кашаси [57].

Першу порцію грогу приготував мисливець. Він опустив у гарячу воду скибочку цитрини, обережно налив на неї горілки, щоб та не змішалася з водою, підпалив її і з ложечки почав капати розтоплений на вогні цукор. Невинний на перший погляд напій, як виявилося, був зрадливий. Та він усім сподобався. Кожен роздобув якусь посудину, і незабаром по всьому подвір'ю засвітилися зеленаві вогники, схожі на світлячків. Жінки теж скуштували таємничого напою, та одразу ж і зрозуміли, який він підступний. Незабаром троє молодиків залишили товариство, решта гостей, захмелівши, зосталася лежати на землі до світанку, доки їх не привів до тями ранковий холод. Ті троє, що залишили товариство, були мисливець, пайдор і Альваро. Перші двоє вміли пити, третій не пив зовсім. Вони пішли у кімнату співця, щоб помінятися вбранням.

Розділ п'ятнадцятий

ЗБРОЯ

Всі ті пригоди згадав Караї, коли виїхав з Наліке. У нього було досить причин, щоб переконати полковника повернутись. Адже візит до індіанців у несприятливий час міг зруйнувати всі плани Караї, а цt, в свою чергу, чого доброго, призвело б до біди. Не хотів він також, щоб його друг долав такий далекий і втомливий шлях даремне.

Із задуми мисливця вивів тупіт кінських копит. Мисливець озирнувся у ту мить, коли Байджокігі вже наздоганяв його. Якусь хвилину їхали мовчки. Високий Мисливець міркував, як краще відкрити вождеві свої плани, коли той сам раптом запитав його:

— Ти їдеш назустріч коронелю[58] Фейхоо? З ним і його син Альваро. З Набілеке приїхали люди Довгого Кореня, вони бачили їх дорогою.

— Я хочу завернути їх. По-моєму, зараз не зовсім зручний час для переговорів з Наувільйо.

— Я теж думав про це. Але все-таки, мабуть, не треба їх завертати, хай їдуть. Аби тільки твоєму другові знову не спала на думку якась дурниця і він не привіз нишком пляшки горілки. Тому я рушаю разом з тобою. Якщо полковник щось отаке везе, він далі не ступить ні кроку. Мені й самому кортить хильнути трохи, але ні від кого з нас не повинно тхнути сивухою. Хай покаже, що він везе, і коли має горілку, — виллє її. Саме виллє, а не закопає, бо, якщо хтось знайде, зіпсує всю справу!

Дорогою Караї і Байджокігі обговорили, як вони поведуть розмову з Наувільйо, і розподілили між собою обов'язки. А зустрівшись з полковником та його саном, вони ще раз усе обміркували до найменших дрібниць.

Вождь мав підстави, коли висловлював занепокоєння щодо того, чи не везе полковник горілку. Фейхоо справді мав дві пляшки і ще одну плескату пляшечку тримав у потаємній місцині для власного вжитку. Але Байджокігі винюшкував і її, і полковник, згнітивши серце, мусив розбити також і цю пляшку.

— Горілки не можна брати з собою навіть як ліки. Наувільйо сьогодні має поступитися багатьма своїми принципами, але тут він стоятиме несхитно. Сам він пити не тільки не може через свою хворобу, але й не хоче. Розумієте? Отож ви більше прихилите його до себе, якщо візьметеся до лагодження загорож.

Альваро був захоплений планом полювання на дику череду. Він уявляв, як покаже свою хоробрість і вміння управляти конем перед такими спритними наїзниками, як індіанці. Юнак був у такому захваті від індіанців кадувеїв, що додав навіть до свого імені індіанське прізвисько і почав себе звати Альваро Гуайкуру [59] Фейхоо. Мисливця трохи дивувало, що полковника анітрохи не лякала небезпека, на яку наражатиметься його син під час полювання на дике стадо.

— Якби я так не обважнів, то й сам вирушив би з ним, — промовив Фейхоо, ніби вибачаючись.

Наувільйо та й усі індіанці з величезним захопленням прийняли пропозицію допомогти в полюванні. На світанку майже всі вони, наче мурахи, висипали до огорож і заповзятливо взялися до роботи — носили каміння і колоди, лагодили старі загорожі і будували нові. Лише кількох юнаків було послано до болота, щоб вони зайняли худобу з індіанським тавром. Та незабаром Караї зрозумів, що зробили те хлопці не дуже сумлінно. Він оглянув худобу, яку вони пригнали до села, і побачив випалені на шкурі корів і биків індіанські візерунки, майже зовсім зарослі шерстю. Однак хлопці гнали з лісу два стада. З одним вони звернули на схід там, де, як вони гадали, їх не можна було побачити з села. Проте Караї помітив їх і не мав сумніву в тому, що в кожного бика з того, першого, стада на лівому боці було тавро, яке свідчило, що худоба належить поміщикові Мальгейросу. Та, завваживши те, він заплющив не тільки одне, але й друге око. «Quen roba un ladron…»

Свято було дуже пишне. Індіанці бенкетували щоночі. Гори м'яса, яке належало з'їсти все до останку, стільки ж овочів і плодів, що їх привезли мешканці Шуваради, щоб похвалитися своєю працею. Частували всіх. Люди поринали на кілька годин у сон, a потім знову завдавали працю зубам.

На третій день Альваро і Караї поїхали у мисливський табір, а за тиждень Алонсо повідомив, що все готово для ловів.

Того дня Караї вирушив до Орлиних Гір, узявши з собою своїх собак. Як він і гадав, собаки добре запам'ятали потайну дорогу, якою їх нещодавно провів уночі Байджокігі. Вона починалася на кам'янистому осипі, саме в тому місці, де мисливець завжди дбайливо зарівнював свої сліди. Це була зручна, добре наїжджена дорога без будь-яких перешкод, яка широкою дугою огинала долину ванільних ліан. У деяких місцях, як здавалося мисливцеві, дорога була розчищена людськими руками, хоч він і не розумів, яким знаряддям індіанці могли розбити і відтягти вбік кілька великих кам'яних брил, що, очевидно, колись заступали шлях. Та він знав і те, що найнадійніше знаряддя індіанців — терплячість і наполегливість. Інші інструменти тільки полегшують роботу, але без них можна обійтися.

Дорога привела Високого Мисливця до кладовища не з того боку, з якого він звичайно приїздив сюди. Залишивши коня під охороною собак, він зняв з сідла ягуарячі шкури і пішов до свого спостережного пункту. Сонце ще не піднялося високо, і Караї не міг скористатися дзеркалом, проте з протилежного боку вже можна було посилати світлові сигнали. Мисливець розпалив вогонь і, поки багаття розгорялося, назбирав навколо цілу купу трави й напівзотлілого листя. За хвилину все це було у вогнищі, і вгору знявся густий чорний дим, смугу якого Караї вміло перебивав попоною.

Майже одразу надійшла відповідь, послана дзеркалом. Особливих новин не було. Про все, що сповіщав негр, мисливець уже знав, крім відомостей про кількість поранених та забитих списоносців. Правда, його занепокоїло повідомлення про підготовку до нового нападу на індіанців, але точних даних про це ще не було; Венцеслау передав, що Мальгейрос не поспішає з цим. Пославши сигнал, що він незабаром приїде до фортеці, Караї загасив вогонь. Ось-ось мало початися велике і небезпечне полювання на дику череду, і він хотів спокійно подивитися на все з гори. Йому було цікаво, як Алонсо пощастить упоратись з полюванням.

Довго чекати не довелось.

Вистава почалася.

З півдня насувалась велика хмара куряви, крізь яку нічого не можна було побачити. Тільки тоді, коли хмара, промчавши сухим степом, наблизилась до вологіших місць і осіла, можна було роздивитися, що попереду мчить вершник. Мисливець упізнав його. Це був Байджокігі. Він випростався у сідлі і вимахував над головою червоним плащем — пончо. З висоти здавалося, що він навіть не дуже підганяє свого коня, хоч насправді вершник летів, як вітер.

Слідом за ним виринуло стадо. На вологому грунті порох уже не здіймався, і все було ясно видно. Тільки тепер мисливець усвідомив, яка небезпека загрожувала йому самому, коли він тікав від стада кілька днів тому.

Хвилювання охоплювало його все більше й більше. Він боявся за Байджокігі: досить коневі спіткнутись, і ні від коня, ні від вершника нічого не лишиться. Та вождь, видно, був упевнений і в собі, і в своєму коні: недаремне його постать була весь час гордо випростана. Рантом Байджокігі різко зігнувся, і Караї здалося, що він падає з коня; але вождь лише перевернув пончо червоною підкладкою всередину і, майже лежачи на шиї коня, почав звертати убік.

Стадо трохи сповільнило біг. Передні бики попідводили голови від землі, ніби шукаючи, куди пропав утікач. Після того як зникла червона пляма, що лютила і вабила стадо кілька днів, сам вершник уже не цікавив їх.

Та в цей час з протилежного боку виїздив повий вершник — Альваро.

Якусь мить він забарився, розгортаючи червоне пончо, та за хвилину гонитва почалася знову. Стадо вже давно перетнуло межу індіанських земель і мчало далі в напрямі Наліке. Ось воно вбігло у високу траву, там, де нещодавно відбулася сутичка трьох індіанців із списоносцями. Вершник зник у траві — видно було тільки червоне пончо, що маяло на вітрі, і трава, як море, хвилювалася над спинами розлючених биків та корів.

Альваро вискочив на луг, порослий низькою травою; тут він, як раніше Байджокігі, припав до гриви коня, квапливо ховаючи під себе червону матерію. Замість нього до стада ступою виїхав Алонсо. Ось він підвівся в стременах і озирнувсь. І вершник, і кінь були такі спокійні, ніби виїхали на прогулянку і не знали, що назустріч їм мчить сотня тонн м'яса, виставивши уперед і пригнувши до самої землі гострі роги.

Алонсо зупинився. Знову звівшись у стременах, він підніс до плеча рушницю і вистрілив. Над стволом здійнявся димок. Мисливець стояв непорушно, хоч дике стадо вже було всього за якихось метрів сто від нього. Та він був певен, що не схибив.

Згори Караї добре бачив, як один із трьох биків, що мчали попереду, утворюючи гостряк живого клина, звалився на землю. В ту ж мить картина змінилась. Алонсо перекинув карабін за спину, розкрутив болеадору і метнув її. Вона влучила у ноги переднього бика, обкрутилася довкола них, і цей бик теж важко упав на землю. Потім полетіла ще одна болеадора, яка звалила третього бика. Алонсо повернув коня і спокійно від'їхав.

Із стадом сталася дивовижна зміна. Передні бики різко спинились, аж їхні копита вгрузли у землю. Здавалося, вони присіли на задні ноги, мов коні, які спускаються з крутого схилу. На них напирали всією вагою бики й корови, які мчали позаду. Але передні витримали натиск, лише деякі повалились на землю, і на них одразу посунули інші. Потім усе стадо сплуталось, завирувало, закружляло, і минуло кілька хвилин, поки із цієї круговерті знов утворилась певна система. Старі бики стали навколо трьох, що лежали на землі. їх оточили рядами молодші, останній з яких утворили корови й телята. І раптом все це величезне стадо, майже тисяча голів, протяжно заревло. Це було оглушливе, схоже на плач ревіння диких тварин. Кілька хвилин тому, коли розлючені тварини сліпо мчали вперед, їх рев нагадував гул бурі, удари грому, тепер Караї здавалось, ніби він чує дивовижні, незбагненні звуки, які видає велетенський орган. Дикі тварини тепер були безсилі й приборкані. Вони втратили своїх ватажків і оплакували їх тужним ревінням.

З ліска біля підніжжя гори з'явилися індіанці на конях та їздових волах, женучи поперед себе свійську худобу. Спершу вони боязко об'їхали навколо стада. Мисливець розумів їх. А що як стадо знову оскаженіє? Індіанці, звісно, не хотіли втрачати свою худобу, приручену з такими труднощами. Та коли Альваро й Алонсо повернулись і рішуче в'їхали у дику череду поміж биків і корів, що сумно ревли, індіанці посміливішали й собі приєдналися до них. Стадо знову завирувало, але, спрямоване людьми, потроху почало рухатись у бік Наліке. Юнаки на конях помалу переміщались на краї, оточуючи все стадо. Решта індіанців на їздових волах і биках, змішавшись з дикою чередою, рушили в напрямку, про який було заздалегідь домовлене. Один із воїнів на великому бику перебрав на себе роль вожака, і все стадо посунуло за ним. Спершу дуже повільно, потім швидша і швидше, аж поки не понеслося вскач. Але вже не атакуючим клином. Вершники по боках стиснули стадо спершу в квадрат, потім у витягнутий прямокутник. Невдовзі над стадом знову здійнялася хмара куряви: це худоба бігла по сухих прогалинах, що межували з Наліке. На місці лишилися тільки троє биків — мертвий ватаг і його ад'ютанти, які намагалися вивільнити ноги з мотузів, що обплутали їх. Можливо, їм це вдалося б, якби не повернувся Алонсо і не застрелив обох із вінчестера. Тепер він уже не був такий певний у собі й зблизька випустив півдюжини куль у лежачих тварин. З того, як Алонсо сидів у сідлі, видно було, який він утомлений і виснажений. Ось він повільно зсунувся з коня і ліг у траву.

Караї спустився із свого спостережного пункту, підтягнув попругу і неквапом поїхав у долину. Дорогою він намагався уявити собі спершу страх, а потім радість старого вождя, коли той зі свого ліжка побачив хмару куряви, а потім почав розрізняти в ній передніх вершників, котрі вели за собою величезну череду, коли зрозумів, що в його село прийшло багатство, яке дасть можливість здійснити його плани. Вождь наважився на великий ризик. Він поставив парагвайцеві все, що обіцяв, хоч ніколи не бачив і не знав його. Вождь вбачав у цьому єдиний шлях до здійснення своїх замірів. Але як легко можна було втратити все — свійську худобу і коней, а скільки людей при тому загубити! Адже їхня худоба могла пристати до дикого стада і разом з ним змести все на своєму шляху!

Коли Караї спустився в долину, Алонсо все ще лежав у траві. Здавалося, що парагваєць спить, але все його тіло дрібно тремтіло.

— Виходить, така пригода може вразити не тільки мене, — мовив Високий Мисливець. — Навіть тобі, бувалому «індіанцеві», вона зіпсувала нерви.

Караї приніс води і змочив Алонсо чоло і груди. Потім перевернув його на спину і почав робити штучне дихання. За кілька хвилин Алонсо оговтався. Знявши з мертвих биків свої болеадори, він сів у сідло і разом із Караї рушив по дорозі, протоптаній стадом.

— Увечері треба послати кількох хлопців, щоб розібрали тих биків. Шкода, якщо пропаде стільки м'яса. Отих двох можна було б і не стріляти, а пустиш слідом 8а стадом.

— Якби я їх вчасно не застрелив, кадувеям був би каюк. Бики збунтували б стадо, і воно змело б усе. М'ясо хай лишається орлам. Можна буде використати хіба що шкури.

— А чому не забрати м'ясо? Треба підказати індіанцям, що запаси роблять і тоді, коли є зайві харчі.

Цього м'яса не можна їсти. Бики загнані, і в них спінилась кров. Поки хлопці сюди прийдуть, м'ясо вже буде отруйне. Тільки грифам воно не зашкодить.

Та шкури з мертвих биків так і не зняли — не було часу. Повернувшись у Наліке, Караї й Алонсо дізнались, що невелика частина стада втекла й повела за собою кілька голів свійської худоби. Це сталося через те, що перед загорожею деякі бики прийшли до тями, і їх уже ніяк не можна було загнати всередину.

Цілу ніч індіанці розводили биків, корів і телят по різних загорожах. Роботи було досить для всіх. Тільки Алонсо, Альваро й Байджокігі не працювали, але ніхто не докоряв їм. Адже вони виконали роботу, яка потребувала дуже великої відваги, і виконали добре.

Наступні дні також піхто не спочивав. Треба було холостити биків і обрізати кінці рогів коровам, яким не подобались ані загорожі, ані люди, обміркувати, куди гнати стадо далі, давши худобі як слід зголодніти.

