Желязни Роджер

Дев'ять Принців Амбера

Роджер Желязни

ДЕВ'ЯТЬ ПРИНЦІВ АМБЕРА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Після цілої вічності чекання здається, щось стало прояснюватися.

Спробував поворушити пальцями ніг — вдалося. Я лежав, розпластавшись, в лікарняному ліжку, обидві ноги були в гіпсі, але все-таки це були мої ноги.

Я щосили зажмурився, потім відкрив очі — і так три рази.

Кімната поступово перестала обертатися навколо мене. Але де це, чорт забирай, я перебуваю?

Поступово туман, що застеляв мозок, почав розсіюватися, і я дещо пригадав. Довгі темні ночі, санітарок і уколи. Кожного разу, як тільки я починав приходити до тями, мене тут же кололи якоюсь гидотою. Так все і було. Так. Саме так. Але зараз я відчував себе цілком пристойно. Принаймні наполовину. І їм доведеться припинити це їх лікування.

Чи доведеться? Можливо, що й ні — раптово спало на думку. Природний скептицизм щодо чистоти людських намірів міцно укорінився в моєму мозку. Та мене просто накачували наркотиками, — раптово збагнув я. За моїми відчуттями, ніякої особливої необхідності в цьому не було і не могло бути, але якщо вже вони почали, то з якого дива їм зупинятися саме зараз? Адже напевно за це заплачено. Значить — дій відповідно і зроби вигляд, що ти все ще в дурмані, — підказав мій внутрішній голос, моє друге я, найгірше, але і найбільш мудре.

Я прислухався до його поради.

Санітарка обережно зазирнула до палати приблизно десятьма хвилинами пізніше і, звичайно, я все ще хропів. Двері тихо закрилися.

До цього часу в пам'яті відновилося дещо з того, що відбулося.

Я смутно пригадував, що потрапив у якусь аварію. Що сталося потім — було як в тумані, ну, а про те, що було до цього, я взагалі не мав ні найменшого уявлення. Але спершу мене привезли в звичайний госпіталь, а потім перевели сюди, це я пам'ятав, але не знав, чому.

Однак я відчував, що ноги були в повному порядку. По крайній мірі, я цілком міг ходити, хоча і не пам'ятав точно, скільки часу пройшло з тих пір, як я їх зламав. Ну а те, що у мене було два переломи — це я пам'ятав.

Голова трохи паморочилося, але незабаром це минуло, і я піднявся, тримаючись за залізний прут узголів'я ліжка, і зробив свій перший крок.

Повний порядок — ноги мене тримають.

Отже, теоретично я цілком здатний піти звідси геть.

Я знову дістався до ліжка, ліг зручніше і став думати. Мене зазнобило, на лобі виступив піт. У роті виразно відчувався смак солодкого пудингу…

У Данії пахло гниллю…

Так, я потрапив в автокатастрофу, та ще яку… Потім двері відчинилися, впустивши в кімнату промінь яскравого світла з коридору, і крізь щілини повік япобачив сестру зі шприцом у руках.

Вона підійшла до ліжка — широкобедра бабисько, темноволоса і з товстими руками.

Як тільки вона наблизилася, я сів.

— Добрий вечір, — сказав я.

— Д-добрий… — Відповіла вона.

— Коли мене випишуть звідси?

— Це треба дізнатися у лікаря.

— Так дізнайтеся!

— Будь ласка, закатайте рукав.

— Ні, дякую.

— Але мені треба зробити вам укол.

— Ні, не треба. Мені він не потрібний.

— Боюся, що доктору видніше.

— Ось і запросіть його сюди, і нехай він сам це скаже. А до того я не дозволю робити собі ніяких уколів.

— І все ж боюся, що тут нічого не можна зробити. У мене точні вказівки.

— Вони були і у Ейхмана, а подивіться-но тільки, що з ним зробили.

І я повільно похитав головою.

— Ах ось як, — сказала вона. — Врахуйте, що мені доведеться доповісти про цей… цей…

— Обов'язково доповісте, — з'єхидничав я, — і до речі, під час своєї доповіді не забудьте сказати, що я вирішив виписатися звідси завтра вранці.

— Це неможливо. Ви не можете навіть стояти на ногах, а що стосується внутрішніх пошкоджень і крововиливів…

— Подивимося, — сказав я, — на добраніч.

Вона зникла з кімнати, не удостоївши мене відповіддю.

Я знов влігся зручніше і задумався. Схоже було, що я перебуваю в приватній клініці, і це означало, що хтось повинен був оплачувати рахунок, і чималий. Але хто? Кого я знав? Я не міг пригадати жодного свого родича чи друга. Що з цього випливало? Що мене запроторили сюди вороги?

Я став думати далі.

Нічого.

І нікого, хто міг би помістити мене сюди.

Мій автомобіль впав з невеликої скелі прямо в озеро… І це було все, що я пам'ятав.

Я…

Я весь напружився, і мене знову пройняв піт.

Я не знав, хто я такий.

І щоб хоч чимось зайняти себе, я всівся на ліжку і прийнявся розбинтовувати всі свої пов'язки. Під ними все було в порядку, так що мене не полишало відчуття, що я все роблю правильно. Я зламав гіпс на правій нозі, використовуючи як важіль залізний прут, виламавши його в узголів'ї ліжка. У мене раптово виникло почуття, що треба забиратися звідси як можна швидше, і що мені обов'язково треба зробити щось дуже важливе.

Кілька разів зігнув і розігнув праву ногу. Повний порядок.

Розбивши гіпс і на лівій нозі, я піднявся і підійшов до стінної шафи.

Мого одягу там не було.

Майже одразу я почув кроки. Я повернувся на ліжко і як можна більш ретельно накрився бинтами і розламаним гіпсом.

Двері знову відчинилися.

Кімната яскраво освітилася, і біля самого входу, біля вимикача, встав здоровенний чолов'яга у білому халаті.

— Мені сказали, що ви тут грубо відмовляєтеся підкоритися нашій санітарці, — сказав він. Тут вже не було як прикинутися сплячим. — Як це зрозуміти?

— Не знаю, — відповів я, — а що?

Це його занепокоїло на секунду-другу, потім, насупившись, він продовжував.

— Зараз час вашого вечірнього уколу.

— Ви лікар?

— Ні, але мені велено зробити вам укол, а для цього у мене вистачить медичної підготовки.

— А я відмовляюся від уколу, — сказав я, — і маю на це повне юридичне право. Зрештою, яке вам діло?

— Я зроблю вам укол, — промовив він, наближаючись з лівої сторони ліжка.

У руці його з'явився шприц, ретельно до цього приховуваний.

Це був дуже негарний, брудний удар, дюйми на чотири нижче пояса, якщо я не помиляюся. Він впав перед ліжком на коліна.

— …… — Сказав він через деякий час.

— Ще раз підійдете до мене, — нарікайте на себе.

— Нічого, ми вміємо поводитися і з такими пацієнтами — видавив він з труднощами.

Тоді я зрозумів, що настав час діяти.

— Де мій одяг?

— …… — Повторив він.

— У такому разі мені доведеться запозичити ваш. Дайте-но його сюди.

Його лайка почала вже втомлювати мене, так що довелося оглушити його залізним прутом а потім накинути на нього голого простирадло.

Приблизно через дві хвилини я був одягнений у все біле — колір Мобі Діка і ванільного морозива. Яка убогість…

Я запхав його в шафу і виглянув крізь загратоване вікно. Я побачив старий місяць із молодим місяцем на руках, що качав його над верхівками тополь. Трава слабо сріблилася і переливалася тонким світлом. Ніч слабо сперечалася із сонцем. Ніщо не підказувало, де саме я перебував. Кімната моя тим не менш розташовувалася на третьому поверсі будівлі, і освітлений квадрат вікна зліва внизу від мене говорив про те, що на першому поверсі хтось не спав.

Так що я вийшов з кімнати і оглянув коридор. Зліва він закінчувався глухою стіною з загратованим вікном, і по обидві сторони розташовувалися четверо дверей. Швидше за все, вони вели в такі ж палати, як і моя. Повернувшись до вікна, я не виявив нічого нового: ті ж дерева, та сама земля, та ж ніч. Я повернувся і попрямував в іншу сторону.

Двері, двері, двері без єдиної смужки світла під ними, і єдиний звук — шльопання моїх ніг, та й то тільки тому, що запозичене взуття виявилося занадто велике.

Годинник мого «санітара» показував п'ять годин сорок чотири хвилини. Металевий прут я заткнув за пояс під білим халатом, і він дуже незручно бив мене під час ходьби по стегну. На стелі приблизно через кожні двадцять футів горіла лампа денного світла.

Діставшись до першого поверху, я повернув праворуч і пішов по коридору, розшукуючи двері з смужкою світла, що мало вибиватися з-під них.

Двері ці виявилися самими останніми в коридорі, і я був досить нечемним, відкривши їх без стуку.

За великим полірованим столом, схилившись над якимось ящиком, сидів чоловік у розкішному халаті. На палату ця кімната анітрохи не була схожа.

Він підвів голову, його очі загорілись, а губи розсунулися на секунду, як ніби він хотів закричати, але втримався, побачивши вираз мого обличчя. Він швидко встав.

Я зачинив за собою двері, підійшов ближче і привітався:

— З добрим ранком. Боюся, у вас будуть великі неприємності.

Люди, мабуть, ніколи не вилікуються від цікавості з приводу неприємностей, тому що, почекавши ті секунди, які потрібні були мені, щоб перетнути кімнату, він запитав:

— Що ви хочете цим сказати?

— Я хочу сказати, — відповів я, — що я збираюся подати на вас до суду за те, що ви тримали мене під замком, а також за знущання і незаконне вколювання наркотиків. На даний момент у мене як раз почався той період, коли мені необхідний укол морфію, а тому я за себе не ручаюся і можу почати кидатися на людей, і…

Він випростався.

— Забирайтеся звідси!

Тут я побачив на столі пачку сигарет. Закурюючи, я процідив:

— А тепер сядьте і заткніться. Нам треба дещо обговорити.

Сісти він сів, але не заткнувся.

— Ви порушуєте відразу кілька наших правил!

— От нехай суд і розбереться в тому, хто і що порушує, — відповів я. — А тепер мені потрібен мій одяг та особисті речі. Я переплачую.

— Ви не в тому стані…

— Вас не питають. Давайте сюди мої речі, або я дійсно звернуся в суд.

Він потягнувся до кнопки дзвінка на столі, але я відштовхнув його руку.

— Мої речі, — повторив я. — А це вам слід було зробити раніше, як тільки я увійшов. Зараз вже занадто пізно.

— Містер Корі, ви були дуже важким на…

Корі???

— Сам я сюди не лягав, — перебив його я, — але будьте впевнені, виписатися звідси я випишуся. І причому зараз. Так що не затримуйте мене.

— Цілком очевидно, що ви зараз не в тому стані, щоб залишити стіни клініки, — відповів він. — Я не можу допустити цього. Зараз я покличу санітара, щоб він допоміг вам дістатися назад в палату і уклав в ліжко.

— Не раджу. В іншому випадку ви на собі випробуєте, в якому я зараз стані. А тепер дайте мені відповідь на кілька питань. По-перше, хто помістив мене сюди і платить за всю цю розкіш?

— Ну добре…

Він зітхнув, і його маленькі вусики сумно опустилися долу.

Відкривши ящик столу, він засунув туди руку, і я насторожився.

Мені вдалося вибити пістолет ще до того, як він спустив запобіжник. Дуже витончений кольт-32. Підібравши пістолет з кришки столу, я вже сам зняв його з запобіжника і направив у бік доктора.

— Відповідайте. Мабуть, ви вважаєте, що я небезпечний, і можете виявитися праві.

Він слабо посміхнувся і теж закурив, явний прорахунок з його боку, якщо він бажав виглядати впевненим в собі. Руки у нього тепер здорово тряслися.

— Ну гаразд, Корі, — сказав він. — Коли це вас заспокоїть, то помістила вас сюди ваша сестра.

— Яка сестра?

— Евеліна.

І це ім'я мені ні про що не говорило.

— Дивно. Я не бачив Евеліну багато років, сказав я. — Вона навіть не знала, що я живу в цих місцях.

Він знизав плечима.

— І тим не менше…

— А де вона живе зараз? Я хотів би відвідати її.

— У мене немає при собі її адреси.

— У такому разі дізнайтеся.

Він підвівся, підійшов до полиці з картотекою і витяг звідти одну з карток.

Я уважно прочитав все, що там було написано.

Міс Евеліна Флаумель…

Адреса в Нью-Йорку теж була мені незнайомою, але я її запам'ятав. Судячи з картки, мене звали Карл. Карл Корі. Прекрасно. Чим більше даних, тим краще.

Я засунув пістолет за пояс, поруч з прутом. Природно, поставивши на запобіжник.

— Ну гаразд, — сказав я. — Де мій одяг і скільки ви мені заплатите?

— Весь ваш одяг пропав при катастрофі, — прошипів він, — і я все ж повинен повідомити вам, що у вас були зламані обидві ноги, причому на лівій переломів було два. Чесно кажучи, я просто не розумію, як ви можете стояти. Минуло всього два тижні…

— Я завжди поправляюсь швидко, — відповів я. — А тепер поговоримо про гроші.

— Які гроші?

— Які ви заплатите мені, щоб уникнути суду за незаконне утримування в клініці, зловживання наркотиками і так далі.

— Не будьте смішним.

— Хто з нас смішний? Я згоден на тисячу доларів готівкою, тільки відразу.

— Я не маю наміру навіть обговорювати цього питання.

— А я все-таки раджу вам подумати, адже що не кажи, посудіть самі, що будуть базікати про вашу клініку, якщо я не промовчу. А я поза всяким сумнівом звернуся в медичні кола, в газети…

— Шантаж, — сказав він, — але я на нього не піддамся.

— Заплатите ви мені зараз чи потім, після рішення суду — мені все одно. Але зараз це обійдеться значно дешевше.

Якщо він погодиться, то я буду твердо знати, що всі мої здогади були вірні і ця історія досить брудна.

Він витріщився на мене і мовчав досить довго.

— У мене немає при собі тисячі, — зрештою вичавив він.

— У такому разі назвіть цифру самі, — запропонував я.

Після ще однієї паузи він додав:

— Це грабіж.

— Ну які між нами можуть бути рахунки? Валяйте. Скільки?

— У моєму сейфі є доларів п'ятсот.

— Діставайте.

Ретельно оглянувши свій маленький стінний сейф він повідомив мені, що там всього лише чотириста тридцять доларів, а так як мені не хотілося залишати відбитків пальців, довелося повірити йому на слово. Я забрав купюри і засунув їх у внутрішню кишеню.

— Де тут у вас найближче визвати таксі?

Він назвав місце, і я перевірив за телефонним довідником, заодно уточнивши, де я перебуваю.

Я змусив його набрати номер і викликати мені таксі, по-перше, тому, що не знав назви його клініки, а по-друге, тому, що не хотів показати йому, в якому стані моя пам'ять. Одна з пов'язок, які я ретельно видаляв, була навколо голови.

При замовленні машини я почув і назву клініки:

«Приватний госпіталь в Грінвуді».

Я затовк сигарету, витягнув з пачки іншу і звільнив свої ноги від приблизно двохсотфунтової ваги, всівшись у зручне крісло, обтягнуте коричневою шкірою поряд з книжковою шафою.

— Почекаємо тут, і ви проведете мене до виходу.

Від нього я більше так і не почув жодного слова.

2

Була десь восьма ранку, коли шофер таксі висадив мене на розі найближчого міста. Я розплатився і хвилин двадцять йшов пішки. Потім зайшов у закусочну, влаштувався за столиком і замовив собі сік, пару яєць, тост, бекон і три чашки кави. Бекон був дуже жирний.

Понасолоджувавшись сніданком приблизно з годину, я вийшов із закусочної, дійшов до магазину одягу та прочекав там до дев'яти тридцяти — часу його відкриття. Купив собі пару штанів, три сорочки спортивного крою, пояс, нижню білизну і черевики впору. Вибрав носовичок, гаманець і гребінець.