На радість Алонсо, індіанці вже першого дня почали відбирати його четвертину стада. Це були найкращі бики й корови, і парагваєць аж світився від щастя.

Тільки тоді, коли найважливішу роботу було закінчено, Наувільйо запросив обох молодих вождів та Караї на нараду. Згодом покликали й полковника. Та перед тим Байджокігі запропонував Високому Мисливцеві трохи проїхатись.

— Нам, мабуть, не пощастить відрадити Наувільйо від нападу на Барранко, — промовив він, коли обидва від'їхали на таку відстань, що їх уже не видно було з села. — До того ж він хоче сам вести воїнів. Ти дозволиш?

— Не уявляю, як би я міг заборонити йому. Наувільйо знає, що жити йому недовго, я не приховую цього від нього. Він хоче вмерти у бою, а не на ліжку. Я його розумію. Рано чи пізно ви змушені будете вчинити напад на фазенду. Ця наймана банда не примириться з поразкою. Ті нікчеми вже, мабуть, розповіли, як билися з переважаючими силами індіанців і як понищили силу ворогів. Тепер Мальгейрос наполягатиме, щоб вони вибили решту індіанців, захопивши для нього весь цей край. Він пообіцяв списоносцям чималу плату, але сказав, що розрахується тільки після того, як звоює індіанську землю. Я маю відомості, що там щось готується, тому поїду в Барранко і спробую перешкодити біді. А те, що замислив Наувільйо, входить і до моїх планів. І хоч сам Наувільйо, можливо, загине, що ж, так чи інакше його смерть неминуча. Я думаю, що після нього ти об'єднаєш плем'я і наведеш лад.

Байджокігі заперечливо похитав головою.

— Смерть Наувільйо буде загибеллю кадувеїв, — рішуче сказав він. — Наувільйо довгі роки не скликав ані ради старійшин, ані ради воїнів, владарюючи сам. Тепер саме він тримає вкупі плем'я. Наувільйо не повинен загинути, а ми не повинні допустити, щоб він вчинив напад так, як збирається то зробити. Це не дасть нічого. Винищать тільки мешканців Барранко, та й годі. Він хоче рушити в похід з вісімнадцятьма чоловіками, як колись Ітакадуана. Для цього Наувільйо відібрав лише старих воїнів, весь час радиться з ними, причому не допускає нікого з нас, молодих. Битися вони будуть як у старину — самими ножами. Якщо ти не перешкодиш цьому, більшість воїнів загине. Тим часом вони переб'ють жінок і дітей, пограбують фазенду і підпалять її, як робили колись давно.

— А це тобі не до смаку? — запитав Караї, якого найбільше цікавило те, як «цивілізація» вплинула на «дикунів». — А як на це дивляться твої люди?

— Декому це, мабуть, сподобається, особливо старшим, які колись воювали з білими. Але молодші розуміють, що Мальгейрос викличе військо, і проти нас піднімуться всі, навіть ті, з якими ми в добрих стосунках. Тоді нам кінець.

— Ти гадаєш, що Наувільйо, ідучи з ножами проти рушниць, ні на що не сподівається?

— Про це я не турбуюсь — Наувільйо, напевне, обміркував якусь воєнну хитрість. Він докладно розпитував полковника про всі зміни, що сталися в Барранко відтоді, як він там був востаннє. Особливо цікавився, в якому стані дорога до лісу позаду фазенди і чи добре видно, де вона завертає. Він розпитував про кожну дрібницю. Полковник відповів на всі його запитання і сказав, що навколо фазенди майже до самої річки тепер збудували квадратну загорожу із гострих кілків.

— Я цього не знав. Мабуть, Венцеслау сповіщав мене про це, але я його не зрозумів. Цим вони поставили пастку самі на себе: два вінчестери за палісадом відріжуть їм підхід до води. За кілька днів усе залагодиться без крові. Як ти думаєш, чим можна переконати Наувільйо, щоб він не починав нападу так, як замислив, — дідівським способом?

— Оцими вінчестерами. Старі воїни Наувільйо мають лише шомпольні рушниці і ледве п'ятдесят набоїв до них. У мене й кількох моїх хлопців — добра зброя, але мало патронів. Він не дозволяє нам виступити в похід. Забрав собі в голову, нібито я послав у бій дітей, а тому він мусить повести дідів. Правда, ми будемо там без його дозволу і так, щоб він не знав, але тільки для того, щоб з Наувільйо нічого не сталося.

На зворотній дорозі у Караї було про що поміркувати. Таємне перевезення індіанцям зброї й горілки суворо забороняв закон. І хоч на деяких людей, які порушували цей закон, власті дивились крізь пальці (особливо коли мали пайку від їхніх прибутків), Караї до них не належав. А довіритись комусь у цій справі було небезпечно.

Коли вони повернулись до села, їх уже чекали. Біля ліжка Наувільйо зібралися старі воїни. Вождь не розповідав, яку воєнну хитрість він готує. Нарада точилася навколо єдиної теми — зброя.

— Тепер ми багаті, — гордо промовив вождь. — Ми могли б платати худобою, але торговці бояться до нас приїздити. Отже, єдина наша зброя — ножі. А з ножами можна воювати тільки по-старому.

Індіанці глянули на полковника Фейхоо. Може, він щось порадить?

Виявилось, що він справді може дати добру раду. В Олімпо якраз є двадцять новеньких вінчестерів і чималий запас патронів. Зброю замовив Мальгейрос, але не викупив. Власник охоче продав би її і взяв би в рахунок грошей письмове зобов'язання полковника, але той може дати його тільки під певну заставу.

Друге питання було — як привезти зброю?

Мисливець сказав:

— Наувільйо оплатить. ваше письмове зобов'язання худобою, сеньйоре Фейхоо. Ви поженете її разом із часткою, що належить Алонсо, у Порто Брагу, а я поїду по зброю.

— Гаразд! Альваро вирушить з вами.

Мисливець усміхнувся. Він не хотів показати, що помітив недовіру і зайву обережність. Адже це міг бути останній шанс полковника. Полковник Фейхоо мав сім'ю і починав діло в чужій країні.

Розділ шістнадцятий

САМОСУД, АБО ДОБРА ПРОЧУХАНКА

Коні бігли швидко, хоч і були трохи зморені. Стояв чудовий ранок, повівав свіжий вітрець. Та обидва вершники їхали мовчки.

— Що у вас на серці, Альваро? — почав розмову Високий Мисливець. — Уже другий день ви якийсь похмурий.

— Мені сумно, бо розвіялись мої ілюзії. Я так радів, що потраплю до індіанців, яких вважав незіпсованими і вільними дітьми природи! Як вони мене захоплювали у перші дні! Та, виявилось, я помилявсь. Ці кадувеї просто варвари, і тепер, коли я власними очима побачив їхнє життя, перестав дивуватися Мальгейросові, який хоче винищити їх до ноги. Якби я не був переконаним спіритом [60], то сам повів би своїх негідних земляків проти індіанців.

— Може, ви поясните, що спільного має з вашим бажанням спіритизм?

— Хіба ви не знаєте? Адже за цим ученням людина з лихими намірами принаджує до себе злих духів, які ще більш зміцнюють ці лихі наміри, скеровуючи все майбутнє життя людини на злі вчинки. Тому я не хочу навіть думати про індіанців.

— Виходить, це не таке вже й шкідливе вчення, якщо лікує людину від поганих намірів, та ще краще було б, коли б воно обходилось без духів. Але що ви побачили в індіанців таке жахливе, мій юний друже? Що викликало у вас ненависть і упередження проти людей, які вас гостинно приймали?

— Навіть дикі звірі не могли б чинити такої наруги над природою!

— Гм. Я знаю індіанців кадувеїв уже чимало років, можливо, теж не з усіма їхніми звичаями погоджуюсь, але чому я повинен жадати, щоб вони жили саме так, як мені хочеться? Що ж до вчинків, які б суперечили природі, то такого я у них не помічав. Може, ви скажете трохи зрозуміліше?

— Оце мене найбільше й дивує! Ви живете серед них, розумієте їхню мову і вдаєте, начебто нічого не помічаєте. Першого дня, коли ми приїхали, мені здалося, що кращих людей, ніж індіанці, й у світі нема, такі вони веселі, добрі, приязні… Я порозумівся з деким, хто хоч трошки говорив по-португальському. І що ж я почув?! Спершу я думав: вони щось плутають через незнання мови, тому почав перепитувати про те, що вони мені сказали, в інших, і виявилося, все правда. Ви не уявляєте, як я легко зітхнув, коли ми поїхали звідти. Я думав про це навіть уві сні. Мій добрий дух застерігав мене і закликав негайно забиратися звідти.

— Може, духи й справді дізнаються за один день більше, ніж наш брат за цілі роки. Поділіться зі мною добрим духом, щоб він трохи повчив і мене. — Високий Мисливець ледве стримував сміх.

— Не глузуйте з духів, бо на вас упаде їхній гнів! — суворо промовив Альваро і, ніби переводячи мову на інше, запитав: — Як ви думаєте, скільки років доньці Наувільйо, отій найменшенькій, яку звуть Очопаною?

— Кажуть, вісім років. Але кадувеї вміють лічити тільки до чотирьох. Коли вони хочуть сказати «п'ять», то вживають слово, яке означає «багато». їхня лічба неточна. Я не думаю, щоб дівчинці було більше, ніж шість років, адже я пам'ятаю її ще немовлям. А чому ви нею цікавитесь?

Замість відповіді Альваро запитав знову:

— Чи знаєте ви, з якого приводу було влаштовано те урочисте свято і чому індіанці пекли на рожнах цілих биків у шкурах?

— Раз я сам наполягав, щоб свято перенесли з Шуваради в Наліке, то, мабуть, знаю. Це свято обжинків, свято на честь сузір'я Плеяд, яке кадувеї вважають божеством урожаю. Колись, як вони гадають, це божество втілилось у їхнього предка, що навчив кадувеїв вирощувати овочі, фрукти і злаки. Трьома — зернинами квасолі, трьома качанами кукурудзи і трьома гарбузами бог нагодував силу людей, яких скликав на свято народження сина. Це один з найчудовіших міфів, які мені довелося записати у індіанців різних племен.

— А іншої причини це свято не мало?

— Мало, але тільки за збігом обставин. Одночасно святкували весілля меншої дочки Наувільйо.

— І ви кажете про це так спокійно?! Та хіба може бути щось аморальніше? Це ж — злочин, а ви говорите про нього, як про щось дуже звичайне.

— Хіба весілля — аморальність чи злочин?

— Який жах! Дивуюсь, як я взагалі можу розмовляти з вами! Ви справді така зіпсована людина чи тільки вдаєте із себе циніка? У мене є сестра, на якийсь рік старша за Очопану. Вони схожі, мов дві краплі води. На думку, що мою сестру видали б заміж… — Бачачи, як здивовано дивиться на нього Караї, Альваро вигукнув: — Та хіба ви не розумієте, що це дитина?!

— І в цьому ви вбачаєте аморальність? Послухайте, проженіть свого доброго духа, і якнайшвидше! То, мабуть, не добрий, а злий дух спокусив вас засуджувати вчинки людей, навіть не замислившись, чи справедливо ви це робите. Так от: те, що ви вважаєте аморальністю і неприродністю, є насправді настільки морально, що навіть святий Антоній, не кажучи вже про декого з нас, навряд чи здатний на таке. Я був на одному кадувейському весіллі, — нареченій ледве минуло два роки. Що б ви на це сказали? Запам'ятайте, негоже засуджувати звичаї будь-якого народу, якщо глибоко не пізнав їх і не зрозумів. Індіанці кадувеї одружуються з дітьми, щоб виховати з них дружин. Вони живуть разом, довгі роки сплять під однією протимоскітною сіткою, як брат і сестра, аж поки з дитини не виросте жінка. Поміркуйте про це, і, коли зрозумієте, відішліть на пенсію свого доброго духа, і попросіть вибачення у душ померлих кадувеїв за кривду, яку ви їм заподіяли.

— Невже це можливо? — тільки й промовив Альваро. За розмовою вони й не помітили, як під'їхали до мисливського табору.

Коли вершники наблизились до лісочка, назустріч їм вибіг Нене Фіорі, вигукуючи ще здалеку:

— Нарешті ви прибули! Якраз вчасно! Ми збираємося вчинити над ним самосуд! Якби не Отонте, котрий запевняв, що ви от-от приїдете, цей тип уже гойдався б на гілляці, хоч він і має для вас якесь доручення! Ви тільки погляньте, що він витворяє… Але мерщій, якщо хочете застати його живим!

Мисливець скочив з коня і побіг за Фіорі. Те, що він побачив на галявині за табором, було просто неймовірне. Порядна людина ніколи так не вчинила б, особливо ж у джунглях. Караї не вірив власним очам. Якийсь чоловік у мисливському вбранні, неначе щойно знятому з вітрини крамниці, стояв біля коня, міцно прив'язаного коротким поводом до дерева, і щосили бив дрючком нещасну тварину. Чим більше кидався і лютував кінь, тим дужче гамселив його чолов'яга по спині, по ногах і по голові, аж з товстелезної ломаки на всі боки летіли тріски. Бідолашний кінь тремтів усім тілом. Навіть очерствілі серцем мисливці, яких важко чимось зворушити, і ті казали потім, що бачили, як у коня виступили сльози і він намагався сховати голову за деревом. Але жорстокий чоловік на це не зважав і без упину люто бив коня.

— Якийсь ідіот, — мовив Високий Мисливець до Нене. — Мабуть, він несповна розуму.

— Ні, мерзотник, і не я один так думаю. Гляньте на всіх. Я ледве стримав їх до вашого повернення. Адже після того, як дон Пабло поїхав, я став за старшого у таборі.

— Що ви тут робите? — запитав мисливець міського панка із тим спокоєм у голосі, який завжди свідчив про його глибоке хвилювання або гнів.

Чолов'яга витер піт і, глянувши на Караї, почав шукати щось у кишенях.

— Ви, мабуть, той самий мисливець, якого знають під іменем Караї Пуку? Я доктор наук професор Москітінго. У мене є рекомендаційні листи до вас. У них сказано, щоб ви мені служили.

— Я питаю, що ви робите?

— In media res[61], вивчаю життя тварин на волі. Це дуже важливо і для науки, і для всього людства. Розумієте, я, власне, другий Сетон-Томпсон [62] — проводжу наукові спостереження над природою.

— Можна було вибрати і зручніший час для спостережень, але не в тім річ. Я питаю, що ви робите з конем?

— Це кінь зовсім не об'їжджений. Я сказав би, що це одна з тих диких і свавільних тварин, які никають тут по схилах гір. Цікаво, що його природний, може й добрий, норов зіпсувався при першому ж зіткненні з людиною, так само як псується вдача напівцивілізованих дикунів. З часом вони перестають боятися технічних досягнень, розпізнають дошкульні місця цивілізованих людей і роблять для себе основний життєвий висновок: робота — прокляття, отож можна вдаватися до будь-яких хитрощів, аби тільки не працювати і нічим не поступатися задля блага інших.

— Це погляд людини, яка не вміє їздити верхи, проте лінується ходити пішки. Це ваш кінь?

— Ні, не мій. Мені позичили його на прохання дуже поважних осіб, які надають великого значення моїй науковій діяльності. Мені доведеться їздити на ньому цілих чотирнадцять днів, щоб зробити своє діло. А діло в мене дуже важливе — вивчати життя тварин на волі, щоб знати, як треба правильно, по-спортивному вбивати їх. Цієї породи коней я не знаю. Хіба ж можна сідати на коня, не приборкавши його…

Далі Альваро не міг слухати.

— Сеньйоре, — вигукнув він, — та ви ж більша скотина, аніж цей кінь!

Вчений муж повернувся до Караї і докірливо сказав:

— І ви дозволяєте оцьому молокососові ображати мене?

— Я вам не гувернантка, — відповів Високий Мисливець. — Дивуюсь, що цей юнак назвав вас сеньйором. Але можу дати вам пораду. Тут існує такий звичай: якщо хтось почуває себе ображеним, то сам зводить рахунки з тим, хто перед ним завинив.

— Але ж у мене рекомендаційні листи від впливових осіб. Дозвольте передати їх…

— Вони вам тут не допоможуть. Люди, які дали вам рекомендаційні листи, навіть коли вони політики, почервоніли б від сорому, побачивши, як ви знущаєтесь з коня, та ще й чужого. Гадаю, вам не лишається нічого іншого, як витягти револьвер і порахуватися з молодиком, який вас образив, інакше з вами порахуються інші. А це, гадаю, для вас буде не дуже приємно.

— Але ж той молодик, напевне, теж стрілятиме, якщо я вийму зброю? Він увесь час позирає на мої руки, та й револьвер у нього висить спереду на поясі.

Незважаючи на те, що мисливці були страшенно злі, вони не могли втриматися від сміху.

— А ви, мабуть, носите зброю, щоб стріляти лише в те, що тікає від вас і не може оборонятися?

— Безперечно! Я не можу ризикувати своїм життям. Воно надто цінне і для науки, і для людства взагалі. Зрозумійте, панове, що я професор, вихователь молоді.

Тим часом Альваро розстебнув пояс і кинув його на землю.

Щойно він зробив це, як рука професора потяглася де револьвера. Мисливці напружилися, та їм не довелося втручатись, бо зброя професора застрягла в кобурі, ніби соромлячись свого власника. Діставши красивий і міцний удар у підборіддя, Москітінго не встиг навіть витягти її.

— Це вам завдаток! — вигукнув Альваро.

— Може, дати йому ще того дрюка? Клепати, доки не розлетиться на друзки? Хай панкові дістанеться, як і його коневі! — висловив думку Нене Фіорі.

— Це я тільки трохи розім'явсь… Але йому досить і цього!

Для «вченого спостерігача» звичаїв диких тварин такої прочуханки справді було досить.

Тим часом Караї відійшов до свого намету і переглянув рекомендаційні листи. Якими непередбачливими і легковажними буцають деякі люди, пишучи їх! Вони не думають ані про те, кому дають такі листи, ані про те, кому вони призначені. Звіддаля Караї почув іще, як Нене Фіорі радив професорові на прощання:

— Ану, збирайтеся швидше і геть, звідки прийшли. Але пішки! Якщо ми побачимо вас верхи на коні, ви так легко, як оце зараз, не відбудетесь. Наука і все людство можуть зазнати тяжкої втрати!

Незабаром Караї забув про цей випадок — у нього були інші, важливіші турботи. Ні він, ні решта мисливців більше не зустрічали доктора наук Москітінго. Тільки й того, що, їдучи разом із Альваро до Барранко Бранко, Високий Мисливець спитав його дорогою:

— Ну, а що кажуть про цей славний удар ваші добрі духи?

— Мабуть, задоволені; єдине, в чому вони сумніваються, чи не мало я йому вліпив…

Розділ сімнадцятий

КОНТРАБАНДИСТ

Для важко навантаженого човна не знайдеш гіршого водного шляху за Ріо Набілеке. Річка дуже звивиста, і це перешкоджає поставити вітрило, щоб скористатися з попутного вітру. Не встигне вітрило напнутись, як річка знову робить різкий закрут, і треба спускати його та братися до весел. Вітер, який хвилину тому допомагав, тепер тільки заважає. Караї спочатку таки напнув вітрило, та йому надокучило щоразу вставати з місця і то опускати, то піднімати його, тому він щосили налягав на весла, долаючи і вітер, і течію.

Зате нема зручнішої річки за Ріо Набілеке для контрабандиста. Місцями вона мчить як шалена, місцями розливається вшир і стає такою мілкою, що човен шкрябає по дну. Жоден катер не насмілиться переслідувати тут човен. Не наважився цього зробити і Мальгейросів паровий катер, який кілька хвилин тому гнався за Караї.

Гірше було, коли мисливець плив по широкому плесу Парагваю. Незважаючи на ходовий вітер, який надимав вітрило так, що той перехиляв човен і черкався об воду, відстань між човном і катером, який його переслідував, весь час зменшувалась. Караї уже готовий був застосувати зброю. Він не міг дозволити затримати себе, оскільки віз чужий товар. Його човен був навантажений смертоносною зброєю, яка цього разу мала попередити кровопролиття.

Вітер — могутній помічник, та пара — ще кращий. Катер був невеликий, але зчиняв страшенний шум. Як тільки пара в машині піднялася, він загудів, наказуючи вітрильному човну зупинитись. Катер не мав на це ніякого права, а, не підійшовши на відстань пострілу, не міг застосувати й сили, яку дехто схильний вважати за право.

Мисливець поки що не звертав уваги на гудки. Він знав, що його «право», якщо катер наздожене човна, певніше, бо двоствольна гвинтівка системи маузер, яку він мав, б'є значно далі, ніж рушниці переслідувачів. Він сподівався, що вистачить кількох пострілів, щоб катер облишив гнатись за човном.

Караї спокійно курив, лежачи біля стерна. Відстань до катера він, не озираючись, визначав за звуком мотора. Раптом до нього почав долинати інший звук — слабший, але різкіший. Цей новий звук примусив його озирнутись. На фарватері замість одного катера він побачив два. Другий був набагато швидкохідніший.

Караї з одного погляду визначив, що то військове патрульне судно. Якщо його капітан домовиться з командою Мальгейросового катера, справа може скінчитися кепсько — адже канонерка мала на борту ще більші «права», ніж у нього. Тому Високий Мисливець на всякий випадок сховав свою гвинтівку під парусину, якою був накритий вантаж, і почав помалу повертати стерно, скеровуючи човна до парагвайського берега нібито для того, щоб поставити його під сприятливіший вітер.

Та швидкість його човна і канонерки була надто нерівна: патрульне судно наздогнало Караї, ледве він дістався до середини річки, по якій проходив державний кордон Правда, цього теж було досить, щоб представники властей, які були на борту військового катера, запопадливо не втручалися в приватні конфлікти. Але, допитуючи, мисливця могли затримати, а тим часом надійшов би Мальгейросів катер.

Канонерка швидко наближалася, але з правого боку. Це вже було доброю ознакою для Караї, бо свідчило, що його не збираються відрізати від парагвайського берега. Коли ніс канонерки порівнявся з носом човна, військове судно сповільнило хід і попливло так близько, що стало добре видно команду, яка висипала на палубу. Навіть механік визирнув від своїх котлів. Проте мисливець не встиг роздивитися, чи с серед людей в уніформі хтось із його знайомих, і тому лише вітально помахав рукою. У відповідь пролунав знайомий голос:

— Como esta dotor? Як справи, докторе?

— Чудово! Хто мене кличе?

— Я лейтенант Хоао Сальгадо Гвімараес, і зі мною ще один ваш друг — Хосе де Са Еарп, комендант фортеці Куїмбра. Куди ви пливете, Караї Пуку?

— До гирла Набілеке.

— І тільки?

— Нам по дорозі лише до гирла. Далі я навряд чи зможу тішитися вашим приємним товариством, — промовив Високий Мисливець з підкресленою чемністю, властивою бразільцям, хоч, звичайно, конвой не міг викликати у нього почуття приємності.

— А що це у вас так дбайливо прикрито парусиною?

Мисливець, усміхнувшись, відповів, розуміючи, що на карту поставлено все:

— Звісно, контрабанда! Що ж іще я міг везти з Парагваю в Бразілію? Хочете глянути, що у мене в човні?

— Сподіваюсь, ви не везете індіанцям горілки? — запитав комендант. Цього суворого офіцера давно вже цікавила доля кадувеїв. Хоч сам він ніколи не зустрічався з ними, проте як справжній воїн не міг не шанувати їхнього воєнного мистецтва. А він як ніхто мав можливість оцінити його, бо сам командував фортецею, яку колись зуміли взяти індіанці.

— Чи досить вам мого слова честі, коменданте?

— Цілком. До іншої контрабанди мені нема діла, хай її перевіряє митний катер. Може, вам допомогти? Ми візьмемо ваш човен на буксир, а ви могли б піднятись до нас на палубу, поки допливемо до гирла Набілеке.

Це була дуже спокуслива пропозиція. Навіть якби не вщух вітер, то й тоді для того, щоб за допомогою вітрила й весел дійти до гирла Набілеке, потрібно щонайменше дві години. Та з усього було видно, що вітер стихне, тільки-но сонце підніметься вище, а це означало, що доведеться добряче веслувати аж до вечора.

І все ж таки Караї не був певен, що йому варто приймати цю пропозицію, яка могла мати небажані наслідки. Та не встиг він дійти до остаточного висновку, як на човен упав канат з гаком на кінці. Його кинули з носа канонерки так влучно, що гак зачепився за основу щогли. Не лишалося нічого іншого, як опустити вітрило і закріпити стерно так, щоб між обома суднами весь час була однакова відстань.

У відповідь на запрошення піднятись на палубу канонерки мисливець ґречно подякував:

— Краще я залишуся біля стерна. Мені не хотілося б, щоб вантаж намок, а розмовлятимемо ми й так.

— А що у вас може намокнути?

— Я везу і борошно, і кілька мішечків солі, а їм вода може наробити шкоди, — сказав він, не погрішивши проти правди. Проте військові добре відчули прихований зміст його слів, бо розуміюче посміхнулися.

— Чого до вас присікався той тюлень на пенсії Лазаро Аранда, який водить Мальгейросів катер «Лейтенант Герреро»? Він завзято подавав вам сигнал «стоп» і лаявся, мов терутеру [63], коли пацюк краде яйця у нього з гнізда. Ви напевно чули його гудки.

— Авжеж чув, але вони мене не обходили, хоч і діяли на нерви. Якби ви не нагодились, мені довелося б стрельнути в сирену, щоб не надокучала.

— А ви б могли влучити?

— Може, не з першого пострілу. Ви ж знаєте, я сухопутне створіння, на річці почуваюсь непевно і, можливо, не вгадав би одразу точну відстань. Не те, що ваші матроси. Канат з гаком кинули незгірше, ніж пастух ласо або болеадору. Першим пострілом я збирався попередити їх, щоб вони сховали голови. Ви знаєте, що я шаную людей, і мені зовсім не хотілося б продірявити старого Аранду. Він не казав вам, чому його так кортить побалакати зі мною?

— Щось казав, але його «Герреро» так гуркоче, що нічого не можна було розібрати Мовляв, у вас забагато боєприпасів, одній людині не треба стільки.

— Але ж я їду у джунглі надовго, і зайвий патрон мені, звісно, не завадить.

— Добре буде, якщо ви поквапитеся, — втрутився до розмови лейтенант. — У фазенді в Мальгейроса повно озброєних людей, а він просить ще й допомоги військом. Коли ми там вантажили дрова на катер, старий казав, що боїться нападу. Якісь негідники начебто нацькували на нього диких індіанців, загрожують йому і крадуть худобу. Я бачу, що ви їдете до кордону індіанської землі. Якщо побачите когось із тих дикунів, порадьте їм облагодити все до того, як нас пошлють проти них. Банк має велику силу і тремтить за кожну вкрадену голову худоби. Невже ті індіанці й справді такі злодії?

— А то як для кого. Банк справді вважає їх злодіями, бо судить за своїм звичаєм. Не маю сумніву, що там сидять дуже побожні люди. Але ви пам'ятаєте старе прислів'я: Quen roba un ladron?..

— Tem cen anos de perdon, — пролунала відповідь під дружній сміх усієї команди. — Скажіть, сеньйоре Караї, чи не зустрічали ви десь у джунглях професора Москітінго? Він був увесь напакований рекомендаційними листами, які йому дав також банк. Що він там робить?

— Хотів поглянути крізь збільшувальне скельце на ягуара. А довелося врятувати його від самосуду.

— Розкажіть нам про цю пригоду.

— Хай іншим разом. Спасибі, що підвезли. Ate otro dia! До побачення!

Запитавши для годиться «Da licenca?» — «Ви дозволите?», Караї, не чекаючи відповіді, підтягнув канат, відчепив гак од щогли і розвернув човен прямо проти гирла Набілеке. Вітер ураз напнув підняте вітрило, мисливець привітно помахав рукою на прощальне вітання з палуби канонерки.

Поки що все йшло так добре, що кращого не можна було й сподіватися. Військові дивилися на конфлікт між індіанцями й поміщиком так само, як і він. Вони не мали особливого бажання допомагати в нечесній грі, але мусили це робити, діставши наказ. Вони подбають, щоб наказ не надійшов занадто швидко, а коли його одержать, то виконуватимуть без зайвого поспіху. Недаремно в ті часи у Бразілії було поширене слівце «amanha», тобто «завтра»; це «завтра» могло означати і «за місяць», а, якщо потрібно, — то й «за півроку». Отож мисливець мав досить часу, щоб здійснити свої плани, перш ніж прибуде військо.

Єдине, що страшенно дошкуляло йому тепер, — це полуденна спека. Вітер ущух, тому Караї згорнув вітрило, зняв щоглу і поклав її у човен, щоб не заважала веслувати.

Незабаром мала бути фазенда Карліто. Ще вранці Караї поклав собі переночувати десь недалечко від фазенди, а вдосвіта, ще затемна, просковзнути повз неї далі, але тепер, коли він дістався сюди завдяки канонерці набагато швидше, йому випадало це зробити значно раніше; що ж, у полуденну пору, коли у фазенді всі сплять, непомітно проминути маєток було навіть зручніше, ніж уночі. Караї не поспішав. Зустріч з кадувеями мала відбутися за кілька миль звідси, і до неї лишалося ще два дні. Недалеко до річки спускався густий, тінявий гайок, який видно було і з фазенди. Там Караї і вирішив спокійно порибалити, щоб зробити собі запас в'яленої риби.

Берег біля маєтку також поріс лісом, особливо густим обабіч струмка, який вливався у річку. Коли мисливець проїздив повз цей лісок, у нього промайнула спокуслива думка стати на відпочинок тут, коло самої фазенди, щоб вивідати, чи готові її мешканці до збройної сутички з індіанцями. Та він відігнав цю думку і поплив далі. Берег був високий, і мисливець міг проскочити повз фазенду так, щоб його ніхто не побачив. А як захоче, він завжди зможе прийти сюди і пішки. Та хоч як тихо веслував Караї, прослизнути непоміченим йому не вдалося. Він страшенно здивувався, коли з високого берега зненацька пролунало:

— O dotor! Porque passa de largo? Nao sea brabo. Atraque! — Чому ви проїжджаєте повз нас, докторе? Не гнівайтеся й пристаньте!

Хтось у фазенді не спав навіть у час сієсти.

Над берегом визирнула Карлітова голова — кругла й усміхнена, як місяць уповні. Дуло рушниці, що стриміло поряд, різко контрастувало з усмішкою на ній.

— Добре мені запрошення — з рушницею в руках! Чи, може, ви заперечуєте проти того, щоб я проїхав біля вашого берега? Скажіть — тоді я пропливу понад тим берегом.

— Dios me livre![64] Ця рушниця не для вас. Я молився, щоб сюди заїхав хтось, на кого можна покластися. Сам бог послав нас.

— Не пригадую, щоб хтось отаке говорив про мене. Скоріше навпаки. Але в мене чимало свого клопоту. Зупинюсь за милю вище на вашому березі, ген у тому гайку, а ви, як хочете, приходьте туди. Якщо ж це вам незручно, я отаборюсь на тому боці — на індіанських землях.

— А чому б вам не скористатися з нашої гостинності і не побути в нас якихось два-три дні?

— У мене є досвід такої гостинності ще з часу відвідин Порто Браги.

— Кажуть, що ви кожному допомагаєте, навіть коли вас про це не просять.

— То інша річ. Отже, ви не так пропонуєте свою гостинність, як потребуєте моєї допомоги? Я, бачте, краще розумію відверту пропозицію, аніж розмову манівцями. Кажете, на два-три дні? Що ж, двома днями можу поступитися. Я спущуся трохи за течією і стану там, де струмок вливається у річку.