Потім, відшукавши грінвудську автостанцію, купив собі квиток до Нью-Йорка. Ніхто не спробував мене зупинити. Ніхто, нібито, за мною не стежив.

Сидячи біля вікна, дивлячись на осінній пейзаж з хмарками, які швидко мчали по небу, я спробував зібрати воєдино все, що знав про себе і про те, що зі мною сталося.

Я був поміщений в Грінвуд як Карл Корі моєю сестрою Евеліною Флаумель. Це сталося після автокатастрофи приблизно два тижні тому. Притому у мене були переламані ноги, чого я зараз не почував. І не пам'ятав ніякої сестри Евеліни. Персонал Грінвуда, очевидно, отримав інструкції тримати мене в ліжку в несвідомому стані: принаймні лікар був явно переляканий, коли я пригрозив судом. Ну що ж. Значить, хтось по якійсь причині боявся мене. Приймемо це як версію, якої доведеться триматися.

Я знову став згадувати про те, як сталася катастрофа, але додумався лише до того, що у мене розболілася голова. Все ж я відчув, що ця подія не була випадковістю. Я був твердо в цьому переконаний, хоча й не знав, чому. Ну що ж, з'ясуємо і це, і тоді комусь не поздоровиться. Дуже, дуже не поздоровиться. Ненависть гарячою хвилею обдала мені груди. Хто б не намагався нашкодити мені, він знав, на що йшов, і робив це на свій страх і ризик, так що тепер йому ні на що буде скаржитися, хто б це не був. Я відчував сильне бажання вбити, знищити цю людину, і раптом зрозумів, що ці відчуття не в новинку мені, що у своєму минулому житті я саме так і робив. Причому не один раз.

Я втупився у вікно, на мертве опадаюче листя.

Діставшись до Нью-Йорка, першим ділом я вирушив у перукарню поголитися і підстригтися, потім переодягнув сорочку — терпіти не можу, коли шию лоскоче зрізане волосся. Кольт-32, що належав невідомому індивіду в Грінвуді, лежав у правій кишені моєї куртки. Правда, якщо б з клініки Грінвуда (або моя сестра) звернулися в поліцію з проханням розшукати мене, та ще що-небудь при цьому прибрехали, незаконне носіння зброї навряд чи пішло би мені на користь, але все ж зі зброєю спокійніше. Спочатку їм мене все ж треба буде знайти, і ніхто не знав, як розгортатимуться події. Швидко перекусивши в найближчій їдальні, я потім протягом години їздив на метро та автобусах, зіскакуючи на найнесподіваніших станціях, потім узяв таксі і назвав адресу Евеліни, нібито моєї сестри, яка змогла б освіжити мою пам'ять.

Проїжджаючи вулицями міста до Вестчестера, я обмірковував план подальших дій і свою поведінку при зустрічі.

І коли у відповідь на мій стукіт двері великого старовинного будинку відчинилисяпрактично відразу, я вже знав, що буду говорити. Я все ретельно обдумав, ще коли йшов по звивистій алеї — під'їзду до будинку — повз дуби-велетні і яскравих кольорів осики, а вітер холодив мою тільки що підстрижену потилицю під коміром куртки. Запах тоніка від мого волосся змішувався з густим запахом плюща, що обвивав стіни старого цегляного будинку. Ніщо не було мені тут знайомо, і навряд-чи я коли-небудь бував тут раніше.

На мій стукіт відповіла луна.

Отже я засунув руки в кишені і став чекати.

Коли двері відчинилися, я посміхнувся і кивнув плоскогрудій служниці з розсипом родимок на обличчі і пуерторіканським акцентом.

— Так? — Запитала вона.

— Я б хотів побачити міс Евеліну Флаумель.

— Як накажете доповісти?

— Її брат Карл.

— О, заходьте, будь ласка.

Я пройшов у передпокій, підлога якого була вистелена мозаїкою з крихітних бежевих і рожевих плиток, а стіни були цілком з червоного дерева. Висвітлювала все це срібна з емаллю люстра, вся в кришталевих ріжках.

Дівча віддалилася, і я став оглядатися, намагаючись хоч про що-небудь дізнатися.

Марно.

Тоді я став просто чекати.

Нарешті, служниця повернулася, посміхнулася і прорекла:

— Ідіть за мною, будь ласка. Вона прийме вас в бібліотеці.

Я пішов за нею: три сходових прольоту вгору, а потім по коридору повз двоє закритих дверей. Треті зліва були відкриті, і служниця зупинилася, запрошуючи увійти. Я зупинився на порозі.

Як і в будь-який бібліотеці, тут всюди були книги. На стінах висіли три картини — два пейзажі і одна баталія. Підлога застелена важким зеленим килимом. Поряд з великим столом стояв настільки ж великий глобус, зйого поверхні на мене дивилася Африка. Позаду столу і глобуса у всю стіну простягнулося вікно зі склом щонайменше восьмисантиметрової товщини. Але зупинився на порозі я не тому.

На жінці, що сиділа за столом, була сукня кольору морської хвилі з глибоким вирізом спереду, у неї було довге волосся в локонах, кольором нагадуючи щось середнє між хмарами, освітленими сідаючим сонцем і полум'ям свічки в темній кімнаті, а її очі — я це відчував, знав — за великими окулярами, яких вона, по-моєму, не потребувала, світилися такою ж блакиттю, як озеро Ері о третій годині пополудні ясним літнім днем. Колір же її стислих коралових губ дивно гармоніював з волоссям. Але все ж не тільки через це я зупинився на порозі.

Я знав її, цю жінку, знав, але абсолютно не пам'ятав, хто вона така.

Я увійшов до кімнати, теж злегка стиснувши губи в усмішці.

— Привіт.

— Сідай, — відповіла вона, вказуючи рукою на стілець з високою спинкою і підлокітниками, якраз такий, що в ньому можна було зручно розвалитися. Я сів, і вона почала уважно вивчати мене.

— Добре, що з тобою все в порядку. Я рада тебе бачити.

— Я теж. Як поживаєш?

— Дякую, добре. Мушу зізнатися, що не очікувала побачити тебе тут.

— Знаю, — трохи іронічно відповів я. — Але я тут, щоб подякувати тобі за сестринську турботу і ласку.

З іронією я говорив спеціально, щоб подивитися на її реакцію.

В цю хвилину до кімнати увійшла собака — ірландський вовкодав — який дійшов до самого столу і плюхнувся поруч з ним на підлогу.

— Саме так, — відповіла вона з тією ж іронією, — це найменше, що я могла для тебе зробити. Наступного разу будь за кермом обережнішим.

— Обіцяю тобі, що в майбутньому я буду вживати всіх заходів обережності.

Я поняття не мав, у які ігри ми граємо, але так як вона не знала, що я цього не знаю, я вирішив вивудити з неї, що тільки можливо.

— Я подумав, що тобі буде цікаво, в якому я зараз стані, тому і прийшов.

— Так, — відповіла вона. — Ти щось їв?

— Поснідав, дві години тому.

Вона подзвонила прислузі і наказала накрити стіл. Потім обережно звернулася до мене.

— Я так і думала, що ти сам виберешся з Грінвуда, коли одужаєш. Правда, я не очікувала, що це буде так скоро і що ти з'явишся сюди.

— Знаю. Тому-то я і прийшов.

Вона запропонувала мені цигарку, і я чемно спочатку дав прикурити їй, потім закурив сам.

— Ти завжди вів себе несподівано, — сказала вона після паузи, яка затягнулася трохи більше, ніж слід. — Правда, в минулому тобі це допомагало, але не думаю, що ти щось отримаєш з цього зараз.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Ставка занадто висока для блефу, а мені здається, що ти саме блефуеш, з'явившись до мене ось так запросто. Я завжди захоплювалася твоєю сміливістю, Корвін, але не будь дурнем. Ти ж знаєш, як ідуть справи.

КОРВІН? Запам'ятаємо це поряд з «Корі».

— А може й не знаю, — відповів я. Адже на деякий час я був виключений зі гри, вірно?

— Ти хочеш сказати, що ще ні з ким не зв'язався?

— Просто ще не встиг.

Вона нахилила голову в бік, і її дивовижні очі звузилися.

— Дивно. Але можливо. Не віриться, але можливо. Можливо, ти і не брешеш. Можливо. І я спробую тобі повірити зараз. І якщо ти дійсно не брешеш, то ти вчинив дуже розумно і до того ж убезпечив себе. Дай мені подумати.

Я затягнувся сигаретою, сподіваючись, що вона скаже ще щось. Але вона мовчала, думаючи про свою участь у цій грі, про яку я нічого не знав, з гравцями, які були мені невідомі, і про ставки, про які я не мав ніякого поняття.

— Одне те, що я прийшов сюди, вже говорить про дещо.

— Так. Знаю. Але ти занадто розумний, тому говорити це може багато про що. Почекаємо. Тоді побачимо.

Почекаємо ЧОГО? Побачимо ЩО? Галюцинацію?

До цього часу нам принесли біфштекси і глек пива, так що на деякий час я був позбавлений необхідності робити загадкові зауваження і тонко натякати на те, про що не мав ні найменшого уявлення. Біфштекс був прекрасний — рожевий всередині, соковитий, і я смачно захрумтів свіжим підсмаженим хлібом, запиваючи всю цю розкіш великою кількістю пива. Вона засміялася, нарізаючи своє м'ясо маленькими скибочками і дивлячись, з якою жадібністю я поглинаю їжу.

— Що мені в тобі подобається, так це твоя жадоба життя, Корвін, — сказала вона. — І це одна з причин, по якій мені так не хотілося б, щоб ти з ним розлучився.

— Мені теж не хочеться, — пробурмотів я.

І поки я їв, я уявив собі її. Я побачив її в платті з великим вирізом на грудях, зеленому, як може зеленіти тільки море, з пишною спідницею. Звучала музика, всі танцювали, позаду нас чулися голоси. Мій одяг був двоколірна — чорне і срібне, і…

Видіння зникло. Але те, що я зараз згадав, було правдою, моїм минулим, в цьому я не сумнівався, і про себе я вилаявся, що пам'ятаю тільки крихітну частину цієї правди. Що вона говорила мені там — тоді, коли звучала музика, всі танцювали і чулися дивні голоси?

Я налив з глека ще пива і вирішив перевірити на ній свій спогад.

— Я згадую одну ніч, — сказав я, — коли ти була вся в зеленому, а я носив свої кольори. Яким все тоді здавалося чудовим, і музика…

На її обличчі з'явився злегка мрійливий вираз, щоки порожевіли.

— Так, — відповіла вона, — Які прекрасні були тоді часи… Скажи, ти дійсно ні з ким ще не зв'язався?

— Чесне слово, — сказав я.

Що б це не означало.

— Все стало значно гірше, — сказала вона. — І в Тіні зараз більше жахів, ніж навіть можна собі уявити…

— І?

— Він все в тих же турботах, — закінчила вона.

— О.

— Так, — продовжувала вона, — і йому хотілося б знати, що ти маєш намір робити.

— Нічого.

— Що ти хочеш сказати?

— Принаймні зараз, — поспішно додав я, тому що очі її дуже вже широко відкрилися від подиву, — до тих пір, поки я не буду точно знати, в якому положенні знаходяться зараз справи.

— А-а.

Ми доїли наші біфштекси і допили пиво, а кістки віддали собакам. Другий ірландський вовкодав зайшов у кімнату незадовго до цього і теж ліг біля столу.

Потім ми пили каву, маленькими ковточками, і я відчув по відношенню до неї самі справжні братські почуття, які, однак, швидко придушив.

— А як справи у інших? — Нарешті спитав я.

Адже таке питання ні до чого мене не зобов'язувало, і звучало досить безпечно.

На хвилину я злякався, що вона запитає мене, кого я маю на увазі. Але вона просто відкинулася на спинку стільця, підняла очі до стелі і сказала:

— Як завжди, поки що нічого нового не чути. Можливо, ти вчинив мудріше за всіх. Але як можна забути… всю велич?..

Я опустив очі додолу, тому що не був упевнений в тому, який вираз вони повинні були прийняти.

— Не можна, — відповів я. — Просто неможливо.

Засим послідувало довге і незатишне для мене мовчання, зруйноване її питанням.

— За що ти ненавидиш мене? — Запитала вона.

— Що за дурниця, — відповів я. — Адже що там не кажи, як я можу тебе ненавидіти?

Це, здавалося, прийшлося їй до душі, і вона зраділо оголила в посмішці білі зуби.

— Добре. І спасибі тобі велике, — сказала вона. — Ким би ти не був, але ти справжній джентльмен.

Я вклонився і шаркнув ногою.

— Ти закрутив мені голову.

— Ну, що там не кажи, а це навряд чи.

І я відчув себе незатишно.

Ненависть і лють знову прокинулися в мені, і я подумав, чи знає вона, проти кого вони можуть бути спрямовані. Я відчував, що знає, і з труднощами утримувався від бажання запитати її про це в лоб.

— Що ти думаєш робити? — Запитала вона врешті-решт, і мені нічого не залишалося, як туманно відповісти:

— Ну звичайно, ти ж мені не віриш…

— Як ми можемо тобі вірити?

Я вирішив запам'ятати це «ми».

— От бачиш. Так що в даний час я просто скористаюся твоїм заступництвом, і буду тільки радий пожити тут, де тобі не складе труднощів не випускати мене з очей.

— А далі?

— Далі? Там видно буде.

— Розумно, дуже розумно, — сказала вона. — І ти ставиш мене в незручне положення.

(Чесно кажучи, мені просто нікуди було більше йти, а на гроші, які я виловив у доктора, довго було не прожити).

— Так, ти звичайно, можеш залишитися, але я хочу попередити тебе, — тут вона пограла якимось брелоком, що висів на шиї, — вовкодави. В Ірландії навіть вовків не залишилося після того, як там завели цю породу.

— Знаю, — механічно відповів я і тут же зрозумів, що дійсно це знаю.

— Так, — продовжувала вона. — Ерік буде задоволений, що ти — мій гість. Це змусить його залишити тебе у спокої, адже саме цього ти хочеш, «Не-се-на?».

«Уї, мадам».

ЕРІК! Це щось означало! Я ЗНАВ Еріка, і чомусь було дуже важливо, що я його знав. Правда, це було давно. Але Ерік, якого я знав, все ще був для мене дуже важливий.

Чому?

Я ненавидів його, і це була одна з причин. Ненавидів його настільки, що навіть думка про його вбивство була не в дивину. Можливо, що я колись навіть намагався це зробити.

І між нами існував якийсь зв'язок, це я теж знав.

Родинний? Так, так, саме це.

Причому ні мені, ні йому не подобалося, що ми… брати… Я уявив… згадав…

Великий, сильний Ерік — з його великоюою кучерявою бородою і очима — такими ж, як у Евеліни!

На мене нахлинула нова хвиля спогадів, в скронях відчайдушно запульсувало, лоб покрився потом.

Але на обличчі ніщо не відбилося, я повільно затягнувся сигаретою і пригубив пива, одночасно відчувши, що Евеліна дійсно була моєю сестрою! Тільки от звали її інакше. Я ніяк не міг пригадати її справжнє ім'я, але тільки не Евеліна — це вже точно. Що ж, доведеться вести себе ще обережніше, — вирішив я. — Врешті-решт не так вже важко взагалі не називати її по імені доти, поки не згадаю.

А хто ж я сам? І що, нарешті, все це означало?

Ерік, раптово відчув я, був якось пов'язаний з тією моєю автокатастрофою. Вона повинна була закінчитися моєю смертю, тільки я вижив. Чи не він і організував її? Так, підказували мої відчуття. Це не міг бути ніхто інший, тільки Ерік. А Евеліна допомагала йому, платячи Грінвудській лікарні, щоб мене тримали в несвідомому стані. Краще, ніж бути мертвим, але…

Раптово я зрозумів, що, прийшовши до Евеліни, я попався Еріку прямо в руки, став його бранцем, на якого можна напасти в будь-яку хвилину, якщо, звичайно, я тут залишуся.