Караї спрямував човен у глибоке гирло струмка, береги якого поросли деревами та кущами. Таким чином, він був зовсім близько від маєтку, ліс ховав його табір від надто цікавих очей, а сам він бачив і берег, і річку. Міцно прив'язавши човен і вийшовши з лісочка, Караї побачив, що Карліто лаштується в дорогу. Він приніс до берега весла й щоглу. Пораючись біля човна, Карліто ні на мить не випускав з рук вінчестера.

— То що ж у вас на серці і кого ви боїтеся? Я ще не бачив, щоб люди ходили вдома обвішані зброєю.

— Зараз немає часу розповідати, бо, якщо ви зостанетесь усього на два дні, мені треба поспішати. Дружина розповість вам усе докладніше. Я найняв кількох парагвайців валити ліс, і тепер вони вимагають, щоб я негайно заплатив за роботу, інакше вони спалять маєток. Але в мене дома немає грошей — отож мусив їхати по них до фортеці. А як їхати, коли тут лишаються самі жінки? Адже ті негідники загрожували нам!

— Скільки ж їх, тих парагвайців? І як вони озброєні?

— Їх шестеро і у них дві мисливські рушниці.

— Гаразд, я побуду замість вас, але майте на увазі, щонайпізніше післязавтра увечері поїду далі. Втім, стривайте! Чи не збираєтеся ви часом влаштувати якусь чортівню, щоб обдурити своїх робітників? З таким ділом я не хочу мати нічого спільного.

— Як ви можете отак думати про мене? Я просто знаю, що на вас можна покластись. Але пробачте, мені пора їхати!

Карліто вже сідав у човен.

— Хвилинку! Я теж висуваю умови. Повернувшись, ви заплатите за роботу лісорубам, як домовилися з ними, але грошима, а не товарами, на які тутешні купці нагнали ціни! Я сам буду при виплаті і простежу, з чим вони поїдуть. З цими хлопцями я побалакаю і подбаю, щоб вони поводилися пристойно, але не дозволю, щоб ви ошукали їх.

Помітивши, що його умови не викликали у Карліто особливого ентузіазму, мисливець додав:

— Якщо вам не підходять мої умови, не виключено, що я стану на бік робітників.

— Боже борони! Я згоден. Але з ними нема про що розмовляти. Це жорстокі люди, які можуть підстрелити вас із засідки. Вони й мені погрожували. Якщо побачите їх поблизу фазенди із зброєю в руках, не вагаючись стріляйте першим! Інакше жінки, чого доброго, залишаться без охоронця. А коли я повернуся, підемо до них разом, прикриваючи один одного вогнем. Так буде безпечніше. Будьте тільки обережний і в разі чого стріляйте. Якщо вони помітять, що я їду, то неодмінно спробують напасти.

Карліто не був боягузом. І Караї зацікавили приховані пружини всієї цієї пригоди. Добре знаючи людину — а мисливець умів прозирати в душі людей, — можна передбачити, як вона діятиме за тих чи інших умов. Якщо ж людина діє інакше, — значить її спонукають до цього або обставини, які вона приховала, або нещирість.

Мисливець кивнув на прощання Карліто головою і попрямував до свого човна. Розчистивши серед кущів галявинку, поставив намет, розклав багаття і почав готувати їжу. Обідній час уже минув, і Караї знав, що у фазенді йому не дадуть їсти.

Саме в ту мить, коли він сипав напівзварену квасолю й рис у окріп, за спиною в нього хтось плеснув у долоні. На галявині стояла стара негритянка.

— Da licenca? Сеньйора Луїза кличе пана обідати.

— Мулатко, — звернувся до неї мисливець, хоч вона була чорна як ніч, і завважив на обличчі старої радість, так їй припала до вподоби «мулатка». Він не осмілився гукнути їй «O, rubia!» — «Білявко!», щоб вона не розсердилася. — Передайте сеньйорі мою щиру подяку, я вже зварив собі обід.

— Хазяйка звеліла зарізати курку і сама насмажила млинців, як на велике свято. Вода на каву теж кипить, щоб напій був свіжий, коли ви прийдете, сеньйоре.

— З'їжте все за моє здоров'я. Вірадо [65] в мене вже готове на два дні, ще й на дорогу лишиться. Більше двох днів я тут не зостанусь. І вода для кави в мене теж уже співає — ось-ось закипить. Передай сеньйорі, щоб вона про мене не турбувалася. Хай почувається так, наче мене тут зовсім нема.

Негритянка перевальцем, мов качка, почвалала назад, і навколо запанувала тиша. Час полуденного відпочинку, який так шанують мешканці тропічних країн, ще не скінчився.

— Якраз зручно оглянути вирубану ділянку під плантацію і позирнути на тих «негідників», — промовив мисливець сам до себе. — Краще, мабуть, переговорити з ними, перш ніж чинити щось проти них. Мого приїзду вони, напевне, не завважили, бо я плив під самим берегом. Але чому Карліто спрямував човен до протилежного берега? Жадав бути далі від рушниць парагвайців чи, може, хотів, щоб лісоруби побачили його і спробували напасти на фазенду, сподіваючись, що там немає нікого, хто дав би їм відсіч?

Підозра не полишала його, і Караї міркував далі.

Частувати когось не в обідню пору — такого звичаю в Бразілії нема. Тим більше спеціально готувати святковий стіл в полуденну спеку! І зовсім не заведено кликати в покої чужого чоловіка, коли господаря нема і в домі самі жінки. Мисливець добре знав звичаї бразильської провінції, не раз гостював у фазендах; іноді минало кілька тижнів, поки випадало побачити якусь жінку — та й то здебільшого стару служницю. Хоч жінки й позирають на гостя крізь шпарини в стінах, прислухаються до розмов, але самі не показуються, їх оберігають суворіше, ніж у турецьких гаремах. Та Високого Мисливця саме за те й шанували, що він завжди поважав звичаї народу, серед якого жив.

Отже, тут щось не так. Навряд чи змусив би господиню порушити ці священні традиції навіть страх перед нападом. Тут криється якась інша, важливіша причина. Можливо, жадібність, властива всім багатим землевласникам, незалежно від того, в якій країні вони живуть.

Якби мисливець заскочив бунтівних робітників під час їх підготовки до нападу на фазенду, він неодмінно вступив би з ними в сутичку і напевне застрелив кількох з своєї скорострільної зброї. Тоді поміщикові довелося б платити за роботу менше — мертвим не платять і злочинцям теж платити не обов'язково. А коли б при цьому забили самого мисливця, тоді взагалі не треба було дбати ні про справедливий розрахунок з лісорубами, ні про плату готівкою. В такому разі розчистка ділянки обійшлася б задурно. А за це можна було приготувати і святковий обід.

Саме це і могло стати причиною такого демонстративного від'їзду Карліто. Якби він зник потайки, нічого не трапилося б аж до його повернення. За дітей і дружину він, мабуть, не боявся. Адже його Луїза була дочка португальця Браги! Вона напевне добре стріляла і могла захистити себе, бо недаремне виросла на самому кордоні з дикими землями.

Караї спробував глянути на цей план очима поміщика, і йому здалося, що ця версія цілком вірогідна. Проте мисливець зовсім не мав бажання грати наперед визначену йому іншими роль. Він застромив за пояс свій маузер, натягнув на праву руку мбореві [66] і пішов, обережно скрадаючись, через зарості. Дерева збігали до річки вузькою смужкою, але вище по схилу лісок розширювався. Там, ближче до фазенди, виднілася свіжовирубана ділянка — мисливець помітив її одразу ж, ще коли приїхав, — мабуть, там він побачить і робітників.

Коли Караї обережно наблизився до галявини, його здивувало, яка вона велика. Видно, ці хлопці добряче попрацювали, і Карліто повинен заплатити їм чималі гроші. Робочі руки у цих краях коштують недешево, проте робітникам рідко коли щастить одержати за свою працю сповна. Тут ніде відстоювати свої права. Карліто справляв враження жвавого, веселого й розважливого молодика, проте серед людей ходили недобрі чутки про його торговельні оборудки. І хоч здавалося, що йому, який має кілька тисяч голів худоби й чудові пасовиська, ні до чого наживатись за рахунок інших, хтозна, що крилося в його душі, адже він був багатим землевласником.

Робітники вже прокинулися. Вони сиділи в затінку кокейрової пальми [67] і про щось розмовляли. Мисливець налічив їх не шестеро, а восьмеро, і їхня зброя була зовсім не така убога, як намалював Карліто. Мисливець шкодував, що не звернувся до сеньйори Луїзи з проханням докладно розповісти про суперечку з ними. Це допомогло б викрити поставлену тут пастку. У робітників були здебільшого шомпольні рушниці, але він помітив і дві гвинтівки системи ремінгтон, прихилені до пальми. Парагвайці зовсім не скидалися на злочинців. Щоправда, на людину, яка не знає цих диких місць, вони справили б враження найзапекліших бандитів, бо були в подертому одязі і давно не голені, геть зарослі бородами. Та для мисливця головне було не це — він більшу увагу звертав на вираз їхніх облич, аніж на дикий зовнішній вигляд. Це були веселі люди, вони жартували, хоч і мали більше підстав для того, щоб гніватись. Деякі дотепи, які долетіли до вух мисливця, десь в іншому цивілізованому світі, може, й викликали б осуд, але тут видавалися щирими й природними. Нема неприємнішого звуку, аніж вереск папуги або каркання ворони в кімнаті, біля письмового столу. І водночас як прекрасно, коли ввечері папуги криком прощаються з пампасами, відлітаючи до гнізд у лісі, або коли ворона каркає взимку над засніженою рівниною. Мисливець ледве стримувався, щоб не зареготати, почувши жарти, що лунали в колі веселого товариства під пальмами.

Якраз над головами робітників звисали три величезних грона горіхів. Мисливець помітив, що вони стиглі, бо були вже жовті, а на деяких навіть потріскалася шкаралуща. Він усміхнувся думці, яка промайнула в нього, — може, й собі пожартувати в дусі джунглів? Ставши за деревом, він насадив свій маузер на дерев'яну кобуру-приклад, перетворивши таким чином автоматичний пістолет на карабін, уважно прицілився і тричі раз за разом швидко вистрілив у стебла, на яких висіли грона горіхів. Постріли нагнали страху на парагвайців, але коли на голови їм посипалося кількасот важких і твердих горішків, це зовсім приголомшило їх. Та перш ніж вони отямились, пролунав наказ:

— П'ять кроків уперед і щоб ніхто не хапав зброї!

Робітники, мов автомати, виконали команду. Мисливець підійшов ближче, пильно обшукав їх, дивлячись, чи не приховав хто зброї на собі, і заспокоївся, побачивши, що на землі, де вони раніше сиділи, залишилися лежати навіть мачете.

— Так, а тепер сідайте рівненько кружка, але далі, щоб усі були у мене перед очима. Я мав) ще одне маленьке дільце. От зроблю його, тоді побалакаємо.

Він зсунув докупи рушниці, присів коло них і, ножем відкрутивши у кожної курок, засунув їх собі у пояс.

— Так, із цим ділом покінчено. Хлопці, не хмуртеся. Це тільки для того, щоб ви не наробили дурниць. Я віддам ваші залізячки. А поки що візьму з собою ще й два ремінгтони і на всякий випадок позичу ваші мачете. Через два дні одержите все назад разом із платнею.

— Виходить, ми не дістанем ані грошей, ані своїх речей. Карліто найняв цього горлоріза, щоб пограбувати нас!

— Не ображайте мене, хлопці. Погляньте на мою пухкалку. Не встигнете й оком змигнути, як вона дасть тридцять п'ять пострілів. Якби я був горлорізом, то вже перестріляв би вас усіх, — не збагнули б навіть, звідки лихо впало. А я тільки обсипав вас горішками, які ви полінувалися визбирати, щоб зробити собі переміну в харчах.

— Ми не мавпи і не індіанці, щоб жерти кокейрові горіхи! Ми не їли їх навіть тоді, коли Карліто покинув нас напризволяще без харчів, сподіваючись, що ми втечемо, не дочекавшись платні. А тепер, забравши у нас зброю, ви думаєте, що ми подохнемо з голоду. Тільки ж ні, ми цього не подаруємо Карліто! Рано чи пізно ми з нього злупимо шкуру!

— Не злупите, хлопці, бо Карліто заплатить вам точно так, як ви домовились. Про це вже я подбаю!

— Але ж ми бачили, як він накивав п'ятами звідси! Певно, мерщій повіз у фортецю гроші, які мав у маєтку.

— Мені він сказав, що їде по гроші і по харчі, бо у фазенді нема чого їсти. Раніше, мовляв, не міг вибратися — адже ви загрожували напасти на його маєток. Що ви на це скажете?

— А ви часом не той самий Караї, який дбає про робітників і примушує господарів чесно розплачуватися з ними? Коли так, то цього разу вас обвели круг пальця. Карліто не хоче нам платити, і навіть якщо його присилують це зробити, він усе одно спробує втелющити нам попсовані товари. Для цього він і подався до Олімпо. Або ж поїхав до Мальгейроса за підмогою — попросити в того його зарізяк.

. — Карліто пообіцяв, що заплатить вам грішми, і я буду свідком при виплаті. А Мальгейросовим людям досить клопотів і з індіанцями. Та якщо Карліто справді вдасться до таких викрутасів, я вам зразу поверну зброю. Хоч, гадаю, вона вам не знадобиться, бо за два дні індіанці будуть тут і самі дадуть їм перцю.

— Ага, а ми потрапимо з вогню та в полум'я!

— Не бійтеся індіанців. Я сам один їду до них і то певен, що вони мене не з'їдять. Але годі правити теревені. Якщо ви голодні, давайте домовимося так: віднесіть до мого намету. свої рушниці, мачете й торбу з горіхами, а я дам вам за це півмішка квасолі, рису й аробу солонини. І ви на два дні забудете про напад на фазенду. А як одержите зароблені гроші, позичу вам свій човен, а потім ви повернете його негрові Мануелю в Олімпо.

— Якщо буде справді так, як ви кажете, то це нам уперше чесно заплатять за чесну працю. Недаремно співається:

Y son de cobre

como campanas de palo

suenan las razones del pobre.[68]

— Погляньте. Хіба це не добра робота? А ви не боїтеся, що ми заберемо ваш човен і втечемо з ним?

— Не боюсь. Навіщо це вам здалося? Віддячити за мою допомогу? Зрештою ви з ним далеко не заїдете, бо той човен тут добре знають. А тепер ходімо тихенько лісом, щоб нас ніхто не побачив. У фазенді не повинні знати, що ви роззброєні.

Сказавши це, Високий Мисливець остаточно розвіяв сумніви лісорубів. Троє робітників взяли вантаж, сам він підхопив на плече дві військові гвинтівки, і незабаром вони були коло намету мисливця. Караї дав робітникам обіцяні харчі, і вони пішли назад.

Сонце вже почало хилитися до обрію, але лягати спати було ще рано. Тому Караї вирішив усе-таки порибалити, хоч місце, де він спинився, було не дуже зручне для цього. Спустившись до води, Караї закинув міцний шнур з великим гачком, а сам тим часом почав ловити на вудочку, та на неї чіплявся тільки всякий дріб'язок. Добре клювали маленькі багре — вкриті панциром вусаті сомики південноамериканських річок — риба смачна, але малопоживна, бо в ній більше відходів, ніж м'яса, а велика риба не хотіла ловитись. Та ось шнур, прив'язаний одним кінцем до гнучкого деревця, нап'явся. Мисливець узяв його в руку, щоб визначити, чи велика риба піймалась, а тоді заходився помалу підтягувати її до берега, час від часу попускаючи шпур. Коли він збирався вже витягати рибу з води, почулися плескіт долонь і звичне «Да ліценса?». Це знову приплентала стара негритянка.

— Сеньйора Луїза сказали, що вже час вечеряти!

Саме в цю мить мисливець викинув на берег велику піра-канжубу [69] і похвалився здобиччю:

— Скажи сеньйорі, що я щойно спіймав собі вечерю, — отож щиро дякую за запрошення. Візьми онде кокейрових горішків дітям.