Але вона сказала, що раз я її гість, то Еріку доведеться залишити мене в спокої. Було про що замислитися. Я не мав права вірити всьому, що мені говорили. Мені доведеться весь час бути насторожі. Можливо, дійсно буде краще, якщо я піду звідси, поки пам'ять повністю до мене не повернеться.

Але в глибині душі щось мене підхльостувало. Чомусь здавалося життєво важливим якомога швидше дізнатися, в чому справа, і діяти, як тільки про все дізнаюся. У мене було відчуття, що час дорогий. Дуже дорогий. І якщо небезпека була ціною повернення моєї пам'яті, то бути тому. Я залишаюся.

— І я пам'ятаю, — сказала Евеліна…

Тут я зрозумів, що вона говорила зі мною вже кілька хвилин, а я навіть не слухав. Може, тому, що базікала вона про дрібниці, і я автоматично не чув, а може тому, що мене накрила хвиля власних спогадів.

— Я пам'ятаю той день, коли ти переміг Джуліана в його улюблених змаганнях, і він шпурнув у тебе склянку з вином, і прокляв тебе. Але приз таки виграв ти. І він раптово злякався, що дозволив собі зайве. Але ти просто розсміявся і випив з ним інший стакан. Я думаю, він до цих пір кається, що не стримався тоді — адже він завжди такий холоднокровний, і мені здається, що він здорово заздрив тобі в той день. Ти пам'ятаєш? Мені здається, що з тих самих пір він майже у всьому намагається наслідувати тобі. Але я ненавиджу його, як і раніше, і сподіваюся, що коли-небудь він все ж спіткнеться. Тепер, я думаю, це буде скоро…

Джуліан, Джуліан, Джуліан. Так і ні. Щось щодо змагання і боротьби за приз, і те, що я порушив його майже легендарне самовладання. Так, в цьому було щось знайоме… ні, все ж я точно не пам'ятав, в чому там було справа.

— А Каїн, як здорово ти висміяв його! Він ненавидить тебе, адже ти знаєш…

Наскільки я зрозумів, я не користувався особливою популярністю.

І Каїн теж мені був знайомий. Дуже знайомий. Ерік, Джуліан, Каїн, Корвін.

Імена ці пливли в моєму мозку, розривали голову.

— Це було так давно… — Мимоволі вирвалося в мене.

— Корвін, — сказала вона, — давай перестанемо грати в піжмурки. Ти хочеш від мене більшого, ніж просто безпеки, я це знаю. І у тебе ще вистачить сил, щоб не залишитися осторонь, якщо ти поведешся правильно. Я не можу навіть здогадатися, що в тебе на думці, але, можливо, ми ще зуміємо домовитися з Еріком.

Це «ми» явно прозвучало фальшиво.

Вона прийшла до певних висновків щодо того, яку користь я можу їй принести за даних обставин, які б вони не були. Було ясно, що вона побачила можливість урвати й для себе ласий шматочок.

Я злегка посміхнувся.

— Скажи, адже ти тому і прийшов до мене? — Продовжувала вона. — У тебе є якісь пропозиції Еріку, і ти хочеш, щоб переговори вів посередник?

— Можливий варіант, — відповів я, — Тільки мені ще треба все гарненько обміркувати. Адже я зовсім недавно одужав. І мені хотілося бути в зручному, надійному місці, якщо доведеться діяти швидко, на той випадок, якщо я, звичайно, вирішу, що мені краще всього вести переговори з Еріком.

— Думай, що кажеш, — розсердилася вона. — Ти ж знаєш, що я доповім про кожне твоє слово.

— Ну звичайно, — підтвердив я, нічого насправді не знаючи, і тут ж спробував перехопити ініціативу. — Якщо, звичайно, ти сама не вирішиш, що тобі краще мати справу зі мною.

Її брови зсунулися, між ними пролягли крихітні зморщечки.

— Я не зовсім розумію, що ти мені пропонуєш.

— Я нічого не пропоную — поки. Просто я нічого не приховую і не обманюю, а кажу, що точно ще нічого не знаю. Я не впевнений, що хочу домовитися з Еріком. Адже в кінці-кінців…

Тут я зробив багатозначну паузу, тому що сказати, по суті, мені більше було нічого, хоча я відчував, що пауза ця не зовсім переконлива.

— А що, у тебе є інші пропозиції?

Раптово вона схопилася, схопившись за свій свисток.

— Блейз! Ну звичайно ж!

— Сядь і не сміши мене, — відповів я. — Невже я прийшов би до тебе ось так, запросто, простіше кажучи, віддався б на твою милість, якщо б мова йшла про які б то не було пропозиції від Блейза?

Рука, яка стискала свисток, опустилася. Вона розслабилася і знову сіла.

— Може, ти й правий, — сказала вона після тривалого мовчання, — але ж я знаю — ти гравець в душі, і ти можеш зрадити. Якщо ти прийшов сюди, щоб покінчити зі мною, то це було б дійсно нерозумно. Адже хто-хто, а ти повинен знати, що зараз я зовсім не така важлива птиця. Та й крім того, мені чомусь завжди здавалося, що ти добре до мене відносишся.

— Так воно і є, — з готовністю відповів я, — тобі нема про що турбуватися. Заспокойся. Однак дивно, що ти заговорила про Блейза.

Приманка, приманка, приманка! Мені так багато треба було знати!

— Чому? Значить, він все-таки зв'язався з тобою?

— Я волію промовчати, — відповів я в надії, що це дасть мені якусь перевагу, тим більше, що, судячи по розмові, можна було собі уявити, яку позицію займає Блейз.

— Якби це було так, я б відповів йому те ж саме, що і Еріку — «Я подумаю».

— Блейз, — повторила вона.

Блейз, — сказав я сам собі, Блейз, ти мені подобаєшся. Я забув чому, і я знаю, що є причини, по яких так не повинно бути, але ти мені подобаєшся. Я це знаю.

Деякий час ми ще сиділи мовчки, і я відчув сильну втому, але нічим цього не показав. Я повинен бути сильним. Я знав, що повинен бути сильним.

Я сидів зовсім спокійно і, посміхаючись, сказав:

— Гарна в тебе тут бібліотека.

І вона відповіла:

— Спасибі.

Пішла чергова пауза.

— Блейз, — знову повторила вона. — Скажи, ти дійсно думаєш, що у нього є хоча б один шанс?

Я знизав плечима:

— Хто знає? Принаймні не я. Може, він і сам цього не знає.

Раптом я побачив, що вона дивилася на мене широко відкритими здивованими очима. Навіть рот трохи розтулений. — Як це не ти? — Ледве вимовила вона. — Слухай, адже ти не збираєшся спробувати сам?

Тоді я розсміявся, щоб якось згладити її спалах.

— Не базікай дурниць, — сказав я, регочучи. — При чому тут я?

Але щось у глибині душі озвалося на її слова, якась струна, і блискавкою промайнула думка: «Чому б і ні!»

Раптово мені стало страшно.

Здавалося, моя відповідь, що б вона не значила, все ж заспокоїла її. Вонатеж посміхнулася у відповідь і махнула рукою в бік вбудованого в стіну бару.

— Я б із задоволенням випила ірландського.

— Та й я не відмовлюся, — я встав і налив два келихи.

Потім я знову зручно влаштувався на стільці.

— Знаєш, — мовив я, знову зручно влаштовуючись на стільці, — все таки мені приємно сидіти з тобою ось так, наодинці. Хоча, може, це і ненадовго. Принаймні, у мене виникають приємні спогади.

Вона посміхнулася і засяяла.

— Ти правий, — відповіла вона, сьорбаючи вино. — Ось я сиджу зараз з тобою, і мені так легко уявити, що ми обидва в Амбері.

Келих ледь не випав з моїх рук.

Амбер! Це слово гарячою хвилею облило мене.

Потім вона тихо заплакала, і я піднявся, напівобнявши її за плечі, трохи притиснувши до себе.

— Не плач, малятко, не треба. А то мені самому стає якось не по собі.

АМБЕР! У цій назві полягало щось життєво важливе, пульсуюче, живе.

— Почекай, ще настануть добрі дні, — м'яко додав я.

— Ти справді віриш у це?

— Так, — голосно відповів я. — Так, вірю!

— Ти божевільний! Можливо тому ти завжди був моїм улюбленим братом. Я майже завжди вірю у все, що ти говориш, хоча я і знаю, що ти божевільний!

Потім вона ще трохи поплакала, потім заспокоїлася.

— Корвін, — пробурмотіла вона, — якщо тобі все ж це вдасться, якщо якимось дивом, так, що навіть Тінь не може вгадати, ти доб'єшся того, чого хочеш, ти ж не забудеш своєї маленької сестрички Флорімель?

— Так. — Відповів я, раптово відкриваючи, що це її справжнє ім'я, — так, я тебе не забуду.

— Спасибі. Я розповім Еріку тільки саме основне, а про Блейза і про свої здогадки взагалі нічого не скажу.

— Спасибі, Флора.

— І все ж я не довіряю тобі ні на секунду, — додала вона. — І будь ласка, не забувай цього.

— Ти могла б цього і не говорити.

Потім вона знову подзвонила своїй служниці, яка проводила мене в спальню, де я з труднощами примудрився роздягнутися, після чого намертво зваливсяв ліжко і проспав одинадцять годин підряд.

3

Коли я прокинувся наступного ранку, її в будинку не було, і записки вона мені теж не залишала. Служниця накрила сніданок на кухні і пішла у своїх справах. Я насилу відкинув природне бажання спробувати вивудити у неї все, що тільки можливо, тому що вона швидше за все або нічого не знала, або нічого не сказала б про те, що я хотів знати, а про мою спробу розпитати її обов'язково донесла б Флорі. І раз вже так виявилося, що я залишився на даний момент повним господарем будинку, я вирішив повернутися в бібліотеку і спробувати довідатися там якомога більше, якщо, звичайно, там було що взнавати. Та крім того, я люблю бібліотеки. Мені в них дуже затишно, я завжди відчуваю себе в цілковитій безпеці за стіною слів, красивих і мудрих. Я завжди відчуваю себе краще, коли усвідомлюю, що в світі ще залишилося щось, стримуюче в ньому найгірше.

Доннер або Блітцер, або один з їхніх родичів з'явився невідомо звідки і пішов за мною на негнучких ногах, втягуючи носом повітря. Я спробував було з ним подружитися, але це було все одно, що кокетувати з автоінспектором, який своїм жезлом наказав тобі зупинитися біля узбіччя дороги. По дорозі в бібліотеку я заглядав в інші двері, але це були звичайні кімнати, які досить невинно виглядали.

Коли я увійшов до бібліотеки, Африка все ще була прямо переді мною. Я зачинив за собою двері, щоб собаки мені не заважали, і пройшовся по кімнаті, читаючи назви книг на стелажах.

Тут було безліч книг з історії. По-моєму, вони складали основу всієї колекції. Були тут і книги з мистецтва, великі і дорогі видання, і я перегорнув деякі з них. Зазвичай мені найкраще думається, коли я займаюся чимось зовсім стороннім.

Мене трохи дивувало те, що Флора, очевидно, була багата. Якщо ми дійсно були братом і сестрою, чи означало це, що я теж був аж ніяк не жебраком? Я став думати про свої доходи, соціальне становище, професію, заняття. У мене було відчуття, що грошове питання мене завжди мало турбувало, і що коли мені потрібні були гроші, я діставав їх без всяких труднощів. Чи був у мене теж будинок? Я не міг пригадати.

Чим я займався?

Я сів за стіл і почав методично вишукувати в собі ті знання, якими я повинен був бути наповнений. Це дуже важко — дослідити самого себе, так би мовити, збоку, як якогось незнайомого. Напевно, саме тому у мене нічого і не вийшло. Що твоє, те твоє. Це є частиною тебе і відокремити це неможливо.

Звернутися до лікаря? Ця думка прийшла мені в голову, коли я розглядав деякі анатомічні малюнки Леонардо да Вінчі. Майже рефлекторно я став в розумі повторювати деякі стадії хірургічної операції. Тоді я зрозумів, що в минулому оперував людей.

Але все це було не те. Хоч я і згадав, що у мене була медична освіта, вона завжди було лише складовою частиною чогось іншого. Я знав, невідомо чому, що я не був практикуючим хірургом. Ким же тоді я був? Ким ще?

Щось привернуло мою увагу. Сидячи за столом, я не міг бачити всю кімнату до дальньої стіни, але, піднявши очі від книги, я глянув вздовж стелажів. Серед усього іншого там висіла антикварна кавалерійська шабля, яку я якось прогледів в минулий вечір. Я підвівся, підійшов до стіни і взяв шаблю в руки.

Про себе я навіть поцокав, побачивши, в якому стані була зброя. Менізахотілося взяти в руки масляну ганчірку і абразив, щоб привести шаблю вналежний вигляд. Значить, я розбирався і в антикварній зброї, по крайній мірі в рубаючій.

З шаблею в руці я почував себе зручно і легко. Віддав салют. Потім кілька разів провів атаки, зробив пару випадів і прийняв оборонну позицію. Так, я вмів фехтувати.

Так що ж у мене було за минуле? Я озирнувся, намагаючись побачити ще що-небудь, що могло б прояснити мій розум.

Але більше нічого не приходило в голову, так що я повісив шаблю на місце і повернувся за стіл. І, сівши зручніше, став обстежити його вміст.

Я почав з середнього ящика, потім ретельно обстежив ящики з правої і лівої сторони.

Чекові книжки, конверти, поштові марки, аркуші паперу, огризки олівців — словом, все, чого і слід було очікувати.

Кожен ящик я витягав повністю і тримав на колінах, поки досліджував вміст. Робив я це не спеціально. Це, очевидно, було частиною тієї підготовки, яку я отримав в минулому, і вона підказала мені, що у ящиків потрібно завжди оглядати бічні сторони і днище.

І тим не менше я мало не випустив з уваги одну деталь, яка привернула мою увагу лише в найостаннішу хвилину: задня стінка правого нижнього ящика була ближча, ніж у всіх інших.

Це про щось говорило. Довелося нахилитися і засунути голову всередину простору, куди всувався ящик. Там було щось схоже на невелику коробку.

Коробка ця виявилася невеликою потайною скринькою, замкненою на замок.

Приблизно хвилина пішла на дурну метушню зі скріпками, шпильками і, нарешті, металевим ріжком для взуття з іншого ящика. Ріжок для взуття був саме тим, що потрібно.

У потайному ящику лежала лише колода гральних карт.

Побачивши малюнок на обкладинці пачки, я здригнувся, мене пройняв холодний піт, дихання почастішало.

Білий єдиноріг на трав'яному полі.

Я знав, знав цей малюнок, але не міг згадати, що він означає, і це заподіювало біль.

Я відкрив пачку і вийняв карти. Це була колода з одних картинок, з їх чашами, шпагами, списами і всіма іншими атрибутами. Звичайна вкорочена колода — але червова масть була зовсім не типовою.

Я вставив на місце обидва ящика, але досить обережно, щоб не закрити потайного, поки не досліджу колоду до кінця.

Картинки червової масті виглядали зовсім як живі, здавалося, вони в будь-яку хвилину можуть зійти зі своїх блискучих поверхонь. На дотик карти були холодними, і мені приносило задоволення їх поверхня. Раптово я відчув, що колись і в мене була така ж колода.

Я почав розкладати карти на столі перед собою.

На одній з них був намальований хитрий маленький чоловічок з гострим носом, усміхненим ротом і копицею солом'яного волосся. Він був одягнений в щось, що нагадує костюми Ренесансу, жовтих, червоних і коричневих тонів — довгий плащ-накидка і коротка обтягуюча шкіряна куртка. Я впізнав його. Його звали Рендом.

З наступного карти на мене дивилося незворушне обличчя Джуліана. Темне волосся нижче плечей, нічого не відображаючі блакитні очі. Він був повністю укритий білими обладунками, саме білими, а не сріблястими або з металевим відтінком, і виглядав так, як ніби з ніг до голови покритий емаллю. Я знав проте, що незважаючи на уявну декоративність, обладунки ці неможливо пробити, вони пом'якшували будь-який удар. Це була та сама людина, яку я переміг в його улюбленій грі, за що він кинув у мене склянку з вином. Я знав його, і я його ненавидів.

Потім був смаглявий, темноокий Каїн, одягнений в чорний і зелений сатин, з трикутною шляпою, недбало збитою набакир, з неї стирчав зелений плюмаж. Він стояв до мене в профіль, відкинувши руку в сторону, вивернувши носки чобіт, на поясі висів кинджал з величезним смарагдом в рукояті. Я не міг визначити свої почуття до нього.

Наступним був Ерік. Красивий чоловік по будь-яких стандартах, з волоссям настільки чорними, що воно навіть відливало синім. Борода кучерявилась біля завжди усміхненого рота. Він був одягнений в простий шкіряний камзол, шкіряні ж панчохи, плащ-накидку і високі чорні чоботи, на червоному поясі висів срібний меч, скріплений великим рубіном, а високий стоячий комір і манжети були теж оторочені червоним. Руки його, з великими пальцями, заткнутими за пояс, виглядали сильними і впевненими. Пара чорних рукавичок звисала з ременя біля правого стегна. Це він намагався вбити мене в той день, і мало не досяг успіху у своєму намірі. В глибині душі я відчував страх.

Потім з'явився Бенедикт, високий і суворий аскет з худим тілом, худим обличчям і з потужним розумом. Його кольори були жовто-оранжево-коричневі, і це дивним чином нагадувало мені копиці запашного літнього сіна. Сильний, вольове підборіддя, карі очі і каштанове волосся, яке ніколи не вилося. Він стояв поруч з гнідим конем, спираючись на спис, увінчаний квітковою гірляндою. Він рідко сміявся. Мені він подобався.

Коли я перевернув наступну карту, подих на секунду завмер, і серце мало не вистрибнуло з грудей.

Це був я.

Я дивився на карту, як в дзеркало. Зелені очі, чорне волосся, весь в чорному і срібному. На мені був плащ, злегка відкинутий, як від пориву вітру. Чорні чоботи, такі ж, як у Еріка, і на боці меч, тільки він був важчий, хоча і не такий довгий, як у нього. Чорні рукавички з сріблястим відливом і застібка на шиї у формі срібної троянди.

Я, Корвін.

Високий, могутній чоловік дивився на мене з наступної карти. Дуже схожий на мене, тільки підборіддя важче, і я знав, що він більший за мене, хоча значно повільніше. Про його силу ходили легенди. Він був одягнений у сіро-блакитний костюм із широким чорним поясом, і стояв і сміявся. Навколо його шиї на широкому ланцюгу висів срібний мисливський ріг. Борода була коротко підстрижена, в правій руці кубок з вином. Відчувши до нього раптову прихильність, я згадав і його ім'я. Його звали Жерар.

За ним пішов чоловік з великою світлою бородою і вогняним волоссям, виряджений в червоні і жовті шовки. У правій руці — меч, в лівій — кубок з вином, і сам диявол танцював в його очах, таких же блакитних, як у Флори і Еріка. Борода приховувала вузьке підборіддя. Меч був викладений золотим орнаментом. Він носив два великих кільця на правій руці і одне на лівій смарагд, рубін і сапфір. Це, я теж знав, був Блейз.

Потім з'явилася фігура, схожа одночасно на Блейза і на мене. Мої риси обличчя, хоча і більш дрібні, мої очі, волосся — Блейза, але бороди не було. На ньому був зелений мисливський костюм і сидів він на білому коні, лицем до правої сторони карти. У ньому відчувалися одночасно сила і слабкість, воля і нерішучість. І я так само схвалював і не схвалював цю людину, ставився до нього добре, але не любив його. Звали його Бранд. Я згадав його ім'я, як тільки подивився на карту. Відразу ж.

Так, я знаю їх усіх, причому добре, несподівано зрозумів я, пам'ятаю їх усіх, і всі їх достоїнства і слабкості, знаю, в чому їх сила і чим їх можна перемогти.

Тому що вони — мої брати.

Я закурив сигарету з пачки, що лежала на столі Флори, відкинувся на спинку стільця і спробував усвідомити те, що згадав.

Вони всі мої брати, ці вісім дивних людей в дивних шатах. І я знав, що це їх право — одягатися в що не побажають, і що в цьому немає нічого дивного, так само як я мав повне право одягатися в чорне з сріблом. З усмішкою пригадав я свої покупки в маленькій крамничці Грінвуда.

На мені одягнені чорні штании, і всі три сорочки, які я вибрав, були сірувато-сріблястого відтінку. Куртка теж чорна.

Я повернувся до карт і побачив Флору в наряді, зеленому, як море, зовсім такою, як я згадав її в попередній вечір. Потім чорняву Дівчину з такими ж блакитними очима, причому волосся в неї було густе і довге, а одягнена вона була у все чорне з срібним поясом навколо талії. Очі мої наповнилися слізьми, сам не знаю, чому. Її звали Дейдра.

Потім з'явилася Фіона. Колір волосся такий же, як у Блейза або Бранда, мої очі і перлова шкіра. Я відчув ненависть до неї в ту саму секунду, як тільки побачив зображення на карті. Наступною була Льювілла. Волоссяпід колір нефритових очей, в переливається блідо-зеленій сукні, з м'яким виразом на сумному обличчі. Чомусь я знав, що вона несхожа на всіх нас. Але і вона — моя сестра.

Я відчув жахливу самотність, віддаленість від усіх них. І тим не менше мені здавалося, що я майже фізично відчуваю їх присутність.

Карти були так холодні, що я знову склав їх разом, хоча й з явним, незрозумілим мені небажанням, що доводиться розлучатися. Але інших картинок в червах не було. Всі інші були самими звичайними картами. І я чомусь — Ах! Знову це чомусь! — Знав, що колода неповна і декількох карт в ній бракує.

Однак я й гадки не мав, що повинно було бути на відсутніх картах, і це викликало дивну печаль.

Я взяв сигарету і задумався.

Чому мені все згадалося так чітко, коли я тримав карти в руках — практично відразу ж? Тепер я знав більше, ніж раніше, але тільки те, що стосувалося осіб і імен, все інше як було, так і залишалося в тумані.

Я ніяк не міг зрозуміти всю важливість того, що ми зображені на картах. Хоча бажання мати в себе таку колоду було сильним. Правда, Флорину колоду взяти не вдасться — вона відразу помітить пропажу і у мене виникнуть великі неприємності. Так що довелося покласти їх в потайний ящик і знову замкнути його. А потім — господи, як я напружував свій розум! Але все було марно. Поки не згадав магічного слова.

АМБЕР!

Це слово сильно схвилювало мене в минулий вечір. Мабуть, навіть занадто сильно, тому що я мимоволі уникав думок про нього. Але зараз я повторював його знову і знову, кожного разу обмірковуючи викликані їм асоціації.

Слово навівало тугу, бажання і важку ностальгію. У ньому було почуття забутої краси і хвилювання, могутності й сили, непереборної, майже божественної. Це слово було для мене рідним. Воно було частиною мене, а я — частиною його. Раптово я зрозумів, що це — назва місця, місця, яке я колись знав. Але в голові не виникало ніяких спогадів, пов'язаних з ним, одні лише почуття переповнювали мене.

Як довго я сидів так, замислившись, не пам'ятаю. Час перестав для мене існувати.

Як крізь туман я почув слабкий стукіт у двері. ручка стало повільно повертатися, а потім Кармела — служниця — зайшла в бібліотеку і запитала, чи не бажаю я, щоб мені був поданий ленч.

Я бажав, і поволі пішов за нею на кухню, де і ум'яв половину холодного курчати і кварту молока.

Кавник я забрав з собою в бібліотеку, по шляху ретельно обходячи собак. Я допивав свою другу чашку, коли задзвонив телефон.

Дуже хотілося підняти трубку, але в будинку напевно повно паралельних апаратів, так що Кармела підійде і без мене.

Я помилився. Телефон продовжував дзвонити.

Зрештою я не витримав і зняв трубку.

— Алло, — сказав я. — Резиденція Флаумель.

Чоловік заговорив швидко і трохи нервово. Він трохи задихався, і в телефоні чулися інші далекі голоси, що вказувало на дзвінок з іншого міста.

— Мені дуже шкода, але в даний момент її немає вдома. Можливо, потрібно що-небудь передати, або ви подзвоните ще раз?

— З ким я говорю? — Вимогливо запитав він.

Після деякого коливання я відповів:

— Це Корвін.

— О Боже, — сказав він.

За цим послідувало досить тривале мовчання.

Я було вирішив, що він повісив трубку, але на всяк випадок знову сказав:

— Алло?

І одночасно зі мною він теж заговорив:

— Вона ще жива?

— Звичайно, вона ще жива! Якого біса! І взагалі, з ким я говорю?

— Невже ти не впізнав мого голосу, Корвін? Це Рендом. Слухай. Я в Каліфорнії, і я потрапив у біду. Я збирався попросити у Флори притулку. Ти з нею?

— Тимчасово, — сказав я.

— Зрозуміло. Послухай, Корвін, ти за мене заступишся?

Він помовчав, потім додав:

— Дуже тебе прошу.

— Настільки, наскільки зможу, — відповів я. — Але я не можу відповідати за Флору, поки не пораджуся з нею.

— Але ти захистиш мене від неї?

— Так.

— Тоді мені це цілком підходить. Зараз я спробую пробратися в Нью-Йорк. Доведеться йти в обхід, так що не можу сказати, скільки невірних відображень і часу це в мене займе. Сподіваюся, що скоро побачимося, Побажай мені удачі.

— Удачі, — сказав я.

Почулося клацання повішеної трубки, і я знову почув віддалені голоси і тихі гудки.

Значить, хитрий маленький Рендом потрапив у біду! У мене було таке почуття, що мене це не повинно особливо турбувати. Але зараз він був одним з ключів до мого минулого, і цілком імовірно, також і до майбутнього. Значить, я спробую допомогти йому, звичайно, чим зможу, поки не дізнаюся від нього все, що мені потрібно. Я знав, що між нами не було ніякої особливої братської любові. Але я також знав, що Рендом аж ніяк не був дурнем: він був рішучий, з гострим розумом, навдивовиж сентиментальний з самими дурними речами. З іншого боку, слово його не коштувало виїденого яйця, і, клянучись у вічній вірності до гробу, йому нічого не варто продати мій труп в будь-яку анатомічку, лише б добре заплатили. Я добре пам'ятав цього маленького шпигуна, до якого відчував деяку слабкість, ймовірно, через ті кілька приємних хвилин, які ми провели разом. Але довіряти йому? Ніколи! Я вирішив, що нічого не скажу Флорі до самої останньої хвилини. Нехай це буде моєю козирною картою, якщо вже не тузом, то щонайменше валетом.

Я додав гарячої кави до залишків в моїй чашці і став повільно присьорбувати.

Від кого він переховувався?

Явно не від Еріка, інакше він ніколи б не подзвонив сюди. Потім я став роздумувати про його питання щодо того, чи жива Флора чи ні, коли він почув, що я тут. Невже вона була такою сильною прихильницею мого брата, якого я ненавидів, що всі мої родичі вважали, що я уб'ю її, якщо тільки випаде така можливість? Це здавалося мені дивним, але все-таки він поставив це питання.

І в чому вони були союзниками? Чому всюди панує така напружена атмосфера? І від кого втікає Рендом?

Амбер.

Ось відповідь.

Амбер. Якимось чином я точно знав, що ключ до всього лежить в Амбері. Розгадка була в Амбері, в якійсь події, яка відбулася там зовсім недавно, наскільки мені здавалося. Мені доведеться бути напоготові. Доведеться робити вигляд, що я все знаю, у всьому розбираюся, а тим часом вивуджувати краплини відомостей і спробувати зібрати їх в одне ціле. Я був упевнений, що мені вдасться це зробити. Надто вже всі не довіряли один одному, так що мої замовчування нікого не здивують. Доведеться зіграти на цьому. Так я дізнаюся все, що мені потрібно, отримаю те, що хочу, і не забуду тих, хто допоможе мені, а решту— розтопчу. Тому що, і я це знав, такий був закон, за яким жила наша родина, а я був справжнім сином свого батька… Раптово у мене знову заболіла голова і запульсувало в скронях.

Думка про мого батька, здогадка, відчуття — ось що викликало цей біль. Але я нічого не міг згадати.

Через деякий час біль стихла і я заснув прямо на стільці.

А потім відчинилися двері і увійшла Флора. Вже був пізній вечір. На ній була зелена шовкова блузка і довга вовняна спідниця, волосся покладені пучком на потилиці. Виглядала вона блідо. На шиї все ще висів собачий свисток.

— Добрий вечір, — сказав я, підводячись з місця.

Але вона не відповіла. Підійшовши до бару, вона налила собі солідну порціюДжека Деніелса і перекинула чарку як справжній чоловік. Знову наповнивши її, вона підійшла до столу і сіла.

Я закурив сигарету і простягнув їй.

Вона кивнула, потім повідомила:

— Дорогу в Амбер майже неможливо пройти.

— Чому?

Вона подивилася на тебе достаточно здивовано.

— Ти коли в останній раз нею користувався?

Я знизав плечима.

— Не пам'ятаю.

— Ну що ж, хай буде по-твоєму, — сказала вона. — Просто мені цікаво, яку лепту ти у все це вніс.

Я промовчав, тому що поняття не мав, про що вона говорить. Але потім я згадав, що крім Дороги, потрапити в Амбер можна було куди більш легким шляхом. Було абсолютно очевидно, що вона не могла ним скористатися.

— У тебе не вистачає декількох Карт, — раптово сказав я майже своїм справжнім голосом.

Вона підскочила на стільці і пролила на спідницю віскі.

— Віддай! — Скрикнула вона, хапаючись за свисток.

Я швидко встав і схопив її за плечі.

— Я їх не взяв, — сказав я. — Просто роздивлявся, що тут до чого.

Вона явно заспокоїлася, потім почала тихо плакати, і я м'яко підштовхнув її назад до стільця.

— Я думала, ти забрав ті, що я залишила, — сказала вона, — та й як я могла зрозуміти твої слова?

Я не став вибачатися. Мені чомусь здавалося, що для мене це зовсім необов'язково.

— І далеко ти зайшла?

— Зовсім недалеко.

Тут вона подивилася на мене, розсміялася, і в очах її запалилися вогники.

— Так значить, це твоїх рук справа? Ти закрив мені дорогу в Амбер ще до того, як з'явився сюди? Ти ж знав, що я піду до Еріка. Тепер мені треба чекати, поки він прийде сюди. Ти ж хотів заманити його сюди, вірно? Але ж він когось пришле. Він не прийде сюди сам.

Дивна нотка захоплення пробивалася в голосі цієї жінки, яка спокійно зізналася, що збиралася зрадити мене ворогові, і більш того, обов'язково зрадить, якщо тільки їй представиться ця можливість, — коли вона говорила про те, що, як вона вважала, я зробив, щоб перешкодити її планам. Як могла вона так спокійно признаватися в зраді у присутності передбачуваної жертви?

Відповідь сама собою виникла в мозку: такі були всі в нашій родині. Нам нідо чого було хитрувати один з одним. Хоча мені чомусь здавалося, що у неї все ж відсутній справжній професіоналізм.

— Невже ти думаєш, що я настільки дурний, Флора? Невже ти думаєш, що я з'явився сюди і буду тепер просто сидіти і чекати, поки ти не піднесеш мене Еріку на блюдечку з блакитною облямівкою? Що б тобі не помішало, так тобі і треба.

— Ну добре, я була дурепою. Але і ти не особливо розумний! Адже і ти знаходишся у засланні!

Її слова чомусь заподіяли мені біль, але я знав, що вона помиляється.

— Ще чого! — Сказав я.

Вона знову розсміялася.

— Так і знала, що ти розсердишся і зізнаєшся, — сказала вона. — Що ж, значить, ти ходиш в Відображення з якоюсь метою. Ти божевільний.