Він почистив рибину, посолив, порізав і почав підсмажувати над гарячим жаром насаджені на шпичаки шматки. Під саморобний рожен він підставив розщеплені надвоє стебла бамбука, щоб туди стікав жир з риби, і час від часу поливав ним підсмажені шматки. Відійшовши до крайніх дерев, щоб нарвати широкого листя дикої кани, яке мало правити йому за тарілки, мисливець раптом побачив нову гостю, що поволі підходила до його табору. Цього разу до нього завітала сама господиня. її супроводив хлопчик років чотирьох. Уже почала спадати вечірня сутінь, і жінка здалеку не помітила його. Отож не встигла хазяйка фазенди плеснути в долоні і вимовити звичну фразу, як мисливець озвався сам:

— Це велика честь для мого вогнища, сеньйоро, і я сподіваюсь, що ви не відмовитеся від шматка риби.

— Так, як ви не відмовились від гостинного нашого запрошення! Але я приймаю ваше запрошення, — мовила вона і сіла біля вогню.

— Тут я все-таки не гість, а охоронець, — заперечив мисливець.

— Чому ви відмовляєтесь від нашого частування? Гніваєтесь на нас за ту неприємну пригоду в Порто Бразі? Тоді батько забагато випив і говорив не те, що думав. А ви були тверезі і своїми словами тяжко образили і його, і нас з Карліто. Зрештою своїми віршами ви здобули перемогу, і це мало б задовольнити вас.

— Карліто сказав тоді, що я найбільше образив саме його. Але не пояснив, чим і як. Я мало знав про ту історію і сказав тільки те, що чув. А побачивши, як це болюче зачепило інших, я вже не став допитуватися, що й до чого, і взагалі не хочу нічого знати про те.

— І все-таки я хочу розповісти, як це було насправді. Можливо, у вас складеться про нас інша думка… Я була легковажним дівчам і так закохалась у нього…

Мисливець не перебив сеньйору Луїзу і не запитав, в кого вона закохалась.

— … Але він, такий вродливий, здібний до співу, був усього-на-всього бідним пастухом, табунником, і батько ніколи не погодився б віддати мене за нього. Я підмовила його разом утекти звідси…

— Не розповідайте мені цього, сеньйоро. Не втаємничуйте мене у чуже горе. Його кожен мусить пережити сам.

— Ні, ні, ви повинні це знати! Ми поїхали вдвох на його коні. Він не хотів брати ще одного коня, щоб його не ославили злодієм. І це було помилкою. Кінь пристав. Ген там, біля того гайка, ми ледве переправилися на протилежний берег. Карліто перший наздогнав нас, переміг його і прив'язав до дерева. Я сховалася в кущах, мені забракло мужності кинутись на його захист. І я мусила дивитися на все… Карліто довго сидів перед ним з рушницею в руках, доки над'їхали інші. Батько аж тремтів від люті і забив його — прив'язаного до дерева…

— Авжеж, я чув, що це так скінчилось, проте не можу виправдати цього вчинку навіть тим, що ваш батько був розгніваний. І хоч він, мабуть, вважає, що вчинив справедливо, я інакше дивлюся на такі речі.

Однак Луїза вела далі, ніби не чуючи його слів:

— А я, я на все мусила дивитися з кущів, я все чула. Те дерево стоїть там і досі, тільки всохло і з нього обсипалася кора. Кожен, хто їде повз нього, вирізає на стовбурі свій знак, а я… я ходжу туди молитись і залишаю там дарунки, щоб люди, минаючи це місце, теж молилися за нещасного.

Жінка поклала руку на голівку хлопчика.

— Це єдиний спомин, який лишився у мене про нього… Після того як усе те скоїлося, Карліто сказав, що я сиджу в кущах, і вони витягли мене звідти. Батько в нападі гніву напевне забив би і мене, якби Карліто не заступився. Тому я й змушена була вийти за нього заміж. Та Карліто я не люблю, це він не дав нам утекти тоді. Але бог з ним, усе це вже почало забуватись, а ви знову нагадали про той день.

— Шкодую, що завдав вам болю. Але ж тепер у вас уже все добре. Я бачив, що там, у фазенді, дибає гарненьке білолице дівчатко. Воно, звичайно, теж ваше. Що ж до Карліто, то він, видно, добре дбає про вас, хоч, безперечно, мав обрати інший спосіб позбутися суперника. Втім, кожен робить, як вважає за потрібне, і в те, чому не можна зарадити, я не втручаюсь.

— Так, у мене є донечка і є ще один синок — зовсім маленький мазунчик. Він ще не вміє розмовляти і цілими днями лежить у гамаці. Я боюся, що він чимось хворий. Може, ви оглянете його?

— Завтра, сеньйоро. Але ж я не розуміюсь на дитячих хворобах.

— А чому аж завтра? Ви ж ночуватимете у фазенді? Я боюсь лишатись сама.

Мисливець пильно подивився на неї і заперечливо похитав головою:

— Я зостануся тут, сеньйоро, бо мушу пильнувати не тільки вашу фазенду, а й свій човен та вантаж у ньому, і звідси мені видно всю околицю. Я дав слово Карліто, що з вами нічого не станеться, і, лише перебуваючи тут, можу бути певен, що ви в безпеці. Коли повернетеся в дім, приваліть чимось двері.

— На добраніч, сеньйоре!

— На добраніч!

— Тепер маю ще одного ворога, — пробурмотів мисливець собі під ніс. — Добре, що я познайомився з тими хлопцями. Принаймні хоч висплюсь спокійно.

Вранці фазенда, здавалося, вимерла, двері й віконниці в будинку були щільно зачинені, і тільки дим з димаря свідчив, що там є люди. Не чути було жодного звуку. День мав бути спокійний і нудний. Мисливець подумав: може, йому оглянути місце, де призначена зустріч із Байджокігі? Можливо, вождь уже чекає на нього. А якщо ні, то непогано дати димом знак індіанцям, що він уже прибув. Караї повільно простував понад берегом, читаючи з маленької книжечки, яка завжди супроводила його у мандрах: «Коли глумляться наді мною…»

… Зненацька він відчув, як щось лупонуло його в ліву ногу. Удар був такий сильний, ніби хтось гепнув його молотком. Мисливець відскочив убік і відчув, що на нозі начебто зависла гиря. В його широку штанину вп'ялася змія мбоіпева — найнебезпечніший південноамериканський гад, що нападав стрибком здалеку. Караї умить обхопив шию змії біля самої голови і відітнув тіло гадюки своїм мисливським ножем. У цій ситуації тільки так і треба було діяти.

Хоча мисливець і не відчував болю від укусу, проте він не був певен, що отруйні зуби змії не проштрикнули йому шкіри. Озирнувшись довкола, він побачив на кілку огорожі згорнуте ласо. Розмотувати його не було часу. Він розрубав ласо ножем, і, не випускаючи голови змії, яка уп'ялася зубами в матерію широких штанів — бомбачас, другою рукою обв'язав ласо навколо ноги і міцно затягнув його. Тільки тепер Караї відпустив голову гада. Просунувши ручку ножа під ласо, він закрутив його так, що зовсім припинив потік крові у ногу. Аж тепер він дістав хвилинку перепочинку і можливість роздивитися, що ж із ним сталось.

Побачивши, що налякавсь даремно, Караї засміявся. Хоч зуби змії і пройшли крізь цупку тканину манчестер, але на нозі не видно було навіть пошкрябини. Мисливець сів на землю, розрівняв ножем кукурудзяний лист, нарізав тоненькими смужками тютюну і, розім'явши його в руках, скрутив сигарету. Тільки закуривши і вдихнувши кілька разів диму, щоб заспокоїтись, він обережно відірвав голову змії від штанів, а місця, де пройшли її зуби, випалив так, що в матерії утворилися чотири дірки, і таким чином знищив найменші сліди отрути. Потім з кількох сухих гілок розклав невелике багаття і пошпурив у нього голову гада. Перекинувши короткий і товстий тулуб змії через плече, мисливець попрямував до фазенди. Минувши загорожу, він спинився перед дверима, заставленими ящиками, і плеснув у долоні. Ніхто не відчинив йому. Він поклав тіло змії перед дверима, постукав у них ручкою ножа і, знову поминувши загорожу, пішов на ділянку, вирубану під плантацію. Ще здалеку Караї погукав лісорубів. Йому одразу ж відповіли, а невдовзі він почув, як тріщать гілки під ногами робітників, які бігли до нього, а ще за хвилину хлопці обступили його з усіх боків.

— У мене є для вас робота, друзі. За неї, може, заплатять, а може, й ні. Але робота потребує сміливості, а надто обережності. Чи не хочете спробувати?

— Пропозиція непевна і не дуже заманлива. Та спершу хочемо подякувати вам за харчі. Досі нас годували гнилою квасолею, протухлим рисом і запліснявілою солониною. Ми вже давно не їли такої смачної страви. Що ж у вас за робота?

— Отам, за рогом загорожі, я вбив мбоіпеву.

— Ех, хазяїне, навіщо ви це зробили? Мбоіпеви завжди лазять у парі, і, якщо вбити одну, друга буде ганятися за вами, доки не настигне. Кажуть, що для цієї зміюки і річка не перешкода. Тепер їдьте човном кудись далі, може, тоді вона вас не знайде. Ні, не треба було цього робити! Краще б ви її якось обійшли.

— Якби я її не вбив, вона б убила мене. Тепер нічого не вдієш. Про все це я чув і від досвідчених мисливців. Не знаю, чи то правда, але цілком імовірно, що так воно і є. Поїхати я не можу, ви це знаєте, та й нема такої потреби, бо за себе я не боюсь. Інша річ, що десь отут лазить змія, яка може вкусити не одну людину. Це погана смерть. Її треба будь-що знайти. Вся фазенда заросла кущами й високою травою. Допоможіть мені розчистити навколо будинку місцину, щоб гадина не залізла у дім.

— Якщо ви не боїтеся за себе, то чого турбуєтесь за інших? Невже ви так залежите від цих людей?

— Там діти.

— І то правда. Але ми все одно не будемо виривати траву й чагарники голими руками.

— Я віддам ваші мачете. Хто піде зі мною? Повторюю: цілком можливо, що за цю роботу вам ніхто не заплатить.

— Та всі підемо. Хоч би заради того гарненького хлоп'яти, який прибігав був до нас на вирубку, принаймні спершу, поки господарі не заборгували нам так багато. Потім йому, мабуть, заборонили ходити до нас.

Усі взялися до роботи. Рухалися в ряд від рогу загорожі до будинку, зрізану траву й чагарник скидали на купи і одразу ж запалювали. Чорний дим од сухої трави і ще зелених кущів хмарами здіймався вгору, отож мисливцеві не треба було давати індіанцям спеціальні димові сигнали. Незвичний дим обов'язково приверне увагу його друзів, і вони зрозуміють, що Високий Мисливець отаборився трохи нижче від того місця, де призначено зустріч з ним.

Робота посувалася швидко. Мачете посвистували в повітрі, на вогні тріщало гілля. Зненацька крізь цей шум почувсь одчайдушний крик, що пролунав з будинку.

Двері рвучко розчинились, і надвір, заламуючи руки, вибігла негритянка. Очі її були сповнені жахом. Спочатку мисливець подумав, що стару вкусила змія, та в цей час негритянка закричала знову:

— Венья, сеньйор, венья лігеріо, сальва а кріанчінья! — Швидше сюди, сеньйоре, врятуйте дитину!

Караї пошпурив на землю мачете і прожогом кинувся до будинку.

У великій кімнаті було темно, і звиклі до сонця очі мисливця спершу нічого не бачили. Він підскочив до вікна і відхилив дерев'яні віконниці. Донна Луїза стояла, притулившись спиною до стіни і прикипівши очима до кутка кімнати. Він простежив за її поглядом. В кутку навскоси висів дитячий гамак, в якому спала дитина. Перед гамаком стояли стіл, стілець і ящики, за якими далі нічого не було видно. Отже, Караї все-таки прийшов у дім, щоб оглянути дитину, як обіцяв учора. Мисливець, правда, не розумівся на лікуванні дитячих хвороб, але відчував: те, що тут відбувається, в його компетенції. Цілком імовірно, що десь там отруйна змія. І, можливо, недалеко від дитини.

Тихо, майже нечутно він промовив до донни Луїзи:

— Не ворушіться! І жодного звуку!

Сам він теж не ворушився, боячись наробити шуму, тільки нахилився і обвів очима всю кімнату. Донна Луїза показала пальцем у куток.

І справді. Під гамаком лежала товстелезна змія. Бона скрутилася у клубок, і низько підвішений гамак майже торкався її. Дитячі гамаки завжди вішають низько, щоб дитина не покалічила себе, коли б ненароком випала з нього. Отож одного поруху дитини уві сні було б досить, щоб вона зачепила змію.

Мисливець притиснувся до підлоги, шукаючи очима поміж ніжками стільця місце, звідки було б краще видно. Обережно і повільно витягнув з дерев'яної кобури пістолет, ще обережніше почав зводити курок і скоріше зрозумів, ніж почув, вимовлені пошепки слова:

— Не стріляти!

Караї збагнув: дитина жахнулася б пострілу. Він помалу поклав пістолет на підлогу і поповз поміж розставленими меблями, безшумно простягаючи вперед то одну, то другу руку і посуваючись п'ядь за п'яддю. Робив це дуже обачно, щоб нічого не зачепити. Змія або спала, або вдавала, що спить. Поміж кільцями звинутого тіла було видно її матові очі.

Мисливцеві здавалося, що він повзе цілу вічність, долаючи ті кілька метрів. Він втратив відчуття часу. Аби тільки ніхто не вбіг до кімнати.

До змії залишалося не більше метра, коли поміж кільцями майнув роздвоєний язичок. Змія відчула його наближення. Мисливець завмер, простягнувши вперед руку.

Змія так само повільно, як і мисливець, почала міняти положення. Клубок її тіла потроху розвинувся і утворив правильну спіраль. Із центра спіралі під прямим кутом до шиї звелася голова, немов молоток, готовий до удару. Так отруйна змія лаштується до нападу.

Тепер мисливець посовав руку вперед лише міліметр за міліметром. Усе ближче й ближче, і от його пальці були вже майже біля шиї гадини. Чи відчувала це змія? Фахівці запевняють, що у гадів чудовий нюх. Чи бачила вона його? Кажуть, що у змій поганий зір — вона могла сприйняти непорушну руку за мертвий предмет. Та хіба фахівці по-справжньому знають навіть тих диких тварин, вивченню яких вони присвятили усе своє життя? Обидві істоти — змія і людина — вперто дивилися одна одній у вічі. Мисливець відчув, що починає тремтіти, і йому здалося, що змія починає тремтіти також. Обоє зробили рух в одну й ту ж мить. Змія хотіла кинутися в атаку, але мисливець у той самий відтинок секунди міцно стиснув руку у неї під головою.

Так само повільно, як і досі, мисливець посувався назад, але тепер уже з гадом, що обвився навколо руки. Раптом він скочив на ноги, вибіг надвір і закричав так, що аж сам злякався. Це був крик не людини, а звіра, який переможно завершив смертний бій. Такий звір дрімає у кожному з нас, а коли прокидається, хоч і дуже рідко, мститься своєму тілу, яке так довго приборкувало його.

Робітники обступили Караї. В руках вони стискали свої мачете, але ніхто не насмілювався перерубати змію, щоб не поранити мисливця. Хрипким голосом Караї попросив подати йому гострий ніж, але сам теж не зміг одразу сіконути. Він відчував, що зробити те лівою рукою дуже незручно, тому притиснув голову гада до стовпа огорожі і довго різав, доки «відітнув її від тулуба.

Потім він повернувся у дім і взяв свій маузер, але опустити курок не мав сили. Пальці його правої руки продовжували у корчах стискатись, а тіло змії все ще обвивало йому руку. Караї попрохав одного робітника обережно понести пістолет, другого — кинути голову гадюки в огонь, і, лише про все подбавши, похитуючись почвалав до свого намету. Робітники дбайливо підтримували його під руки.

Минуло чимало часу, поки мисливець оговтався від нервового напруження. Пеони [70] мовчки сиділи навколо його багаття. Караї пошукав очима маузер і побачив його поряд. Обидві військові гвинтівки були теж на тому самому місці, куди він учора повісив їх, курки від рушниць робітників стирчали в поясі, перекинутому через намет. Ніхто нічого не зачепив.

— От бачите, хлопці, я недаремно вважав, що можу довірити вам свій човен, — порушив нарешті тишу Караї. — Дайте-но мені отой пояс і ваші рушниці — я приладнаю на місце курки. Охороняти від вас маєток нема потреби. І поставте хтось воду на вогонь: пора нам зрештою промочити горлянки. Сьогодні заваримо мате у моєму найбільшому гарбузі. Ми цього заслужили!

Коли Карліто повернувся, озброєні пеони отаборилися довкола намету Високого Мисливця. Поміщик мав з собою досить грошей, привіз також і чимало товарів, якими, певно, хотів розрахуватися з робітниками, але навіть не запропонував їх. Не торгуючись, заплатив усім, як було домовлено, готівкою. Був то, напевно, чи не єдиний випадок за багато років, коли на берегах Парагваю робітники повністю одержали загорьовану платню. Щоправда, деякі сусіди-поміщики, дізнавшись про це, мабуть, глузували з Карліто, обзиваючи його дурнем, а може, він і сам так думав про себе, коли бачив, як робітники, забравши зароблені гроші, лаштують човен мисливця в дорогу.

Караї попросив робітників піднятися на якусь милю вгору по течії і на якийсь час стати там табором разом із ним.

Двоє пеонів сіли до нього в човен, щоб допомогти веслувати, а інші подалися пішки. Високий Мисливець уже поставив був ногу у човна, як раптом Карліто сказав, підійшовши до нього:

— Докторе, а хто заплатить мені за попсоване ласо? Воно було зовсім нове, Навіщо ви його розрубали? Адже можна було спокійнісінько розмотати його!

Мабуть, Карліто, ви ніколи не дочекаєтеся від мене плати за те ласо. Хай краще про мене йде поголос, що я завдав вам збитків.

Нічого не вдієш! Поміщик завжди був і лишиться зажерливим!

Тепер замість одного гачка і однієї вудочки рибу ловили на дев'ять. За один день Караї мав більше риби, ніж міг узяти з собою. Сушити її ніде було, тому мисливець солив її. А незабаром приїхали його друзі-індіанці на волах. Тепер парагвайські робітники вже не боялися їх. Вони переправилися через річку й там допомогли розвантажити човен та прив'язати тюки й мішки до сідел коней. Потім усі попрощалися, пеони посідали в човен, щоб згодом вирушити кожен своїм шляхом.

Одначе прощання ще трохи затягнулося. Коли Караї уже поставив ногу в стремено, один пеон погукав його:

— Хазяїне! Ми ледве не забули, що винні за квасолю і рис, які ти нам позичив.

— Але ж ви за це доправите мій човен до фортеці.

Проте робітники не погодилися. Караї мусив узяти від них і за харчі, і за позичений для переїзду у фортецю човен сповна — точно стільки, скільки взяв з них Карліто, коли привіз на роботу у фазенду.

Розділ вісімнадцятий

ІНДІАНСЬКИЙ РОЗВІДНИК

Караї Пуку на повному скаку влетів у мисливський табір.

— Кінчайте полювання, друзі, збирайте речі — і гайда! Вирушаємо не пізніш як за годину. Годі полювати!

— Чому? Що сталося? — лунало з усіх боків.

— Не буду нічого пояснювати. Це наказ, і цього вам досить. Ворушіться! Мерщій!

— Наказ? — здивовано перепитав Нене Фіорі. — Я не звик слухатися нічиїх наказів, а тим більше ваших!

Мисливець примружив одне око так, що цього не міг побачити ніхто, крім Нене, і суворо вигукнув:

— А тепер звикнете! Щоб за годину тут залишилися тільки блохи від ваших собак!

Нене зрозумів. Удаючи, що незадоволено бурчить, він пішов пакувати речі. Джуліус наслідував його приклад, так само зробив і дон Пабло, який сліпо виконував розпорядження Караї. Місцеві мисливці мовчки похитали головами, але теж послухалися. Тільки швейцарець Велькер стояв, узявши руки в боки, і дививсь, як Отонте моторно складає намет і набиває сідельні сумки.

— Бачу, всі ви просто раби, як отой зизоокий індіанець. Хіба мисливці дозволили б попихати собою! Хотів би я побачити, хто примусить мене покинути вигідне полювання, та ще тоді, коли мені щастить?!

— Той, хто вас примусить, — перед вами! Запам'ятайте, Велькере, що ваших речей ніхто не візьме на коня. Таскатимете їх на плечах, як і тоді, коли прийшли сюди. У кожного досить власного спорядження. І поспішайте, бо вам, чого доброго, доведеться двічі мандрувати по свої клунки. За одним разом ви, мабуть, усього не заберете, якщо у вас було таке щасливе полювання.

— Я нічого не збираюсь таскати на плечах! Ви, Джуліусе, купите у мене шкури, як ми домовлялись?

— Про це побалакаємо, коли дістанемось у Барранко Бранко або Олімпо. Мій кінь перевантажений, але, якщо Караї накаже, я послухаюсь.

— Вам видніше, кому підкорятись, але знайте, я не хочу коритись нікому! Я залишаюсь тут і полюватиму далі. А по ті шкури ви таки приїдете! — Велькер сердито плюнув і потяг до свого лігва.

Не минуло й години, як валка вже виходила із табору. Дехто з мисливців ішов пішки, жаліючи коней, на яких було нав'ючено багато всякого вантажу. Зграї собак перемішалися між собою, і їхнє валування розлягалося далеко навколо. Коли мисливці відійшли за якусь милю від табору, Караї Пуку спинив коня і почекав, доки всі наблизяться.

— Поки що такий гавкіт нам не потрібен. Розберіть своїх собак і візьміть їх на повідки.

Мисливці кинулися розбирати собак, тим часом Нене і Джуліус запитали в Караї:

— Навіщо ви примушували Велькера підкорятися своєму наказу?

— Бо я знав, що він не послухається! Це був найкращий засіб позбутися його. Але гавкіт може виказати, куди ми прямуємо, а це нам не підходить.

— А Джуліус не купить у нас шкури? — поцікавились місцеві мисливці.

— Не купить він, то купить хтось інший, не турбуйтесь. А тепер за мною! Дорога в нас недалека.

Караї знову виїхав наперед і повернув валку на захід, до річки. Заростями дісталися до того місця, де ліс підступав аж до самої води. Дехто з мисливців уже починав розуміти, куди вони прямують, але ніхто не ставив запитань. У закруті край берега були прив'язані чотири крутобокі човни, в кожному з яких сиділо по двоє парагвайців.

— А тепер швиденько складайте свої речі у човни. Візьміть з собою лише найнеобхідніше.

— А що буде з собаками? Навіть якщо човни заберуть весь вантаж, ми не можемо покинути своїх собак! І як буде з кіньми?

— Коні й собаки залишаться на березі — ми їх візьмемо з собою.

Мисливці якусь хвилину шепотілися, потім один з них відвів Караї вбік.

— А чи не втечуть ці пеони з нашим майном? Чи можна довіритися їм?

— Ви довіряєте свої речі мені, і я обіцяю вам, що все буде цілісіньке, надійно сховане у Мануеля дома. Може, речі будуть перемішані, але певен, кожен знайде свої. Зброю і патрони візьміть із собою. А тепер, — сказав Караї, коли все було зроблено, — їдьмо назад, на те місце, де ми звернули вбік. Там пустимо собак, і чим більший гам вони зчинять, тим краще. Потім кожен поскаче учвал. Запам'ятайте: ми тікаємо від індіанців і поспішаємо попередити мешканців фазенди про небезпеку. Чим більш загнаними видаватимуться наші коні — тим краще. Хай думають, що кожен з нас, рятуючись, у поспіху вхопив лише те, що конче потрібно. Першим хай їде Отонте. У нього немає зброї, і буде зрозуміло, що він тікав найшвидше. Казатимемо, що за нами женеться кількасот індіанців. Але не забувайте, що треба вдавати добряче перестрашених. Сподіваюсь, ви зумієте зіграти таку комедію?

Отонте не треба було двічі нагадувати: він вихопився вперед, як на перегонах. Слідом один за одним поскакали інші мисливці. Лише троє коней з чотирма вершниками їхали ступою: Джуліус посадив дона Пабло позад себе на круп коня.

— Яку це штуковину ви замислили, Караї? — запитав Джуліус.

— Хіба ви забули? Я ж обіцяв, що, коли виникне небезпека, ми вирушимо у Барранко. Якби ви поїхали самі, це могло б скінчитися для вас кепсько. Не поспішайте. Індіанці нападуть тільки завтра близько полудня. А ми вже сьогодні полякаємо трохи хлопців з Ріу Гранді. Вони готуватимуться до оборони і навіть не звернуть на вас уваги, ще й будуть раді, коли заберете звідти жінок і дітей. У мене вже два дні немає відомостей, і я не знаю, що там діється. Тому обережність нам не завадить. їдьмо помалу, а вже перед самим маєтком поженемо учвал, щоб коні спітніли. Інакше ніхто не повірить, що нам пощастило втекти. Наш приїзд укине їх у ще більшу паніку. А ми звідти подамося на переправу, де на нас уже чекатимуть човни. А коли ні — реквізуємо катер.

— А ви певні, що Наувільйо не накаже атакувати раніше, ніж пообіцяв?

— Наувільйо сам керуватиме нападом. Він виїде вночі на двоколці, запряженій волами, і тільки під самою фазендою звелить посадити себе на коня. Хлопці Байджокігі уже засіли в лісі навколо фазенди, щоб перешкодити вилазці. Та Наувільйо цього не знає. У бій ті хлопці не встрянуть. Мені здається, що такої й потреби не буде.

— Але ж у фазенді більше шести десятків добре озброєних людей! Один мисливець, який ходив туди, щоб роздобути пороху й патронів, розповідав, що їх там понад сотня і що вони начебто кілька тижнів тому завдали індіанцям великої поразки. Щоправда, у них теж були втрати, багатьох привезли страшенно побитими, ледве душа в тілі. Видно, там була жахлива різанина. Хіба наважиться Наувільйо виступити проти такої сили? — запитав Нене.

— Отже, ви, Джуліусе, не розповідали Нене про ту «славну» битву? Честь і хвала вам, що вмієте тримати язик за зубами! Розкажіть про це по дорозі до фазенди. Який у Наувільйо план, я не знаю, мені самому дуже цікаво, які воєнні хитрощі придумав старий вождь. Принаймні він не сумнівається в перемозі.

— А ви не можете перешкодити оцій різанині, що затівається?

— Гадаю, що багато крові не проллється. Це скоріше буде ефектна вистава. Але обернутися може по-всякому… І тоді б я у це діло не встрявав. Хай Мальгейрос дістане те, на що наривався протягом довгих років. Що ж до тих найманих убивць, то їх так чи інакше треба добряче провчити, щоб вони знову стали людьми.

— Мертві вже не мають часу ставати на праведну дорогу.

— Я б не шкодував, коли б найзапекліші з них пішли на той світ. Поговоріть про ту «славну» битву, а я проїду вперед — подивлюсь, що там робиться, і огляну місцевість.

Караї стиснув боки коня острогами. Та він не встиг далеко від'їхати — назустріч йому вилетів на повному скаку Отонте з блискучим списом у руці.

— Альберто! Я до тебе! Позичив списа, щоб думали, ніби їду битися з кадувеями. Тотітга [71] з Ріу Гранді зібралися всі у маєтку і, коли побачили, як ми приїздимо один за одним, подуріли ще дужче. Наувільйо даремно починає війну. Мальгейрос мертвий.

— Хто його вбив?

— Кажуть, йому підклала отруту його негритянка. Маноель Бенцеслау вчасно нагодився — інакше її там прибили б. Маноеля теж хотіли повісити, але тут я наполохав їх, прискакавши учвал, а потім приїхали мисливці — вони не дадуть скоїтися лиху.

— А чому жінки й діти не поїхали човнами або катером?

— Негритянка не хоче рушати, поки за нею і дітьми не приїде Джуліус. Коли я поскакав до тебе, катер уже димів під берегом і човни якраз приставали.

— Гаразд. Повертайся і як-небудь нишком передай доньї Маріквінсі, що Джуліус от-от буде. Хай приготує все до від'їзду. Або стривай, краще поїдеш за нами. Ми з Джуліусом поскачемо першими.

Він повернув коня, і обидва поспішили до тих, що їхали позаду. Дон Пабло пересів до Отонте, обхопивши індіанця руками навколо стану. Караї і Джуліус відпустили повіддя своїх коней.

У фазенді мисливці з рушницями в руках, заступивши собою негритянку з дітьми, що сиділи в кутку палісаду, захищали їх від натовпу, що вирував і вигукував погрози. Джуліус, не чекаючи, поки відчинять браму, пришпорив коня і, спритно перестрибнувши через палісад, опинився прямо серед галасуючого натовпу. Караї скочив з коня перед загорожею і на всякий випадок приготував маузер. Доки натовп не зрозуміє, що мертві не виплачують винагороди, за вбивство Джуліус буде в досить незручній для себе ситуації.

Та, як виявилося, заходи перестороги з боку Високого Мисливця були зайві. Розлютований натовп або не усвідомлював, що серед нього лише один супротивник, або вже відчув небезпеку. Зрештою кінь Джуліуса теж не давав їм довго розмірковувати. Він крутився, ставав дибки і люто хвицяв копитами. Караї розчинив навстіж браму і зробив знак мисливцям починати відступ до річки. Невдовзі всі щасливо повантажилися на катер. Та перш ніж судно відчалило, Караї звернувся стиха до Мануеля:

— Ян загинув Мальгейрос?

— Збожеволів на старості літ. Страшенно посварився з моєю сестрою, а потім прийняв надто велику порцію настоянки шпанської мушки на спирті.

— Погана смерть. Ну що ж, катюзі по заслузі.

Вони потисли один одному руки, і катер рушив навскоси через річку. Караї пішов прогуляти свого і Джуліусового коня. Обидва були дуже зморені. Коні інших мисливців вільно бігали в загорожі. Ніхто не звертав на них уваги, навіть не розсідлав їх.

Ведучи коней за поводи, Караї повільно відходив до лісу, звідки незабаром мали появитися його друзі. Списоносці з Ріу Гранді пізно зрозуміли, що люди, на яких вони могли б зігнати свою лють, вислизнули з їхніх рук, Мальгейрос був мертвий, хто тепер виплатить їм обіцяну винагороду? Фазенда, яку вони вже вважали своєю власністю, тепер перейде в спадок хтозна-кому. Старого вони тримали в своїх руках і погрозами могли присилувати до чого завгодно. Проте вони не підозрювали, що Мальгейрос ужив застережних заходів також і проти них, що військову допомогу він просив не тільки проти індіанців, але й проти них. Не знали вони й того, що представник банку вже був у дорозі. Так, старий ще їм став би в пригоді, але живий, а не небіжчик, що задубілий лежав у передпокої. І в усьому винна була ота його чорномаза. Два дні тому він посварився з нею, спробував її відлупцювати, а наступного дня його знайшли мертвого, мабуть що отруєного. І та негритянка втекла за допомогою розпроклятущих мисливців! Списоносцям потрібна була інша жертва, і її не треба було довго шукати: перед палісадом спокійно прогулював спінених коней Караї Пуку. Хто, як не цей чоловік, командував мисливцями! Це він мусить відповісти за все!

Один із ріуграндських вершників упізнав його:

— Це той самий, що стріляв у нас зі скелі! Я запам'ятав його чаплині пера на капелюсі. Це індіанський шпик!

Високий Мисливець міг би стати впритул до палісаду і звідти своїм автоматичним пістолетом довго стримувати запал списоносців. Але він не хотів привертати їхню увагу ^до пастки, яку вони самі собі поставили, збудувавши цей палісад. Та й коней не треба було наражати на небезпеку. Отож Караї скочив у сідло, низько перевісився набік і, тримаючи Джуліусового коня за повід, погнав до лісу.