Я знизав плечима.

— Чого ти хочеш насправді? Чому ти прийшов до мене?

— Мені було просто цікаво, що ти збираєшся робити. Ось і все. Ти не можеш втримати мене тут, якщо я цього не захочу. Навіть Еріку це ніколи не вдавалося. А може мені просто хотілося побачити тебе. Може я старію і стаю сентиментальним. Як би там не було, я ще трохи в тебе поживу, а потім, напевно, піду геть. Якби ти не квапилася видати мене, то, в кінцевому рахунку, може, ти вигадала би більше. Пам'ятаєш, тільки вчора ти просила, щоб я не забув тебе, якщо відбудеться одна обставина…

Минуло кілька секунд, перш ніж вона зрозуміла, про що я говорю, хоча сам я цього не розумів.

Потім вона сказала:

— Значить, ти збираєшся зробити цю спробу! Ти дійсно спробуєш!

— А в цьому можеш навіть не сумніватися, збираюся! — Сказав я, знаючи, що про що б ми не говорили, я дійсно спробую зробити ЦЕ, — можеш повідомити про це Еріку, якщо хочеш. Але тільки пам'ятай, що я можу перемогти. І пам'ятай, якщо це відбудеться, краще бути моїм другом, а не ворогом.

Я диявольськи бажав хоча б приблизно знати, про що це я кажу, але тепер я вже набрався достатньо всяких слів і розумів, що стоїть за ними, для того щоб вести більш або менш важливі розмови, не розуміючи їх значення. Але я відчував, що говорю правильні речі, що інакше я й не міг говорити…

Раптово вона кинулася до мене на шию і розцілувала.

— Я нічого йому не скажу. Ні, правда, Корвін! І я думаю, що у тебе все вийде! З Блейзом тобі правда буде важко, але Жерар напевно захоче допомогти, а може, навіть і Бенедикт. А коли Каїн побачить, що відбувається, він теж до нас перекинеться…

— Я звик сам складати свої плани.

Вона знову підійшла до бару і налила два келихи вина.

— За майбутнє, — сказала вона.

— За майбутнє гріх не випити.

І ми випили.

Потім вона знову наповнила мій келих і пильно на мене подивилася.

— Ерік, Блейз, або ти, — сказала вона. — Так, більше нікому. І ти завжди був розумний і спритний. Але про тебе так давно не було ні слуху, ні духу, що я навіть не вважала тебе претендентом.

— Ніколи не треба зарікатися.

Я сьорбав вино, сподіваючись, що вона замовкне хоч на хвилину. Вже занадто очевидно вона намагалася вести подвійну гру. Мене щось невиразно турбувало, і мені хотілося подумати про це в тиші.

Скільки мені років?

Це було частиною відповіді на моє відчуття віддаленості і відчуженості від людей, які я випробував, дивлячись на гральні карти.

Років тридцять, якщо вірити дзеркалу, але тепер я знав, що все залежало від Відображення. Я був куди, куди старше, і пройшло дуже багато часу з тих пір, як я бачив своїх братів і сестер разом, в дружній обстановці, такими ж невимушеними, якими вони були на картах.

Ми почули дзвінок у двері і кроки служниці, яка пішла відкривати.

— А, це напевно Рендом. — Сказав я, відчуваючи, що не помилився. — Я обіцяв йому своє заступництво.

Її очі розширилися, потім вона посміхнулася, ніби оцінюючи по заслугах той вчинок, який я зробив.

Звичайно, нічого подібного у мене і в думках не було, але я був радий, що вона так думає.

Так я відчував себе безпечніше.

4

Безпечніше я відчував себе хвилини три, не більше.

Я встиг до вхідних дверей раніше Кармели і відчинив їх.

Він ввалився в кімнату і негайно замкнув за собою двері, закривши на гачок. Під блакитними очима зібралися зморшки, на ньому не було плаща-накидки і обтягуючої шкіряної куртки. Йому давно слід було поголитися, і він одягнений був у неабияк пом'ятий вовняний костюм. Через руку було перекинуто легке габардинове напівпальто; на ногах шкіряні туфлі. Але це все ж був Рендом — той самий, якого я бачив на карті, тільки його усміхнений рот виглядав втомленим, а під нігтями була грязюка.

— Корвін! — Він обійняв мене.

Я стиснув його плечі.

— Ти виглядаєш так, що чарка-друга тобі не завадить, — сказав я.

— Так. Так. Але… — Погодився він, і я підштовхнув її до бібліотеки.

Хвилини через три, сівши з сигаретою в одній руці й чаркою віскі в інший, він сказав:

— Вони за мною женуться. Скоро будуть тут.

Флора скрикнула, але ми не звернули на неї ніякої уваги.

— Хто? — Запитав я.

— З інших Відображеннь, — відповів він. Поняття не маю, ні хто вони, ні хто їх послав. Їх четверо чи п'ятеро, а може і шестеро. Вони були зі мною в літаку. Я зафрахтував літак. Це сталося неподалік від Денвера. Я кілька разів змінював напрямок польоту, щоб збити їх з курсу, але це не допомогло, а мені не хотілося занадто ухилятися в бік. Я позбувся них в Манхеттені, але це питання часу. Думаю, що скоро вони з'являться сюди.

— І ти не знаєш, хто їх послав?

Він коротко посміхнувся.

— Хто, крім когось з нашої сімейки? Можливо, Блейз, можливо, Джуліан, а може, і Каїн. Можливо навіть ти, щоб загнати мене сюди. Хоча я сподіваюся, що це не так. Адже це був не ти?

— Боюся, що ні, — відповів я. — І наскільки це серйозно?

Він знизав плечима.

— Якби їх було всього двоє-троє, я б спробував влаштувати засідку. Але їх надто багато.

Він був невеликого зросту — приблизно п'ять футів шість дюймів, і важив не більше ста тридцяти фунтів. Але коли він говорив, що міг би впоратися з трьома громилами, він не жартував. Раптово я подумав про те, наскільки я сам фізично сильний, раз вже я був його братом. Я відчував себе досить сильним і знав, що можу зустрітися в поєдинку з будь-якою людиною, не особливо турбуючись за себе. Так наскільки ж я був сильний?

Тут до мене дійшло, що скоро випаде чудова можливість це з'ясувати.

У вхідні двері голосно постукали.

— Що будемо робити? — Запитала Флора.

Рендом розсміявся, розв'язав краватку, кинувши її на стіл поверх свого напівпальто. Потім він зняв піджак і оглянув кімнату. Затримавши погляд на шаблі, він в ту ж секунду кинувся до стіни і схопився за руків'я. Я відчув у кишені тяжкість пістолета і зняв його з запобіжника.

— Робити? — Запитав Рендом. — Існує ймовірність того, що вони проберуться в будинок. А отже, вони будуть тут. Коли ти останній раз билася, сестричка?

— Занадто давно, — відповіла вона.

— Тоді постарайся швиденько згадати, як ти це робила, тому що часу залишилося зовсім мало. Їх хтось направляє, за це я ручаюсь. Але нас троє, а їх всього шестеро. Так що особливо можна не турбуватися.

— Ми не знаємо, хто вони.

— Яка різниця?

— Ніякої, — вставив я. — Може, мені піти і відкрити двері?

Обидва вони ледь помітно здригнулися.

— Це байдуже, краще почекати тут.

— Я можу подзвонити в поліцію, — запропонував я.

Обидва розсміялися, майже істерично.

— Або покликати Еріка, — сказав я раптово, дивлячись на неї.

Але вона заперечливо похитала головою.

— У нас просто немає на це часу. Звичайно, можна взяти його карту, але до того моменту, коли він зможе відповісти — це якщо він ВИРІШИТЬ відповісти — буде занадто пізно.

— До того ж, це може бути його рук справа, — пробурмотів Рендом.

— Сумніваюся, — відповіла вона. — Сильно сумніваюся. Це зовсім не в його дусі.

— Вірно, — додав і я, просто, щоб щось сказати і заодно показати їм, що я розбираюся в ситуації нітрохи не гірше.

У двері ще раз постукали, на цей раз значно сильніше.

— Послухай, а Кармела не відкриє? — Запитав я, мимоволі здригнувшись від цієї думки.

Флора заперечливо похитала головою.

— Думаю, ні.

— Але ж ви обидві не знаєте, з чим нам доведеться зіткнутися, — закричав Рендом і раптово вибіг з кімнати.

Я пішов за ним уздовж по коридору в передпокій, і ми всигли якраз вчасно, щоб зупинити Кармелу, що збиралася відкрити двері.

Ми відіслали її в свою кімнату, наказавши замкнутися на засувку, і Рендом зауважив:

— Вагомий доказ сили того, хто все це придумав. Як ти вважаєш, що з цього вийде, Корвін?

Я знизав плечима.

— Сказав би, якщо б знав. Але не турбуйся, зараз ми разом, що б там не було. Відійди-но!

І я відкрив двері.

Перший громила спробував увійти в кімнату і просто відпіхнути мене в сторону, але жорсткий удар ліктем відштовхнув його.

Їх було шестеро.

— Що вам потрібно? — Ввічливо поцікавився я.

Замість відповіді мені показали пістолет.

Різким ударом закривши двері, я наклав гачок.

— Так, це вони. Але звідки мені знати, що це не який-небудь із твоїх трюків, Рендом?

— Знати ти цього не можеш, але я дорого дав би, щоб твої слова були правдою. Виглядають вони досить непривабливо.

З цим важко було не погодитися. Хлопці на ганку явно були важкоатлетами, капелюхи насунені до самих очей, так що обличчя сховані в тіні.

— Хотів би я знати, на якому ми знаходимося світі, — буркнув Рендом.

Відчувши слабке тремтіння барабанних перетинок, я зрозумів, що Флора подула в свій свисток. Так що, коли дзвін вибитого скла змішався зі звуками виття і ричання, мене це зовсім не здивувало.

— Вона свиснула собакам. Шестеро вовкодавів, які, повернись все по-іншому, перегризли б горло нам з тобою.

Рендом згідно кивнув, і ми попрямували на дзвін висаджуваних вікон.

Двоє озброєних громил були вже в кімнаті. Я вбив першого і впав.

Рендом перескочив через мене, змахнувши шаблею, і голова другого відокремилася від тулуба.

До цього часу через вікно залізли ще двоє. Я розстріляв на них всі патрони, одночасно вслухаючись в гарчання вовкодавів і пальбу чужих пістолетів.

На підлозі корчилися троє чоловіків і стільки ж псів. Мені стало приємно при думці, що ми розправилися з половиною нападників, і коли решту все таки подерлися у вікно, я прикінчив одного з них способом, який привів мене самого в здивування.

Повернувшись на каблуках, я схопив важке дубове крісло і жбурнув його через всю кімнату — футів на тридцять. І не промахнувся. Воно зламало хребет одному з нападаючих.

Я не встиг добігти до двох інших. Рендом проткнув одного з них шаблею і жбурнув на підлогу, щоб його докінчили собаки. Потім він взявся за другого. І цьому, останньому, хто залишився в живих, теж нічого не вдалося зробити. Правда, він убив одну з собак, але це був його останній свідомий вчинок у житті. Рендом задушив його голими руками.

На перевірку вийшло, що дві собаки були вбиті і одна важко поранена. Рендом позбавив його від мук швидким ударом шаблі, і ми взялися вивчати перебитих супротивників.

У їх вигляді було щось незвичайне.

У кімнату увійшла Флора і теж взялася допомагати нам розібратися, що до чого.

У кожного з них були червоні, ніби налиті кров'ю очі. Однак на їх обличчях це виглядало цілком природно.

До того ж на кожному пальці було по зайвому суглобу.

Щелепи сильно видавалися вперед, і в відкритому роті одного з них я нарахував сорок чотири зуби, кожен з яких був значно більше звичайного і до того ж гостріший. Шкіра була товстою, сірого кольору і тверда на дотик.

Безсумнівно, були й інші відмінності, але і цього було цілком достатньо.

Ми зібрали їх зброю, і я підібрав для себе три маленьких плоских пістолети.

— Вони з якогось Відображення, це поза всяким сумнівом, — сказав Рендом, і я згідно кивнув головою. — І мені пощастило. Вони, здається, зовсім не очікували, що у мене опиняться таке підкріплення — брат військовий, та з півтонни собак.

Він підійшов до вибитого вікна і виглянув на вулицю, і я не став втручатися в його дії, нехай сам дивиться.

— Нікого. Упевнений, що ми всіх їх поклали.

Після чого він закрив важкі оранжеві штори і присунув до вікна високі шафи. Поки він возився, я обшукав кишені трупів.

Документів там не було ніяких, але це мене особливо не здивувало.

— Ходімо назад в бібліотеку, — незворушно запропонував Рендом. — Я так і не допив свій віскі.

Перш ніж сісти за стіл, він ретельно витер клинок і повісив його на місце. Тим часом я наповнював склянку Флори.

— Так що будемо вважати, що тимчасово я в безпеці, та ще й враховуючи, що нас троє в одному човні. — Рендом витончено підбив підсумок сьогоднішньому дню. — Господи, та в мене крихти в роті не було з учорашнього дня!

Після чого Флора відправилася сказати Кармелі, що тепер вона може спокійно, нічого не побоюючись, вийти і накрити стіл у вітальні, але ні в якому разі не повинна пхати носа в бібліотеку.

Як тільки двері за Флорою закрилася, Рендом повернувся до мене і запитав:

— Які у вас з нею стосунки?

— Не повертайся до неї спиною, якщо залишишся наодинці.

— Вона все ще працює на Еріка?

— Наскільки я знаю, так.

— Тоді що ти тут робиш?

— Намагаюся виманити сюди Еріка. Він знає, що єдиний спосіб до мене добратися — це з'явитися сюди самому, і я хочу з'ясувати, наскільки велике це його бажання.

Рендом похитав головою.

— Не думаю, що він піде на це. Та й яка йому вигода? Поки ти тут, а він там, для чого йому ризикувати? Адже його позиція сильніша. І якщоти захочеш це змінити, то це тобі доведеться відправитися до нього, а не навпаки.

— Я сам прийшов до такого ж висновку.

Тоді очі його блиснули, на губах заграла знайома посмішка. Він пригладив свої солом'яні волосся й зазирнув мені в очі:

— Ти збираєшся ризикнути?

— Можливо.

— Не грай зі мною в кішки-мишки, малюк. У тебе ж на обличчі все написано. Ти знаєш, мені майже що хочеться приєднатися до тебе. З усього, що мені знайоме в житті, найбільше мені подобається секс і менше всього — Ерік.

Я закурив сигарету, обдумуючи почуте.

— І я читаю твої думки, братик: «Чи можу я вірити Ренді на цей раз? Він хитрий і підступний, і поза всяким сумнівом зрадить мене, якщо тільки йому запропонують більш вигідну угоду». Вірно?

Я кивнув.

— Але все ж, братику Корвін, згадай, що хоч я і не робив для тебе нічого особливо хорошого, я і шкоди особливої тобі ніколи не завдавав. О, кілька досить… хм… злих жартів, я це визнаю. І тим не менше, ти цілком можеш сказати, що з усієї нашої сімейки ми краще за інших розуміли один одного — принаймні, не плуталися один у одного під ногами. Подумай. Здається, я чую кроки. Це або Флора, або служниця, так що давай поговоримо про щось інше. Хоча ні… Швидко! У тебе, сподіваюся, є з собою колода наших дорогоцінних фамільних карт?

Я похитав головою.

В цю хвилину до кімнати увійшла Флора.

— Зараз Кармела накриє на стіл.

Ми випили за майбутній обід, і братик підморгнув мені за її спиною.

На наступний ранок тіла громив зникли з вітальні, на килимі не було ні плямочки, вікно було зовсім як нове, і Рендом пояснив, що він «прийняв належні заходи». Я не відчував себе досить підготовленим, щоб розпитати його про це докладніше.

Ми позичили у Флори її мерседес і поїхали кататися.

Навколишні передмістя здавалися якимись дивними. Я не міг точно зміркувати, чого в них не вистачало, або що було нового, але відчував — тут щось нечисто. У марних спробах збагнути, що й до чого, я нажив собі напад головного болю, так що вирішив тимчасово прийняти речі такими, якими вони були.

Я сидів за кермом, Рендом — поруч зі мною. Я недбало зауважив, що хотів би знову опинитися в Амбері — просто, щоб подивитися, як він відреагує.

— Мене завжди цікавило, — парирував він, — ти хочеш просто помститися, чи за цим криється щось ще.

Це була відповідь в моєму стилі — я міг або відповісти, або промовчати.

Мовчати я не хотів, і тому видав свою коронну фразу:

— Я багато думав про це, і зважував свої шанси. Знаєш, можливо я спробую.

Тут він повернув голову і кинув на мене один з своїх косих поглядів (До цього він дивився в бічне скло машини).

— Напевно, кожен з нас мріяв про владу або принаймні думав про неї — принаймні, у мене така думка виникала, хоча я і відмовився від неї майже відразу ж — хоча, чесно кажучи, гра варта свічок. Я знаю, ти зараз питаєш мене, чи допоможу я тобі. Так. Допоможу. Хоча б для того, щоб послати до біса всіх інших.

Він помовчав, потім запитав:

— Що ти думаєш про Флорі? Чи може вона принести нам користь?

— Сумніваюся. Якщо все буде вирішено, вона, без сумніву, приєднається до нас. Але що може бути зараз вирішено наперед?

— Або потім, — вставив він.

— Або потім, — погодився я, відчуваючи, що така відповідь звучить так, як потрібно.

Я боявся зізнатися, в якому стані перебуває моя пам'ять. Я боявся також довіряти йому цілком і повністю. Мені так багато треба було знати, а я не мав до кого звернутися. Я сидів за кермом і обмірковував своє становище.

— Так коли ти думаєш почати? — Запитав я.

— Як тільки ти будеш готовий.

Ось я і догрався. Отримав на горіхи, і абсолютно не знав, що робити далі.

— Як щодо зараз?

Він мовчав. Потім закурив сигарету, схоже, щоб виграти час.

— Ну добре, — сказав він в кінці кінців. — Коли ти був там в останній раз?

— Так давно, що навіть не пам'ятаю. Я взагалі не впевнений в тому, що зможутуди проїхати.

— Ну добре, — знову повторив він. Тоді нам доведеться втекти, перш, ніж нас зможуть спіймати. Скільки в тебе бензину?

— Три чверті бака.

— Тоді поверни за наступним рогом ліворуч, і подивимося, що буде.

Я звернув, і придорожні тротуари раптово почали сипати іскрами.

— Ч-чорт! — Прошипів він. — Я йшов тут років двадцять тому. Щось дуже вже швидко я згадую те, що потрібно.

Ми продовжували рухатися вперед, і я не переставав дивуватися. Що врешті-решт відбувається? Небо стало віддавати зеленим, потім рожевим.

Довелося закусити губу, щоб не бовкнути чогось зайвого.

Ми проїхали під міст, а коли виринули з іншого боку, небо знову прийняло нормальний відтінок, але зате тепер нас з усіх боків оточували великі жовті млини.

— Не турбуйся, — швидко сказав брат. Могло бути й гірше.

Я помітив, що люди, повз які ми проїжджали, одягнені досить дивно, дорога вимощена цеглою.

— Направо.

Я підкорився.

Пурпурні хмари закрили сонце, почав накрапати дощ. Небо розколола блискавка, забушував вітер. Двірники працювали на повну потужність, але толку від них було мало. Я увімкнув фари і скинув швидкість.

Присягаюся, що ми проїхали повз вершника, що скакав в зустрічному напрямку, одягненого в усе сіре, з піднятим коміром і низько опущеною від дощу головою.

Потім хмари розсіялися, і ми поїхали вздовж морського берега. Високо здіймалися пінисті хвилі, величезні чайки зачіпали їх крильми. Дощ пройшов, і я вимкнув двірники і фари. Дорога на цей раз була зі щебінки, але цього місця я зовсім не пізнавав. У бічне дзеркальце я не бачив міста, який ми тільки що проїхали. Я міцніше вчепився в кермо, коли ми несподівано проїхали повз шибеницю, на якій теліпався під поривами вітру скелет.

Рендом все так само курив і дивився у вікно, а дорога тим часом звернула з берега за невисокий пагорб. Трав'яниста рівнина без єдиного деревця праворуч, ліворуч невисока гряда пагорбів. Небо до цього часу потемніло, але набуло красивого блискучого блакитного кольору, як у глибокому прозорому басейні, закритому тінями. Я не пам'ятав, щоб мені доводилося бачити коли-небудь таке небо.

Рендом відкрив вікно, щоб викинути недопалок, і крижаний вітерець рвонув мені в обличчя, засвистівши у машині. Солоний, гострий морський вітер.

— Всі дороги ведуть в Амбер, — сказав брат. Як ніби це була аксіома.

Я згадав вчорашню розмову з Флорою. Мені зовсім не хотілося здатися віроломним обманщиком тільки через те, що я досі мовчав, але все одно я повинен був повідомити йому те, що дізнався, не тільки заради його безпеки, але й заради моєї власної.

— Знаєш, — сказав я, — коли ти вчора дзвонив, Флори дійсно не було вдома, і я впевнений, що вона намагалася проникнути в Амбер, але шлях для неї був закритий.

Тут він розсміявся.

— У цієї жінки майже немає уяви. Звичайно, в цей час шлях буде закритий. В кінці-кінців нам доведеться йти пішки, в цьому я не сумніваюся: щоб потрапити в Амбер, нам будуть потрібні всі наші сили і хитрість, якщо тільки ми взагалі туди потрапимо. Вона що, вирішила, що зможе пройти, як принцеса, і шлях її буде встелений квітами? Дурепа набита. До того ж досить шкідлива. Відьма. Вона не заслуговує на те, щоб жити, але не мені це вирішувати — поки…

— Зверни-но тут направо, — несподівано вирішив він.

Що з нами було? Я розумів, що в тих екзотичних змінах, які відбувалися навколо нас, винен він, але ніяк не міг зрозуміти, як він це робить, і куди ми врешті-решт прибудемо. Я знав, що мені необхідно здогадатися, в чому тут секрет, але не міг просто запитати, інакше братик зрозуміє, що сам я нічого не знаю. І тоді я опинюся в повній його владі. Здавалося, він нічого не робив, тільки курив і дивився у вікно, але, звернувши направо, ми опинилися в блакитний пустелі з рожевим сонцем, сяючим на переливчатому небі. У дзеркальце ззаду теж простягалася пустеля — на багато миль, скільки бачило око. Так, цікавий фокус.

Потім мотор закашляв, чхнув, знову запрацював плавно. Потім ще раз.

Кермо у мене в руках змінило форму.

Він прийняв вигляд півмісяця, і сидіння відсунулося назад, сам автомобіль придбав більш низьку посадку, а вітрове скло піднялося догори.

Однак я нічого не сказав навіть тоді, коли на нас обрушилася фіолетова піщана буря.

Але коли вона пронеслася мимо, я мало не скрикнув від подиву.

Приблизно в півмилі від нас на дорозі збилися в купу безліч машин. Всі вони стояли нерухомо, і я чув, як вони сигналили.

— Скинь швидкість, — сказав він. — Ось і перша перешкода.

Я скинув газ, і нас обдав новий порив піщаного вітру. Тільки я зібрався включити фари, як буря закінчилася, і я кілька разів моргнув, щоб переконатися, що не сплю.

Машин не було, гудки замовкли. Тепер вся дорога була в іскрах, зовсім як раніше тротуари, і я почув, як Рендом когось невиразно лає.

— Чорт! Я переконаний, що довелося поміняти напрям саме так, як цього хотів той, хто поставив цей блок, — сказав він. — І мене прямо злість бере, що я зробив те, чого від мене хотіли — саме очевидне.

— Ерік? — Запитав я.

— Можливо. Як ти думаєш, що нам зараз робити? Оберемо важчий шлях або поїдемо далі і подивимося, чи є там ще блоки чи ні?

— Давай ще трохи проїдемо. В кінці-кінців це всього лише перший блок.

— Ну добре. Хоча хто знає, яким буде другий?

Другий був істотою — я не знаю, яке їй ще можна було підібрати визначення.

Вона — істота — була схожа на плавильну піч з руками, що нишпорила по дорозі. Воно підбирало автомобілі і пожирало їх.

Я вдарив по гальмах.

— У чому справа? — Запитав Рендом. — Не зупиняйся, інакше як ми проїдемо мимо неї?

— Я просто трохи розгубився, — пробурмотів я, і він кинув на мене дивний косий погляд.

Я знав, що сказав не зовсім те, що потрібно.

Налетіла ще одна піщана буря, а коли прояснилося, ми знову котили по рівній порожній дорозі. На віддалі виднілися вежі.

— Думаю, що надурив його, — посміхнувся брат. — Довелося змістити кілька переміщень в одне, а цього, по-моєму, він не очікував. Врешті-решт, ніхто не може закрити всі дороги в Амбер.

— Що правда, то правда, — відповів я, намагаючись хоч трохи виправити положення після тих слів, що викликали його косий погляд. Я став думати про Рендома. Маленький, хисткий чоловічок, який міг загинути разом зі мною вчора ввечері. У чому його сила? І про які Відображення весь час йде мова? Щось говорило мені — чим би не були ці його Відображення, зараз ми рухалися серед них. Але як? Це було явно його рук справа, але він сидів собі спокійно, курив, і взагалі був десь ніби на віддалі, тому я зрозумів — він проробляє це за допомогою свого мозку. Знов-таки, як?

Я, правда, чув, як він казав, що ось тут треба «додати», а тут «відняти», як ніби весь всесвіт був одним великим рівнянням.

Я вирішив — і раптово був упевнений в правильності цього рішення — що він дійсно додає і віднімає — у видимому, оточуючому нас світі, щоб підвести нас ближче і ближче до цього дивного місця, Амбера, і що це єдина можливість потрапити туди.

І я теж колись вмів робити це. І ключ до цього вміння, раптово зрозумів я, лежав у розумінні Амбера.

Але я не міг ЦЕ згадати.

Дорога різко повернула, пустеля скінчилася, всюди лежали поля з високою блакитною травою. Через деякий час пішли невеликі пагорби, біля підніжжя третього горба бруківка скінчилася, і ми виїхали на вузьку брудну дорогу. Вона була досить вибоїстою і звивалася поміж інших високих пагорбів, порослих невисокими колючими кущами.

Приблизно через півгодини ми в'їхали в ліс товстих майже квадратних дерев, з безліччю дупел в стовбурах, з химерно порізаним листям осіннього жовтого і пурпурного кольорів.

Почав накрапати невеликий дощик, згустилися тіні. Від мокрого листя, що лежало на землі, піднімався блідий туман. Звідкись справа почулося звіряче виття.

Кермо поміняло форму ще три рази, в останньому варіанті перетворившись на дерев'яний багатокутник. Автомобіль став більший і вищий, і на капоті невідомо звідки з'явилася прикраса у формі птаха фламінго. Цього разу я втримався від яких би то не було зауважень і обмежився тим, що мовчки намагався пристосуватися до сидіння, яке теж весь час змінювало форму, і до управління незвичайним автомобілем. Рендом, однак, подивився на бублик після останнього перетворення, похитав головою, і раптово дерева стали значно вище, з кетягами ліан і мережами павутини, а машина набула майже колишнього вигляду. У нас залишалося ще півбака бензину.

— Поки що ми просуваємося вперед, — зауважив мій брат, і я згідно кивнув головою.

Дорога раптово розширилася і стала асфальтовою. По обидва її боки розташувалися канали, в них текла брудна вода. Листя, дрібні гілки і різнокольорові пір'ячко плавали по поверхні.

Тіло раптом стало легким, голова закрутилася…

— Дихай повільно і глибше, — порадив Рендом — Спробуємо пройти тут навпростець, і атмосфера, і гравітація деякий час будуть іншими. По-моєму, нам досі здорово щастило, і я постараюся скористатися цим — під'їхати так близько, як тільки можна, і чим швидше, тим краще.

— Непогано придумано — зауважив я.

— Можливо так, а можливо й ні. Але принаймні я вважаю, що гра коштує сві… Обережно!

Ми як раз в'їжджали на пагорб, з вершини якого нам назустріч мчала вантажівка. Я різко звернув в бік, намагаючись розминутися, але і вантажівка повернула туди ж. У самий останній момент мені довелося різко звернути і вирулити на м'який бруд узбіччя, майже при каналі, тільки щоб не зіткнутися.

Праворуч вискнули гальма. Вантажівка зупинилася. Я спробував дати задній хід і знову вибратися на дорогу, але машина міцно засіла в м'якій землі.

Потім я почув хляпання дверей і побачив водія, який вибирався з правих дверцят, а це означало, що, найімовірніше, саме ми їхали не з тієї сторони дороги. Я був переконаний, що ніде в США не було лівостороннього руху, такого, як в Англії, але до цього часу я давно вже не сумнівався, що ми покинули Землю, яку я знав.

Це був потужний бензовоз. На борту великими червоними літерами було написано «ЗУНОКО», а знизу, дрібніші, девіз: «Мі їздимо по всьому світу». Коли я вийшов з машини і спробував вибачитися перед шофером, який підійшов, він покрив мене матом. Солідний мужик, одного зросту зі мною, але майже квадратний, і в руці у нього був затиснутий гайковий ключ.

— Послухайте, я ж вибачився! Чого ви ще від мене хочете? Ніхто не постраждав, та й машини теж цілі.

— Таких дурнів — водіїв не можна пускати і близько до керма! — Завив він. — Ви загроза для суспільства!

Тут з машини вийшов Рендом, помахуючи пістолетом:

— Послухайте-но, містере, прибиралися б ви звідси подобру-здорові.

— Прибери пістолет, — сказав я, але він опустив запобіжник і прицілився в шофера.

У того відвисла щелепа. Він повернувся і кинувся бігти геть.

Рендом ретельно прицілився в спину, що віддалялася, і мені вдалося збити його руку якраз в той момент, коли він спустив курок.

Куля вдарилася в бруківку і рикошетом відлетіла вбік.

Рендом побілів від гніву:

— Чорт би тебе побрав! Я міг потрапити в бензовоз!

— Ти міг потрапити ще й у того бідолаху.

— Ну і що з того? Ми не скористаємося цією дорогою ще принаймні ціле їх покоління. Цей паскудник насмілився образити принца Амбера! Коли я стріляв, я думав про ТВОЮ честь також!

— Я сам в змозі захистити свою честь, — сказав я, і почуття холодної могутньої ненависті і пристрасті раптово прокинулося в мені і змусило сказати: — Тому, що він був мій, і це я, а не ти владний був вбити чи помилувати його, по своїй волі.

Лють прямо вихлюпувалася з мене.

Брат раптом схилив переді мною голову, і якраз в цей час дверцята вантажівки зачинилися, і почувся шум мотора, що віддалявся.

— Пробач мені, брате, — сказав він. — Пробач, що я наважився. Але я обурився, коли почув, ЯК один з НИХ розмовляє з тобою. Я розумію, що мені слід було почекати, поки ти сам не вирішиш, що з ним робити, або принаймні випросити в тебе дозволу перш, ніж діяти.

— Ну гаразд, все позаду. Давай спробуємо тепер вибратися на дорогу, якщо вдасться.

Задні колеса загрузли приблизно до середини, і поки я дивився на них, намагаючись збагнути, як би тут викрутитись, Рендом окликнув мене.

— Порядок, я вхопився за передній бампер. Берися за задній і давай винесемо його на дорогу, тільки тепер вже з лівого боку.

Він не жартував.

Правда, він говорив щось про зменшення гравітації, але я майже не відчував цього самого зменшення.

Я знав, що вельми сильний, але у мене були свої сумніви з приводу того, що зможу підняти «мерседес» за задній бампер.