Ляснуло кілька пострілів. Та не встигла стихнути луна від них, як з лісу у відповідь почувся індіанський бойовий клич. Постріли враз змовкли, і герої-списоносці кинулись шукати захисту за стінами будинку.

Гучний бойовий клич пролунав ще раз, і Караї подався на нього. Виявилось, усе це втнув Отонте. Це він загорлав щодуху. Дон Пабло і Нене підтримали його, хоч даремне силкувалися змагатися з ним у потужності голосових зв'язок.

— Молодці, гарно утрьох розігнали ту банду! Повертатися туди нам не можна. Я привів для вас коня, доне Пабло, щоб вам мандрувалося зручніше. Хтозна, скільки ще нам доведеться блукати по індіанських землях.

Розділ дев'ятнадцятий

ТІЛЬКИ БОЯГУЗ ПРОЩАЄ ЗЛО

— На такому коні я ще не їздив, — промовив дон Пабло, помінявши незручне місце позаду Отонте на м'яке і вигідне сідло Джуліуса. — Поки жеребець утомлений, сподіваюсь, він не скине мене. Але як відпочине, тоді діло піде гірше.

— Та й із стількома собаками ми ніколи не полювали, — докинув слівце Нене.

І справді, Джуліусові собаки, після того як господар залишив їх біля фазенди, весь час бігли за його конем, і тепер двоє мисливців, у яких були ще й свої собаки, мали велику зграю. До того ж добре видресирувану, бо вона бігла поряд з кіньми, не зчиняючи жодного звуку. Зграя дедалі побільшувалася. Собаки інших мисливців, теж покинуті своїми господарями, стривожились і незабаром кинулися по слідах своїх родичів. Одна по одній вони приєднувалися до зграї. В зграї собаки відчували себе безпечніше, хоч, звісно, власна доля не турбувала псів так, як господарів, що залишили їх на березі Парагваю.

— По-моєму, досі ми ще не полювали на такого підступного звіра, — сказав Караї. — Мені здається, що за допомогою собак можна буде здійснити не тільки воєнний план Наувільйо, а й мої задуми, — отож треба їх добре годувати, навіть якщо вони жертимуть по цілому волові в день. Доведеться Мальгейросовим спадкоємцям примиритися із збитками. Крім Велькерових «собачих душ», у зграї пси майже всіх мисливців з нашого табору. От якби людина могла прочитати думки цих розумних тварин! Подивіться, як швидко вони порозумілися між собою і визнали зверхність Паблових «вовків». Тільки мої собаки тримаються біля мене, а Джуліусові — коло його коня.

— І тільки ваші собаки, Караї, знають індіанців, — занепокоєно промовив дон Пабло. — Чи не буде у нас клопоту з усіма іншими?

— Я саме думаю, як зробити, щоб вони визнали першість моїх псів. Тільки тоді вся зграя буде слухатись наших наказів. Зі своїми собаками я можу порозумітися дуже легко. Але тихше! Чуєте? Співає соловейко — сабіа, треба відповісти. От ми й матимемо незабаром нагоду пересвідчитись, як собаки поставляться до індіанців. Ви не запам'ятали, як Джуліус гукав на своїх псів, коли хотів, щоб вони замовкли?

— Гадаю, що зумію це зробити не гірше від нього, — сказав дон Пабло.

— Тоді спробуймо отам, в отому куточку пампасів.

Караї перший виїхав на галявинку, оточену з усіх боків деревами, й звелів своїм собакам лягти. Після нього це ж саме зробив Нене Фіорі. Дон Пабло свиснув спершу на собак Джуліуса, і ті простягайся біля коня, на якому він їхав. Потім мисливець свиснув трохи інакше на своїх напіввовків, і ті приєдналися до псів Караї і Нене Фіорі.

— Мабуть, доведеться вам, доне Пабло, залишитися з конем біля собак. Джуліусового коня вони послухаються скоріше, ніж вас. От заїдьте поміж зграю.

— Та вже якось порозуміюсь з ними, — відповів дон Пабло.

Він заїхав конем поміж собак, проте Джуліусові пси не рушили з місця. Кожен мисливець, звичайно, навчав собак по-своєму, але тварини все-таки розуміли, що мусять слухатися. Собаки місцевих мисливців в усьому брали приклад з тих, чию зверхність вони визнали: вони простягайся й опустили голови на передні лапи й завмерли, і тільки тремтливі носи та рухливі очі свідчили, що це — живі істоти.

— Ці тварини — як люди, — промовив Караї. — Поки кожна зграя має свого господаря, вони сваряться, ревнують і ненавидять одна одну. Та як тільки собаки зрозуміють, що господарі полишили їх у біді, вони об'єднуються і вибирають поміж себе вожака, якому беззастережно довіряють. Джуліусових псів пов'язує з господарем його кінь і свист — хай навіть імітований, тому якась внутрішня сила ніби перешкоджає їм поводитись так, як поводяться інші собаки. Цікаво, чи вам пощастить це втовкмачити їм, доне Пабло.

Караї знову заспівав по-пташиному, і відповідь пролунала зовсім близько… Він зробив знак своїм друзям лишитися біля собак, а сам поїхав назустріч індіанцям.

Караї ледве впізнав Байджокігі серед інших воїнів, які супроводжували його. їхні голі тіла були геть укриті дрібними синіми візерунками. Це означало, що вони їдуть не на війну, а на свято. Бойовий розпис звичайно робили червоною фарбою — уруку, яку добували з плодів дерева геніпапо.

— Ви, зібралися на свято, а проте добре озброєні, — усміхнувся Караї. — До того ж ваші сумки такі малі, що навряд чи в них умістяться подарунки для господарів, а от запас патронів там, видно, добрий. Однак мені здається, що ні свята, ні війни не буде. Мальгейрос мертвий. їдьмо назустріч Наувільйо — попередимо його про все, хай даремно не страждає у дорозі.

Високий Мисливець стисло розповів, що сталося за останні години, але Байджокігі заперечливо покрутив головою.

— Наувільйо не одступиться від свого задуму, — твердо мовив він. — Я поїду з тобою сам. Мої хлопці залишаться тут.

Караї вирішив, що мисливцям теж пора стати табором, і розпорядився прив'язати псів — ватажків кожної зграї. Потім вирушив з Байджокігі у темряву.

Люди вождя Наувільйо мали інший вигляд. їхні тіла були розмальовані не тонкими синіми візерунками, а грубими червоними смугами. Сам Наувільйо лежав на бичачій шкурі, напнутій на двоколці, яку тягнули двоє волів. У деяких воїнів були коні, в інших — їздові воли, але більшість ішли пішки. Індіанці саме готувались отаборитися на ніч. Караї знову розповів про все, що сталося, цього разу докладніше.

— Напад на фазенду тепер ці до чого, — упевнено мовив він. — Фазенда належить уже не Мальгейросові, а тим, у кого він брав позички. Якщо ти спалиш її, вони нацькують на твій народ військо, яке вже в дорозі. Краще буде, коли ти повернешся.

— Але там люди з Ріу Гранді!

— Солдати проженуть їх і відіб'ють їм охоту думати про напад на кадувеїв.

Розповів мисливець і про те, про що довідався, коли його човен буксирувала канонерка, і запевнив індіанців, що ані солдати, ані їхній командир не бажають їм зла.

— Мабуть, ти маєш рацію, Альберто, — відповів старий вождь. — Білі люди на нашому місці повернулися б, тільки не кадувей. Воїн не забуває добра, але він не повинен забувати і зла, якщо не хоче, щоб його вважали боягузом. Добро і зло стоять поряд, і зло треба карати. Я знаю: ти хочеш сказати, що цим людям не було коли чинити зла. Що дехто серед них не брав участі в нападі на наші землі, а тих, які це зробили, вже й так покарано. Отак міркують білі люди. Проте кадувей міркує інакше. Він знає, що вони всі хотіли вбити наших людей, які їм нічого не заподіяли і до яких у них не було кревної помсти. Вони приїхали сюди не для того, щоб чесно воювати, а щоб, як вони сподівалися, вільно вбивати беззбройних індіанців і дістати за це плату. Це не ті люди, які працюють, щоб жити з своєї праці, а ті, які прагнуть убивати, аби не працювать. Ягуар вбиває, бо він так створений. У порівнянні з ними він добрий, але ти все одно вбиваєш ягуарів. Апакама було поранено — і ті троє, які хотіли забити його, померли… Це вчинено по закону Сонця. Тут ми порахувалися і не маємо кревної помсти. Проте вони хотіли вбити наших жінок і дітей, а за це — хоч вони й не здійснили своїх намірів — по закону належить відплата. Я не прагну перебити усіх до ноги — так я мусив би зробити,» якби у нас були тільки ножі. Але тепер у мене така сама зброя, як і в них, і ми вбиватимемо тільки тоді, коли без цього не можна буде обійтися.

Наувільйо говорив довго і кучеряво. Воїни вторували йому приглушеними вигуками згоди — гу, гу — у. Їх рішучість була непохитна.

Мисливець відповів коротко:

— Великий вождь мовив правдиві слова — це слова воїна. Я не думаю, що його ухвала мудра, але інакше діяти не можна. Я поїду з вами, Наувільйо.

Караї довелося довго переконувати вождя, що рана, завдана побратимові, дає і йому право битися на боці індіанців. Найбільше вплинуло, однак, не це, а пропозиція мисливця використати зграю собак. Це робило план Наувільйо надійнішим, і тепер у здійсненні його могли взяти участь також люди Байджокігі. Але саму атаку на фазенду Наувільйо, не слухаючи ніяких заперечень, вирішив провести з своїми вісімнадцятьма старими воїнами.

Розділ двадцятий

БІЙ ЗА ФАЗЕНДУ

Маєток Барранко Бранко лежить на березі річки Парагвай, трохи нижче нагір'я Трес Германос, на одній горі якого зведено парагвайську фортецю Форте Олімпо. На початку 1872 року, коли сюди пристав бразільський пароплав «Вілла Марія», там було розташоване головне село кадувеїв, одного з племен великого народу індіанців — гуайкуру [72]. Більшість племен гуайкуру жили раніше в Чако, на парагвайському березі Великої Ріки. їхні землі простилались далеко на південь, аж до Аргентіни. У багатьох легендах розповідається, що кадувеї прийшли саме звідти; і навіть поселившись у Бразілії, вони все одно часто навідувались туди. У Чако кадувеї їздили розробляти поклади солі, якої не знайшли на нових землях. Але головним чином вони робили туди наскоки, щоб битися з індіанцями чамакоко і тумрага, що належали до народу зумуко. Звідти вони привозили собі жінок і дітей, яких обертали на рабів.

Перебравшись на бразільський берег, кадувеї заснували там село Еаланокоді. Наприкінці того ж 1872 року знову прийшли білі люди, а з ними — і Мальгейрос. Він поселився серед індіанців і почав продавати їм горілку. Спритний португалець домігся від уряду посади дірейтор дос індіос і привласнив понад 200 квадратних легуа (12 800 квадратних кілометрів) їхньої землі. Тоді індіанці переселились у Наліке. За допомогою горілки Мальгейрос і там видурював у них коней і худобу. Кадувеї зубожіли, поміщик розбагатів.

Біля самого берега він поставив велику муровану фазенду. Два крила оселі заступали широке подвір'я, обнесене позаду товстим муром. З фасаду в будинок вели масивні двері. А в мурі були пророблені невеликі хвіртки. Вздовж усієї будівлі височіла веранда на цегляних стовпах, затінюючи подвір'я.

Фазенда Барранко Бранко була так міцно збудована, що справляла враження неприступної. І от цю фортецю готувався здобути Наувільйо зі своїми вісімнадцятьма дідами-індіанцями. Вождь знав, що у маєтку засіло більш ніж сотня добре озброєних людей, найнятих не так для оборони фазенди, як для винищення його племені. І все-таки він зважився на це.

За фазендою був ліс. Через нього лежала дорога в глиб Бразілії. Раніше, за старих часів, то була вузенька стежка, яка вела до індіанського кладовища. Мальгейрос звелів розширити її, щоб могли проїхати двоколки, запряжені волами, на яких возили до берега стовбури цінних порід дерев, а також дрова на продаж капітанам пароплавів. Дорога до кладовища була раніше прямою. Возова дорога за якихось триста метрів від маєтку робила різкий поворот, щоб оминути болото, в якому грузли важкі двоколки. Ліс і поворот дороги були основними стратегічними пунктами у плані Наувільйо.

Опівдні, коли під час нестерпної спеки у маєтку всі спали, у лісі розляглося валування псів. Спершу в одному місці, біля повороту дороги, потім у другому, третьому, а далі весь ліс сповнився гавкотом. Мисливці не шкодували зусиль, нацьковуючи собак на те чи інше дерево, так ніби там причаївся ягуар. Гавкіт ставав усе шаленішим і зрештою розбуркав усіх у фазенді. Списоносці довго вдивлялися в ліс, намагаючись з'ясувати причину дивовижного шуму в час, коли, як то заведено, у жарких країнах усі звикли спати. Однак нічого не помітили. Та от їм здалося, що ген-ген через дорогу майнула якась тінь, за нею — друга, третя, їх ставало все більше й більше. Придивившись, вони зрозуміли, що то по-бойовому розмальовані індіанці. Та хоч їхні тіла були вкриті, як колись давно, червоними смугами, в руках індіанці тримали сучасну зброю — новенькі вінчестери, а через плече в кожного висіла важка сумка з патронами. Скільки ж їх? Десять, двадцять, сто, — здавалося, їм нема кінця-краю.

Коли списоносці нарахували понад дві сотні воїнів, у маєтку почалася паніка. Люди з Ріу Гранді, звичайно, й гадки не мали про те, що індіанці непомітно вертаються лісом на те саме місце і що дорогу знову й знову перебігають одні й ті ж воїни.

Отже, й друга частина плану Наувільйо — зчинити паніку у фазенді — була здійснена. Проте ніхто із списоносців не насмілювався вийти за частокіл, і вони тільки позирали через огорожу в напрямі лісу.

Тимчасом як люди Байджокігі перебігали дорогу, вісімнадцятеро старих воїнів Наувільйо наблизилися під прикриттям високого берега до фазенди і стали навколо палісаду. Наймані вбивці поспішно зводили його, докладаючи всіх сил, бо сподівалися, що він надійно захистить їх. Але тепер загорожа боронила індіанців.

Частина обложених кинулась до будинку і забарикадувалася в ньому, а ті, які не вмістилися, попритискались до стін у дворі. Між тими, хто лишився надворі, і тими, хто вскочив усередину, зчинилася сварка. Кожен намагався потрапити під захист мурованих стін будинку, ніхто не хотів лишатися на відкритому подвір'ї. Розв'язуючи суперечку, посіпаки кинулись один на одного, і в цю мить пролунав перший залп. У кого стріляли індіанці? Ще не встигла змовкнути луна від пострілів, як люди з Ріу Гранді дістали на це відповідь.

На веранді стояли рядком великі череп'яні глеки, в яких у затінку держали воду. Саме їм і призначалися перші кулі. Паніка серед обложених сягнула ще вище. Адже у глеках зберігався весь запас води!

Річку від, будинку відокремлювали якихось п'ятдесят метрів, але в самій фазенді не було ані краплини води. Тільки тепер усі відчули страшенну спрагу.

І ті, хто забарикадувався в задушливих кімнатах, і ті, кого пекло сонце на непокритому дворі, почали розуміти, що їхні магазинні гвинтівки їм не допоможуть. Палісаду, за яким крилися індіанці, вони не проб'ють, бо він поставлений із товстих колод кебрачо. Та навіть якби й вдалося підстрелити якогось необачного індіанця, це не змінило б становища: адже списоносці вважали, що фазенду обложили сотні червоношкірих.