Але, з іншого боку, мені нічого не залишалося робити, тому що він очікував від мене саме цього, а я не міг допустити, щоб він дізнався про дивний провал в моїй пам'яті.

Так що я нахилився, вхопився зручніше, видихнув і напружив ноги. З чавкає звуком задні колеса вискочили з вологою бруду. Я тримав машину приблизно в двох футах над землею! Це було важко — чорт забирай! Це було важко, але я міг це зробити!

З кожним кроком я в'язнув дюймів на шість. Але я ніс машину, і Рендом тримав її з іншого боку.

Ми поставили автомобіль на дорогу, і він злегка гойднувся на амортизаторах. Потім я зняв черевики, вилив рідкий бруд, вичистив пучком трави, вичавив шкарпетки, обтрусив і закотив штани, кинув черевики зі шкарпетками на заднє сидіння і сів за кермо босоніж.

Рендом сів поруч, ляснув дверцятами сказав:

— Слухай, ще раз хочу сказати, що дуже винен перед то…

— Кинь! Я вже все забув.

— Так, але мені не хочеться, щоб ти на мене сердився!

— Я не серджуся. Просто на майбутнє утримуйся від вбивств в моєму присутності, ось і все.

— Можеш не сумніватися — пообіцяв він.

— Тоді поїхали далі.

І ми поїхали.

Ми промчали по каньйону серед скель, потім опинилися в місті, яке, здавалося, був зроблене повністю зі скла або склозамінювача, з високими крихкими будівлями, і з людьми, на яких світило рожеве сонце, висвічуючи їх нутрощі і залишки обідів. Коли ми проїжджали мимо, вони зупинялися і дивилися на нас. Вони збиралися на кутах вулиць юрбами, але жоден не спробував затримати нас або перейти дорогу перед нашою машиною.

— Жителі цього міста безсумнівно будуть розповідати про цю подію довгі роки, — зауважив Рендом.

Я кивнув.

Дорога скінчилася, тепер ми їхали по поверхні, яка здавалася нескінченним листом силікону. Через деякий час він звузився і знову перейшов у нашу дорогу, а потім праворуч і ліворуч від нас з'явилися болота, коричневі і смердючі. в одному з них я побачив — клянусь — диплодока, який підняв голову і дивився на нас досить несхвально.

Над головою пронеслося, голосно ляскаючи крилами, схоже на летючу миша створіння. Небо було королівського блакитного кольору, а сонце на ньому блідо-золотим.

— У нас залишилося менше чверті бака.

— Добре, — сказав Рендом. — Зупини машину.

Я натиснув на гальмо і відкинувся у кріслі.

Пройшло досить багато часу — хвилин п'ять-шість — а він все мовчав.

— Поїхали, — нарешті сказав він.

Милі через три ми під'їхали до якоїсь барикади з тесаних колод, і я почав об'їжджати її. З іншого боку були ворота, і Рендом велів мені зупинитися і сигналити. Так я і зробив, і через деякий час дерев'яні ворота на іржавих чавунних петлях заскрипіли і відкрилися.

— В'їжджай сміливо. Небезпеки немає.

Я заїхав і ліворуч від себе побачив три колонки з бензином, а неподалік — маленьку будівлю, які я бачив тисячами раніше, при більш ординарних обставинах. Я під'їхав до однієї з колонок і став чекати.

Чоловік, який вийшов з будиночка, був близько п'яти футів зросту, як пивна бочка — в обхваті, зі схожим на полуницю носом і шириною плечей мінімум в ярд.

— Що завгодно? Заповнити бак?

Я кивнув.

— Просто бензин.

— Посуньте трохи машину, — він вказав куди.

Я встав на місце і запитав Рендома:

— А мої гроші тут годяться?

— А ти подивися на них, — відповів він, і я відкрив портмоне. Він був туго набитий помаранчевими та жовтими купюрами, з римськими цифрами на кутах і ініціалами «Д. Р.»

Він посміхнувся, дивлячись, як я роздивляюся купюру.

— От бачиш, я подбав про все.

— Ну і чудово. Між іншим, я зголоднів.

Ми озирнулися і тут же побачили рекламу торговця, який продавав курчат-гриль зовсім поруч. Реклама горіла неоном.

Суничний ніс пошаркав ногою по якомусь горбку на землі, повісив шланг, підійшов до нас і сказав:

— Вісім драхм Регуме.

Я знайшов помаранчеву папірець із 5 ДР і ще три з 1 ДР і простягнув йому.

— Спасибі. — Він засунув гроші в кишеню. — Перевірити масло і воду?

— Валяйте.

Він долив у радіатор трохи води, сказав, що рівень масла в нормі і пару раз протер вітрове скло брудною ганчіркою, потім помахав рукою і пішов назад у будиночок.

Ми доїхали до містечка з назвою Кенні Руа і купили корзинку смажених курчат і великий глек пива. Потім ми помилися, погуділи біля воріт і почекали, поки нам відкрив їх охоронець з іржавою алебардою через праве плече.

Потім знову виїхали на дорогу.

Попереду показався динозавр. Він подивився на нас, завагався, але потім звернув ліворуч. Над головою пролетіли три птеродактилі.

— Мені боляче відмовлятися від неба Амбера, — сказав Рендом.

І що б це не означало, я ствердно мугикнув у відповідь.

— Але я боюся зробити все відразу, — продовжував він. — Нас може розірвати на шматки.

— Згоден.

— З іншого боку, це місце мені теж не дуже подобається.

Я кивнув, і ми рвонули вперед, а силіконова рівнина скінчилася, поступившись місцем кам'янистій.

— Що ти зараз робиш? — Насмілився я на питання.

— Тепер у нас є небо, так що я спробую зробити щось з рівниною.

І кам'яниста поверхня стала перетворюватися в окремі бруковані камінці, між ними проглядала оголена чорна земля. Ще через кілька хвилин я побачив острівці зелені. Спочатку їх було небагато, але трава була яскраво-яскраво зеленою, такої я ще ніколи не бачив на Землі, яку знав.

Скоро трави стало більше.

Через деякий час на шляху стали попадатися окремі дерева.

Потім ліс. Але що це був за ліс!

Я ніколи не бачив таких дерев, могутніх і величних, глибокого багатого зеленого кольору з цятками золота. Вони височіли над головою, пригнічуючи пишністю крон. Величезні сосни, дуби, клени, і безліч інших, назв для яких у мене не було. У них шелестів вітерець з фантастично приємним, ніжним запахом, який так і обвивав мене, коли я трохи прочинив вікно, так що я вирішив опустити його до кінця.

— Арденський Ліс, — сказав чоловік, який був моїм братом, і я знав, що він мене не обманює, і я одночасно і любив його, і заздрив йому в його мудрості, знанням, яких позбувся.

— Брате, — сказав я. — Ти все робиш правильно. Навіть краще, ніж я очікував. Спасибі тобі.

Мої слова привели його в деяке здивування. Як ніби він досі не чув від своїх рідних жодного хорошого слова.

— Я роблю все, що в моїх силах, — відповів він. — І обіцяю тобі, що так буде до самого кінця. Подивися тільки! Тепер у нас є і небо, і ліс! Поки що все йде настільки добре, що навіть не віриться! Ми пройшли більше половини шляху, і ніщо не зупиняло нас по-справжньому. Я вважаю, нам здорово щастить. Ти даси мені Регентство?

— Так, — сказав я, не розуміючи, що це могло означати. Але я відчував, що хочу задовольнити його прохання, якщо це дійсно в моїх силах.

Він кивнув.

— Тебе можна триматися.

Він був маленьким хитруном з маніакальною схильністю до вбивств, і, як я згадав, вічно проти чого-небудь повставав. Наші батьки намагалися карати його в минулому, але я пам'ятав, що і у них це виходило дещо… непереконливо. І я раптово зрозумів, що у нас були одні й ті ж батьки, не так як у випадку зі мною і Еріком, мною і Флорою, мною і Каїном, Блейзом і Фіоною. На рахунок інших я не пам'ятав, але тут був упевненийтвердо.

Машина йшла по відмінній дорозі серед царів усіх дерев. Здавалося, їм не було ні кінця, ні краю. Тут так спокійно і добре! Зрідка з придорожнього чагарника вискакував переляканий олень або здивована лисиця. Сонячне світло променями пробивався крізь листя, стаючи схожим на рідкісний східний музичний інструмент. Вологий вітерець ніс з собою життєдайні запахи. Я зрозумів, що добре знаю це місце, і що не раз гуляв в минулому по цій дорозі. Я їздив через Арденський ліс верхи, гуляв в ньому, полював, лежав на спині під його товстими гілками, закинувши руки за голову і дивлячись на небо. Я лазив по багатьох цих велетнях і дивився на зелений світ, що стелився і переливався внизу.

— Як мені тут подобається, — сказав я, майже не розуміючи, що говорю вголос, поки Рендом не відповів:

— Ти завжди любив цей ліс.

Мені здалося, що в голосі його прослизнула нотка здивування, але я не був упевнений.

Потім на віддалі пролунав якийсь звук, і я зрозумів, що це проспівав мисливський ріжок.

— Додай швидкості, — раптово сказав Рендом. — Схоже, що це мисливський ріг Джуліана.

Я послухався.

Звук ріжка пролунав ще раз, уже ближче.

— Ці його кляті гончаки розтерзають автомобіль на шматочки, а його птиці виклюють нам очі! — Сказав він. — Треба ж було наткнутися на нього, коли він так добре підготовлений до цієї зустрічі. За чим би він зараз не полював, він з насолодою кине будь-яку дичину заради такого видобутку, як два його брати.

— Живи сам і дай жити іншим, ось моя філософія на сьогодні, — зауважив я.

Рендом посміхнувся.

— Що за лицарство! Можу посперечатися, що воно триватиме цілих п'ять хвилин!

Потім ріжок почувся ще ближче і він вилаявся.

Стрілка спідометра зупинилася на червоній цифрі — 75 миль, а їхати швидше по такій дорозі я боявся.

А ріжок звучав усе ближче і ближче — три довгих протяжних звуки, і неподалік, ліворуч, я почув гавкіт гончих.

— Ми зараз майже на цій Землі, хоча все ще далеко від Амбера, — Сказав мій брат. — Марно пробувати втікати через примикаючі відображення, тому що якщо він дійсно переслідує саме нас, він наздожене нас і там. Або його тінь.

— Що будемо робити?

— Додамо ще газу і будемо сподіватися, що він все-таки женеться не за нами.

І звук ріжка почувся ще, на сей раз практично поруч.

— На чому це він скаче? — Запитав я. — На локомотиві?

— Наскільки я можу судити, це Моргенштерн, наймогутніший і найшвидший кінь, якого він коли-небудь створював.

Я задумався над останнім словом, згадуючи, що все це могло значити. Так, вірно, підказував мені внутрішній голос. Він дійсно створив Моргенштерна в якомусь Відображенні, додавши цьому звірові силу і швидкість урагану. Я згадав, що завжди боявся цього коня, і тут я побачив його.

Моргенштерн був майже на метр вище будь-якого з коней, яких мені доводилося бачити. Очі його були мертвого кольору німецької вівчарки, сива грива вилася за вітром, копита блищали, як відполірована сталь. Він нісся за машиною, як вітер, а в сідлі, пригнувшись, сидів Джуліан — зовсім такий, як на карті — довге чорне волосся, сліпучі блакитні очі, одягнений в білі блискучі обладунки.

Джуліан посміхнувся нам і помахав рукою, а Моргенштерн скинув угору голову, і його чудова грива зметнулася на вітрі, як прапор. Ноги миготіли з такою швидкістю, що їх не було видно.

Я згадав, що Джуліан одного разу змусив свого підручного одягнути мій старий одяг і мучити коня. Ось чому коняка мало не вбила мене в день полювання, коли я спішився, щоб оббілувати оленя.

Я швидко підняв скло, щоб звір не зміг по запаху визначити, що я в машині. Але Джуліан помітив мене, і мені здавалося, що я розумію, що це означає. Навколо нього бігли його гончі, жорсткі, твердотілі, з міцними як сталь зубами. Вони теж були взяті з Відображень, тому що жоден нормальний пес не витримав би такої вбивчої гонки. Але я був твердо впевнений, що все, що раніше було для мене нормальним, тут таким не було.

Джуліан зробив нам знак зупинитися, і я подивився на Рендома, який ствердно кивнув у відповідь.

— Якщо ми не зупинимося, він нас просто знищить.

Так що довелося натиснути на гальмо.

Моргенштерн здійнявся в повітря, присів на задні ноги, підняв передні і вдарив об землю копитами. Собаки кружляли неподалік з висунутими язиками і важко здіймали боками. Кінь покрилася блискучою плівкою поту.

— Який сюрприз! — Простягнув Джуліан своїм повільним, майже лінивим голосом.

Це була його манера розмовляти, і, поки він говорив, великий орел з чорно-зеленим оперенням, що кружляв у нас над головами, опустився і сів до нього на плече.

— Ось саме, нічого не скажеш, — відповів я. — Як поживаєш?

— О, чудово, — недбало кинув він. — Як завжди. А як справи у тебе і братика Рендома?

— Ми в повному здоров'ї, — відповів я, а Рендом кивнув головою і додав:

— Я думав, що в ці неспокійні часи ти знайдеш собі інше заняття, окрім полювання.

Джуліан трохи нахилив голову і іронічно подивився на нього крізь бічне скло.

— Мені приносить насолоду вбивати звірів. І я постійно думаю про своїх родичів.

У мене по спині пробіг відчутний холодок.

— Мене відвернув від полювання шум вашої машини. Та я й уявити собі не міг, що в ній опинитеся саме ви. Наскільки я розумію, ви подорожуєте не просто заради задоволення, а їдете кудись, скажімо, в Амбер, так?

— Так, — погодився я. — Можу я поцікавитися, чому ти зараз тут, а не там?

— Ерік послав мене спостерігати за цією дорогою, — відповів він, і моя рука мимоволі лягла на руків'я одного з пістолетів.

У мене виникла впевненість, що його обладунки мені не пробити. Я подумав, що доведеться стріляти в Моргенштерна.

— Ну що ж, браття, — сказав він, посміхаючись. — Я радий, що ви повернулися, і побажаю вам доброго шляху. До побачення.

І з цими словами він повернувся і помчав у ліс.

— Давай-но забираємося скоріше звідси подобру-здорову, — сказав Рендом. — Напевно, він збирається влаштувати засідку, а може, знову почне переслідування.

Тут він витягнув з-за пояса пістолет і поклав його на коліна.

Я поїхав вперед вже з досить помірною швидкістю.

Приблизно хвилин через п'ять, коли я вже став дихати спокійніше, почувся звук ріжка.

Я натиснув на газ, знаючи, що він все одно нас наздожене, але намагаючись виграти якомога більше часу і від'їхати якнайдалі. Нас заносило на віражах, мимо пролітали пагорби і долини. Один раз я мало не наїхав на оленя, але в останній момент все ж вдалося вивернути руль, не зменшуючи швидкості.

Звук ріжка чувся все ближче, і Рендом став бурмотіти вельми непристойні лайки.

У мене було таке відчуття, що доведеться ще досить довго їхати по лісі, і це аж ніяк не заспокоювало. Ми виїхали на невеликий рівну ділянку дороги, і близько хвилини я вів машину на максимальній швидкості. Рожок Джуліана трохи відстав. Але потім ми в'їхали на ту ділянку лісу, де дорога звивалася, як змія, і мені довелося скинути газ. Він знову став наганяти нас.

Приблизно хвилин через шість він появився в дзеркалі, летячи по дорозі, з гончими, що гавкали і скакали навколо.

Рендом опустив своє вікно і приблизно через хвилину висунувся і став стріляти.

— Чорт би взяв ці обладунки! — Прошипів він. — Я впевнений, що потрапив рази два, а він і вухом не повів!

— Мені дуже не хотілося б вбивати цього коня, — зауважив я, — але все ж спробуй.

— У нього я теж потрапив кілька разів, — відповів він, з огидою кидаючи пістолет на підлогу і виймаючи з-за пояса інший. — Але або я зовсім нікудишній стрілок, або правду кажуть, що Моргенштерна може вбити тільки срібна куля.