Проти спраги зброї нема. Люди з Ріу Гранді почали обвинувачувати один одного, почали шукати, в кого виникла ідея поставити загорожу. Виходило, що найбільша провина в тому Мальгейроса. Це він набрехав їм, що індіанців тільки жменька, що впоратися з ними буде за іграшку. Ті, котрі побували біля Орлиних Гір, знали, на що здатні всього троє юних індіанських воїнів. А тепер навколо кількасот індіанців!

Новий, ще більший вибух люті проти мертвого поміщика вихопився з грудей обложених, коли у двері вдарила перша куля. Двері були з товстих дощок — такі не висадиш, але індіанці стріляли вже не залпами, а посилали тепер окремі постріли. Кулі лягали щільно одна біля одної, утворюючи коло. Ще мить — і атакуючі проб'ють у дверях круглий отвір.

Велика вітальня була набита людьми, кожен з яких прагнув опинитися якнайдалі від дверей, підштовхнувши до них іншого. Кулі з однаковими інтервалами били одна за одною у двері, і ті щоразу здригалися від удару. Нарешті з дверей полетіли тріски; стало видно, що фазенду обстрілюють з різних боків. Тепер лише ті ріуграндці, які притулились до стін по обидва боки дверей, могли почувати себе у безпеці.

Отже, в усьому винен цей Мальгейрос? Він мертвий, але труна з його тілом ще стоїть на столі посеред кімнати. Тож нехай сам і боронить їх! Посіпаки підсунули стіл до дверей якраз у ту мить, коли з них випав великий круглий шмат деревини. Вони ледве встигли затулити труною отвір. Кулі влучали тепер у труну, і вона гуркотіла дужче, ніж досі двері. Та ось кулі почали бити і у віконниці? Страх серед ріуграндців — зброя, на яку найбільше розраховував Наувільйо, — переріс у шал, хоч досі жоден з обложених не був навіть поранений.

Раптом знадвору пролунав крик розпачу. Індіанці видерлися на дах фазенди і, ховаючись за його гребенем, прострілювали все подвір'я. Нажахані списоносці, що збилися вкупу, почули наказ:

— Хто хоче залишити фазенду, може вийти без зброї через задню хвіртку! Хто приховає зброю — дістане кулю!

Невдовзі біля хвіртки зчинилась штовханина; ще мить — хвіртку висадили, і двір спорожнів. На даху зачаїлися троє добре захищених вартових, а перегодя знову почався обстріл будинку. Тепер кулі били по завісах на дверях і на віконницях. Довго витримати цей свинцевий дощ вони не могли — кожен постріл був, наче удар молота.

Однак за будинком панувало затишшя. Хтось із списоносців визирнув у шпарину в задніх дверях. Здається, там спокійно: хвіртка в мурі висаджена, це шлях до втечі.

За мить подвір'я сповнилося людьми, але троє воїнів на даху негайно взяли під приціл хвіртку. Пройти було неможливо.

Ще раз пролунав наказ скласти зброю, і тільки після того, як він був виконаний, двір спорожнів знову. Таким чином «викачали» з будинку й решту списоносців, і всі вони опинилися за муром фазенди. Жоден з них не був поранений, але не мав зброї. З усіх боків їх оточували вершники Байджокігі, спрямувавши на них рушниці й гвинтівки. Трохи пізніше до них приєдналися старі воїни Наувільйо. Останній постріл висадив двері, що, захитавшись, випали на подвір'я. В будинку не лишилося нікого. Можна було не витрачати більше набоїв.

Юрба полонених почала потроху вирівнюватись у колону. Індіанці застосували до них той самий спосіб, за допомогою якого переганяли спійману дику череду. Квадрат, стиснутий з обох боків вершниками, видовжився у прямокутник. Спершу він рухався повільно, потім швидше і швидше, аж доки полонені не змушені були бігти. Цілі дві доби вдень і вночі індіанці гнали напасників на південь, поки не добулися до парагвайського кордону, де й покинули їх, суворо наказавши не потикатися більше на їхні землі, якщо не хочуть наскочити на сторожові пости.

З півночі до Барранко Бранко підходила канонерка. Щоб швидше пристати, капітан наказав відчепити буксировану баржу з солдатами. Караї Пуку зустрів канонерку біля берега.

— Ви прибули на свято, коли частування вже скінчилося, — мовив він, — але все ж таки вчасно, щоб скласти протокол, що в бою Мальгейроса з індіанцями не пролилася нічия кров.

Офіцери зійшли з військового катера і, не приховуючи цікавості, оглянули сліди бою. Переступивши через висаджені двері у вітальню-передпокій, вони побачили, що вхід заставлений столом з розстріляною труною.

— Це все, що лишилося від Мальгейроса, який сам себе отруїв.

Офіцери скинули кашкети, і комендант поважно промовив:

— Він, одначе, не заслужив такого кінця.

Караї Пуку не скинув свого капелюха, оздобленого перами чаплі. Вияв шани до поганої людини, хай і мертвої, був йому не до душі.

— Мальгейрос заслужив тяжчої смерті, — різко мовив він. — Хай би спочатку побачив розгром цих найманих убивць і пережив разом з ними передсмертний жах!

— Ви надто жорстокий, Караї.

— Тільки боягуз не прагне відплатити за зло, — сказав скоріше собі самому Караї Пуку, не усвідомлюючи, мабуть, що повторює зміст слів великого вождя Наувільйо. — Під час нашої останньої зустрічі, — звернувся він уже до офіцерів, — я обіцяв вам при нагоді продовжити свою розповідь. Тоді я не скористався вашими запросинами на палубу канонерки, але сьогодні охоче прийму вашу гостинність. Я заслужив її. Адже завдяки тій контрабанді, яку ви тоді дозволили провезти, мені пощастило зробити так, що все відбулося без кровопролиття.

— А от тепер, Караї, ви занадто м'який. Хоч ваш вчинок і можна назвати гуманним, проте не знаю, чи було це розумно. Але швидше на палубу! Стрілянина вщухла, і з Олімпо сюди їде цілий гурт цікавих. Не люблю, коли біля мене юрмляться цивільні з того берега.

— «Не знаю, чи було це розумно…» — довго^лунало у вухах Караї — і то були пророчі слова.

ЕПІЛОГ

Чи треба розповідати далі?

Чи треба писати про те, як кільком убивцям з Ріу Гранді ще до атаки індіанців на фазенду пощастило непомітно вислизнути в ліс, як вони нишком пробралися крізь кільце індіанців, а потім напали на покинуте село Наліке?

Чи треба писати, що в селі вони знайшли тільки пораненого Апакама і Очопану, яка не втекла до лісу, бо не хотіла залишити свого чоловіка?

Чи треба писати про те, що індіанці, повернувшись, побачили Очопану посадженою на палю і що у неї ще лишилася сила сказати, хто замучив її і підступно вбив пораненого? Чи треба писати, що Альваро остаточно розгнівався на своїх добрих духів, що його повністю перемогли злі духи і він приєднався до тих, хто кинувся переслідувати злочинців, відпущених по-доброму з фазенди? Чи пре те, що вже жодного з тих напасників ніхто й ніде більше не бачив — хіба що грифи могли щось знати про них…

Чи, може, про те, що Альваро і кілька солдатів, яким командир дав відпустку й таємне розпорядження, повернулися смутні та мовчазні і навіть командирові, незважаючи на суворий наказ доповісти про все, не хотіли розказати, що вони робили на півдні, коли кинулися по сліду вбивць?

Чи, зрештою, про те, як я зустрівся з Хосе Фернандесом та кількома іншими індіанцями в місті Корумбі, куди ті приїхали по останки отруєного в лікарні Наувільйо, щоб відвезти їх у село-кладовище в Орлиних Горах?

Гадаю, що всього цього не треба розповідати. То було надто жорстоке втручання «цивілізованих» людей у життя джунглів, і розповіді про нього, мабуть, не витримають твої нерви, читачу, хоч усе те, на жаль, правда.

А. В. Ф.

Примітки

1

Кум (ісп.).

2

Чамакоки — велике індіанське плем'я в Парагваї, яке й досі живе між Форте Олімпо і Байя Негра. На цій території в XVII столітті жили кадувеї, перш ніж переселились на бразільський берег річки Парагвай.

3

Велика крилата блощиця, що має огидний запах (португ.).

4

Чиригуани — плем'я, що живе на кордоні між Аргентіною та Болівією, близьке до народу гуарані в Парагваї.

5

Егрет — білосніжне пір'я південноамериканських чапель. На початку сторіччя цінувалось на вагу золота як рідкісна і коштовна оздоба жіночих капелюшків.

6

Солона Річка (португ.).

7

Кліщ (ісп.).

8

Пірана (португ.) — хижа риба з надзвичайно гострими зубами, яка водиться в деяких південноамериканських річках.

9

Колорадос (ісп.) — червоні. Назва політичної партії в Парагваї наприкінці XIX століття, мала прогресивну програму, але негідних лідерів, які прагнули задовольнити власні інтереси, використовуючи народні заворушення.

10

Дерево, цінна деревина якого містить багато дубильних речовин (ісп.).

11

«Хто обкрадає злодія, тому відпускаються гріхи на сто років» (португ.).

12

«Порядок і прогрес» (Ordem е progresso) — девіз на бразільському державному гербі.

13

Християнин; так називають і цивілізованих індіанців та метисів на відміну від інших індіанців, на яких кажуть інфієлес, тобто тубільці (ісп.).

14

Корентинець — мешканець провінції Коррієнтес в Аргентині. Здебільшого метиси або цивілізовані індіанці гуарані.

15

Лісник, знавець бразільських джунглів (португ.).

16

Дрібний південноамериканський хижак типу єнота (гуарані).

17

Чиновник, який займається справами індіанців (португ.).

18

Хлопці зі списами (португ.).

19

Тумраги — колись велике індіанське плем'я, що жило в Парагваї на південь від Форте Олімпо; славилося своїми лікарями-чарівниками, які мали великий досвід у лікуванні ран і хвороб природними засобами. Нині там животіє лише кількасот людей.

20

Торпедера (португ.). — канонерський човен.

21

Рідкісна дводишна риба в парагвайських болотах, яка дихає поперемінно зябрами й легенями. В Європу її одним з перших привіз автор цієї книжки А. В. Фріч.

22

Осіута — озеро у внутрішніх районах Гран Чако, куди чамакоки сходилися на свої релігійні свята. Тепер у цих місцях добувають нафту.

23

Кепстейн (англ.) — дорогий тютюн.

24

Дерево з білими квітками (ісп.).

25

Гора в центральному Парагваї, в перекладі на українську мову — Цукрова Голова (ісп.).

26

Сарсапарілла (ісп.) — південноамериканська рослина, містить цінні лікувальні речовини.

27

Ароба (ісп.) — староіспанська міра ваги приблизно 11,5 кг.

28

Дрібний південноамериканський хижак (гуарані).

29

Болотяна Річка (португ.).

30

Нагір'я у північній частині штату Мату Гросу, назване за ім'ям індіанського племені паресі, яке там колись жило.

31

Три Брати — гори в Парагваї.

32

Пристань на річці Парагвай.

33

Збирачі дикої ванілі (ісп.).

34

Караї тоді не знав, що саме в цих місцях індіанці підстрелять його чотирьох навантажених мулів, на яких він повертатиметься з однієї із своїх експедицій, і що йому пощастить урятувати тільки те, що він везтиме з собою на сідлі,— зразки індіанської народної творчості. Тепер вони експонуються в Етнографічному музеї у Ленінграді.

35

Індіанське село в північній Аргентіні або в парагвайській частині Гран Чако (гуарані).

36

Страус (гуарані).

37

Переклад з гуарані імені «Байджокігі».

38

Ілочечок (кадувейське) — молодший брат, побратим.

39

Твоя правда.

40

Мій старший брат забуває про моїх собак і коня,

41

Троїстого союзу Аргентіни, Бразілії та Уругваю проти парагвайського диктатора К. Лопеса у війні 1865–1870 рр. (ісп.).

42

Старший брат.

43

Герой кадувейських легенд, напівбог, який нібито створив світ і людей.

44

Тварина чи рослина, що обожнювалась індіанським племенем чи родом як його родоначальник і охоронець.

45

Сієста (ісп.) — в Іспанії і в Латинській Америці — післяобідній відпочинок.

46

Таточку! (Кадувейське).

47

Болеадора (ісп.) — мисливська і військова зброя південноамериканських індіанців. Складається з двох або трьох камінних чи металевих куль, прив'язаних до ременя, який розкручують над головою і метають у ціль. Обкручуючись навколо голови або ніг здобичі, болеадора валить її на землю.

48

Ляпіс, азотнокисле срібло. Вживається у медицині як протимікробний і припікальний засіб.

49

Не такий чорт чорний, як його малюють.

50

Дуже охоче.

51

Ім'я Венцеслау (Венцеслав, Вячеслав) — слов'янського походження.

52

Жакутинга (гуарані) — вид південноамериканських фазанів.

53

Бомбільйя — металева трубка з ситечком на одному кінці, через яку смокчуть парагвайський чай — мате.

54

Пайдор (португ.) — співець і декламатор імпровізованих віршів в іспанському й південноамериканському селі. Традиція запрошувати на свято пайдора збереглася ще з часів середньовічних трубадурів.

55

Послухайте, славний співаче,

Скажіть нам декілька слів:

На добру упряжку ослячу

Скільки потрібно ослів?

56

Якщо ви мене запитали,

Я відповідь дам вам ураз:

Ви двічі осел, сеньйоре,

Годиться впрягать саме вас!

57

Кашаса (португ.) — горілка з цукрової тростини.

58

Коронель (португ.) — полковник.

59

Дикий. Так зветься плем'я кадувеїв мовою гуарані.

60

Спірит (лат.) — послідовник спіритизму, містико-ідеалістичної течії, яка визнає існування потойбічного світу, душ померлих і можливість спілкування з ними.

61

По суті справи (лат.).

62

Е. Сетон-Toмпсон (1860–1946) — канадський письменник і природознавець. Написав близько 40 книжок, головним чином про життя тварин.

63

Південноамериканський птах, схожий на журавля.

64

Боже борони! (Португ.).

65

Їжа, страва (португ.).

66

Нагай (португ.).

67

Пальма, відома в Європі як бразільський горіх.

68

Хоч гроші платять нам мідні, та право бідного — то дерев'яний дзвін (португ.).

69

Сорт смачної річкової риби (португ.).

70

Робітники на плантації або у фазенді (ісп.).

71

Дурні (мовою індіанців племені чамакоків).

72

Дикі (гуарані). Назва об'єднувала цілу групу племен, серед них і кадувеїв.

Content

Фріч Альберто Войтєх Високий Мисливець

Альберто Войтєх Фріч ВИСОКИЙ МИСЛИВЕЦЬ Пригоди серед індіанців кадувеїв

Розділ перший ЗВИЧАЇ ДЖУНГЛІВ

Розділ другий ДЖЕНТЛЬМЕН

Розділ третій ЩО ДУМАЮТЬ ПРО ЛЮДИНУ

Розділ четвертий ДВА СЛІДИ

Розділ п'ятий АЛОНСО ТЕЖ ДЕЩО ВМІЄ

Розділ шостий ЛОРД X

Розділ сьомий ВЕСІЛЛЯ ПАПУГ

Розділ восьмий НА СОЛОНІЙ РІЧЦІ

Розділ дев'ятий ВАНІЛЬ

Розділ десятий ПЕРША СУТИЧКА

Розділ одинадцятий ПЕРЕГОВОРИ

Розділ дванадцятий ОСЕЛЯ ГОЛОДУ

Розділ тринадцятий ВІЙСЬКОВА РАДА

Розділ чотирнадцятий ПОЕТИЧНИЙ ТУРНІР

Розділ п'ятнадцятий ЗБРОЯ

Розділ шістнадцятий САМОСУД, АБО ДОБРА ПРОЧУХАНКА

Розділ сімнадцятий КОНТРАБАНДИСТ

Розділ вісімнадцятий ІНДІАНСЬКИЙ РОЗВІДНИК

Розділ дев'ятнадцятий ТІЛЬКИ БОЯГУЗ ПРОЩАЄ ЗЛО

Розділ двадцятий БІЙ ЗА ФАЗЕНДУ

ЕПІЛОГ

Примітки