Запасною обоймою він убив, однак, шістьох псів, але їх залишалося ще щонайменше дві дюжини.

Я віддав йому один зі своїх пістолетів, і він уклав ще п'ятьох.

— Останню обойму я залишу для голови Джуліана, якщо він під'їде достатньо близько!

Зараз вони були всього футах в п'ятдесяти, і розрив все скорочувався, так що я щосили вдарив по гальмах. Кілька собак не встигли відскочити вчасно, але Джуліан раптово зник, і над машиною пронеслася величезна тінь.

Моргенштерн перестрибнув автомобіль. Він заіржав, і в той момент, коли кінь розгорталася до нас, я дав газ. Ривок!

Величним стрибком кінь відскочив убік. У дзеркальце я побачив, як дві собаки вчепилися за задній бампер, відірвали його і знову кинулися в погоню. Кілька псів мертвими валялися на дорозі, але їх ще залишалося шістнадцять-сімнадцять…

— Чудово! — Завив Рендом, — Але тобі пощастило, що вони не кинулися на колеса, інакше від гуми залишилися б тільки клапті. Напевно, їм ніколи раніше не доводилося заганяти таку дичину.

Я віддав йому свій останній пістолет.

— Постарайся убити якомога більше собак!

Він розстріляв обойму спокійно і зі снайперською точністю. Псів стало ще на шість менше.

А Джуліан скакав тепер поряд з машиною, і в руці його був меч.

Я засигналив, сподіваючись сполохати Моргенштерна. Як би не так! Різкий поворот… але Моргенштерн граціозно відскочив і уникнув удару. Рендом низько пригнувся, тримаючи пістолет у правій руці, поклавши його на зігнутий лікоть, і прицілився.

— Не стріляй поки. Я постараюся взяти його так.

— Ти псих! — Сказав він мені в той момент, коли я знову різко вдарив по гальмах.

Тим не менш пістолет він опустив.

Як тільки машина зупинилася, я відчинив дверцята і вискочив — о, чорт, адже я босоніж! Прокляття!

Я пірнув під його меч, схопив за руку і висмикнув з сідла. І тут же отримав броньованим кулаком по голові. Іскри з очей посипалися від нестерпного болю.

Він лежав там, куди впав, як п'яний від падіння, навколо стрибали собаки, намагаючись вчепитися в мене, а Рендом відбивав їх ногами. Я підібрав меч Джуліана і приставив вістря до його горла.

— Накажи їм забиратися, або я приколю тебе до землі!

Він різко викрикнув щось, і пси відійшли, невдоволено загарчавши. Рендом схопив Моргенштерна за вуздечку, але насилу справлявся з конем.

— Ну а тепер, мій дорогий брате, — запитав я, — що ти можеш сказати на свій захист?

В його очах спалахнув холодний блакитний вогонь, але безпристрасне обличчя нічого не відобразило.

— Якщо ти збираєшся вбити мене, то не барися.

— А вже ось це я зроблю тоді, коли мені цього захочеться, — повідомив я йому, сам не знаючи чому мимоволі насолоджуюся грудками бруду, що прилипли до його бездоганних білих обладунків. — А поки що скажи мені, що ти даси за своє життя?

— Все, що маю, в цьому можеш не сумніватися.

Я відступив назад.

— Вставай і сідай в машину, на заднє сидіння.

Він мовчки встав, і я відібрав у нього кинджал перш, ніж він сів. Рендом повернувся на своє місце попереду, але направив пістолет з останньою обоймою в голову Джуліана.

— Чому ти просто не вб'єш його?

— Я думаю, він нам знадобиться. Є багато речей, які я хотів би дізнатися. Та й до того ж перед нами ще довгий шлях.

Я ввімкнув запалювання й рушив уперед. Собаки дружно припустили за машиною. Моргенштерн біг збоку.

— Боюся, що небагато чого стою як бранець, — зауважив Джуліан. — І навіть, якщо ти станеш мене катувати, я не зможу сказати тобі більше того, що знаю, а знаю я трохи.

— Ось з цього і почни.

— Коли почалося все цей пекло, позиція Еріка була найсильнішою, адже він залишався в Амбері. По крайній мірі, я порахував саме так, і запропонував йому свої послуги. Якби це був один з вас, я, ймовірно, вчинив би так само. Ерік доручив мені охорону Арденського лісу, адже це один з основних маршрутів. Жерар контролює південні підступи, а Каїн — в північних водах.

— А Бенедикт? — Запитав Рендом.

— Не знаю. Про нього я нічого не чув. Можливо, він з Блейзом. А можливо, в одному з Відображеннь, і просто ще не знає, що сталося. Можливо, він уже мертвий. Минуло багато років з тих пір, як я про нього чув останній раз.

— Скільки людей у тебе в Ардені? — Запитав Рендом.

— Більше тисячі, деякі з них напевно спостерігають за вами навіть зараз.

— І якщо вони не хочуть, щоб ти несподівано помер, їм доведеться цим і обмежитися, — розсміявся Рендом.

— Ти безумовно правий. Мушу визнати, Корвін, що ти поступив вельми далекоглядно, взявши мене в полон, а не вбивши на місці. Може, тепер тобі і вдасться проїхати через ліс.

— Ти говориш це тільки тому, що хочеш жити, — відповів Рендом.

— Звичайно, я хочу жити. Можу я сподіватися на це?

— На що?

— За ту інформацію, яку я вам дав.

Рендом знову розреготався.

— Ти майже нічого не сказав, і я впевнений, що під тортурами твій язик розв'язався б куди більше. Але це ми перевіримо, коли випаде нагода зупинити машину, а, Корвін?

— Подивимося, — сказав я. — Де Фіона?

— По-моєму, десь на півдні, точно не знаю.

— А Дейдра?

— Не знаю.

— Льювілла?

— У Рембо.

— Ну добре, — сказав я, — по-моєму, ти дійсно сказав все, що знаєш.

— Так.

Далі ми їхали мовчки, поки ліс поступово не став рідшати. Я давно вже втратив з виду Моргенштерна, хоча орел іноді ще пролітав над нами. Дорога повернула, і тепер ми прямували до досить вузького проходу між пурпурними горами.

— Зручне місце, щоб поставити заслін. — Порушив мовчання Рендом.

— Звучить правдоподібно. Чи ти так не вважаєш, а, Джуліан?

— Так, — погодився він, зітхнувши — скоро буде. Але я думаю, він не викличе у вас особливих труднощів.

Утруднень не було. Коли ми під'їхали до воріт і сторож в зеленій куртці, з мечем наголо, підійшов до нас, я вказав великим пальцем на заднє сидіння і запитав: — Зрозуміло?

Йому все було зрозуміло, нас він теж впізнав і поспішив відкрити ворота. Він відсалютував нам, коли ми проїхали мимо.

Перш, ніж ми переїхали перевал, відкрилися ще двоє воріт, і десь на шляху орел відстав. Ми піднялися вже на кілька тисяч футів, і я зупинив машину біля самого урвища, праворуч була безодня.

— Виходь, — сказав я, — прийшла пора тобі розім'яти ноги.

Джуліан зблід.

— Я не буду принижуватися. І не буду вимолювати у вас собі життя.

І він вийшов з машини.

— Прикро! — Сказав я. — Переді мною так давно ніхто не принижувався! Шкода. Ну що ж, підійди до краю і стань ось тут… Трохи ближче, будь ласка.

Рендом прицілився йому в голову.

— Зовсім недавно, — продовжував я, — ти казав, що запропонував би свою допомогу кожному, хто опинився б на місці Еріка.

— Так.

— Подивися вниз.

Він глянув туди. Далеко-далеко.

— Добре. — Сказав я. — Згадай те, що ти говорив нам, коли все несподівано зміниться. І запам'ятай ще, хто подарував тобі життя, тоді як будь-хто інший відібрав би його. Поїхали, Рендом. Нам пора.

Ми залишили його стояти на самому краю. Він важко дихав, брови його зійшлися докупи.

Коли ми дісталися до вершини перевалу, бензин майже скінчився. Я поставив передачу на нейтраль, вимкнув мотор і машина почала довгий шлях вниз.

— Я зараз думаю про те, — почав Рендом, — що ти не втратив колишньої прозорливості. Я, напевно, все-таки вбив би його після того, що він нам влаштував. Але думаю, що ти вчинив правильніше. Мені здається, він підтримає нас, якщо вдасться в чомусь переграти Еріка. А тим часом можна не сумніватися, що він доповість про все Еріку.

— Природно.

— І в тебе більше причин хотіти його смерті, ніж у всіх нас.

Я посміхнувся.

— Особисті почуття заважають хорошій політиці, юридичним рішенням і діловим відносинам.

Рендом закурив дві сигарети і простягнув одну мені.

Дивлячись вниз крізь сигаретний дим, я вперше побачив це море. Під темно-блакитним, майже вечірнім небом із золотим сонцем воно виглядало таким багатим — немов товстий шар пофарбованої рифленої тканини королівського, майже пурпурного кольору, що мені стало навіть не по собі, коли я дивився на нього. Раптом я усвідомив, що говорю на незнайомій мені мові. Я читав вголос «Баладу про мореплавців», та Рендом уважно слухав і чекав, поки я не закінчу. Коли я замовк, він запитав:

— Багато говорять, що баладу написав ти сам. Це правда?

— Це було так давно, що я вже й сам не пам'ятаю.

Дорога все більше і більше ухилялася вліво, і по мірі того, як ми в'їжджали в порослу деревами долину, море розгорталося перед нами.

— Маяк Кабре, — сказав Рендом, вказуючи рукою на грандіозну башту вивищену далеко в море. — Я зовсім забув про його існування.

— Уяви собі, я теж. Яке це дивне почуття, коли повертаєшся додому.

Тут я згадав, що мова, якою ми говоримо, називається тари.

Приблизно через півгодини ми остаточно спустилися з гір. Я продовжував котитися по інерції так довго, як тільки міг, потім знову включив мотор. При цьому звуці зграйка чорних птахів випурхнула з найближчого чагарника. Сіра, схожа на вовка тінь метнулася через дерева і пірнула в саму гущу кущів. Олень, невидимий досі, помчав геть. Ми їхали по лісовій долині, хоча дерев тут було і не так багато, як в Ардені, і неухильно наближалися до далекого моря.

Зліва позаду залишилися гори. Чим далі ми в'їжджали в долину, тим величніше розкривалися картини природи тієї величезної гори, по схилу якої ми котили. Гори продовжували свій марш до моря, з їх плечей звисала різнобарвна мантія — зелена, золота, пурпурна, рожева і індиго. Вони повернулись до моря лицем, якого ми не бачили, проїжджаючи по долині, але на самому останньому, найвищому піку, висіла вуаль легких хмар і зрідка сонце золотило її вогнем. За моїми підрахунками, ми були приблизно милях в тридцяти від цього місця, а в баку майже не залишилося бензину. Я знав, що цей останній пік і був місцем, куди ми так прагнули, і щось щеміло в душі. Рендом втупився в тому ж напрямку.

— Він все ще там… — Сказав я.

— Я вже майже забув — відповів він.

Перемикаючи передачу, я помітив, що штани мої придбали лиск, якого виразно не було раніше. До того ж вони обтягнули щиколотки, а манжети зникли зовсім. Тоді я звернув увагу і на сорочку. Вона тепер була більше схожа на куртку, чорного кольору з срібною обробкою, а пояс став значно ширшим. Придивившись уважніше, я помітив стрічки срібла і на штанах.

— Здається, одягнений я досить ефектно, — зауважив я, що подивитися на реакцію Рендома.

Він посміхнувся, і я побачив, що він теж якось… переодягнувся: червоно-коричневі штани і помаранчева сорочка з коричневими коміром і манжетами. кашкет з жовтим козирком лежав на сидінні.

— А я все чекав коли ти, нарешті, оціниш мої старання. Як настрій?

— Чудово, і до речі, у нас майже не залишилося бензину.

— Зараз вже занадто пізно щось робити з цього приводу. Ми тепер в реальному світі, і робота з відображенням зажадає величезної напруги. До того ж вона не залишиться непоміченою. Боюся, машину доведеться кинути.

Нам довелося-таки кинути її приблизно через дві милі. Я зупинився на узбіччі. Сонце посилало нам прощальний західний уклін. Тіні значно подовжилися.

Мої черевики перетворилися на чорні чоботи, і щось задзвеніло, коли я поліз за ними на заднє сидіння.

Я тримав в руках відносно важкий срібний меч у піхвах. Піхви точно підходили до застібок на поясі. Там же лежав чорний плащ із застібкою у формі срібної троянди.

— А ти думав, що вони вже втрачені назавжди? — Запитав Рендом.

— Майже що.

Ми зачинили дверцята і пішли вперед. Прохолодний вечір був напоєний терпкими ароматами. На сході вже стали з'являтися зірки, а сонце майже сховалося. Ми йшли по дорозі, і Рендом раптово відмітив:

— Не можу сказати, щоб все це мені особливо подобалося.

— Що саме?

— Поки що нам дуже легко все давалося. Ми проїхали весь Арденський ліс, практично не зустрівши ніяких перешкод. Правда, Джуліан намагався перешкодити нам, але… до цього часу ми вже просунулися так далеко, що я майже почав підозрювати, що нам дозволили зробити це.

— У мене виникла та ж думка, — збрехав я. — Як ти думаєш, що це може означати?

— Боюся, що ми прямуємо прямо в пащу звіра. По-моєму, нас чекає якась пастка.

Кілька хвилин ми крокували в повній тиші.

Потім я запитав:

— Може, засідка? У цьому місці навдивовиж спокійно.

Ми пройшли, напевно, милі дві, перш ніж сіло сонце. Ніч була чорна, небо усипане діамантами зірок.

— Трохи незвичний для нас спосіб пересування, — хихикнув Рендом.

— Не сперечаюся

— І все ж я боюся козирнути нам коней.

— Я теж.

— А як ти сам оцінюєш обстановку? запитав Рендом.

— По-моєму, справи погані. У мене таке відчуття, що скоро вони дадуть про себе знати.

— Як думаєш, може є смисл зійти з дороги?

— Я теж про це подумав, — знову збрехав я, — і вважаю, що якщо ми зайдемо в ліс, нам це не зашкодить.

Так ми і зробили.

Ми йшли серед дерев, повз темні химерні скелі і кущі. А над нами повільно піднімався місяць, срібний, як лампада, яка висвітлює ніч.

— Мене все ще не покидає впевненість, що нам не вдасться пройти.

— А чи варто покладатися на це почуття? — Запитав я.

— Цілком.

— Чому?

— Занадто далеко і занадто швидко. Мені це не подобається. Зараз ми в реальному світі, пізно повертати назад. Ми не можемо гратися з Відображеннями, нам залишається покладатися тільки на наші мечі (на його боці висів короткий з орнаментом меч). І тому, — продовжував він, — я відчуваю, що ми опинилися тут не проти бажання Еріка, а скоріше з його волі. Раз вже ми тут, то нема про що говорити, але я волів би, щоб нам довелося битися за кожен дюйм шляху.

Ми пройшли ще приблизно милю і зупинилися покурити, тримаючи сигарети так, щоб вогник прикривала долоня.

— Яка прекрасна ніч, — сказав я Ренді і холодному вітерцю.

— Так… Що це?

Позаду нас легко ворухнувся чагарник.

— Може, якийсь звір?

Меч моментально виник в його руці.

Ми почекали кілька хвилин, але більше нічого не було чутно.

Він вклав меч у піхви і ми знову рушили вперед. Позаду звуків більше не лунало, але через деякий час я почув слабкий шерех спереду. Він кивнув головою, відчувши мій погляд, і ми стали рухатися більш обережно. Попереду, досить далеко, виднівся слабкий відсвіт, як від багаття.

Звуків більше ніяких не лунало, але у відповідь на помах в напрямку вогнища він знизав плечима. Ми рушили направо, до вогню.

Майже цілу годину ми добиралися до табору. Навколо багаття сиділи чотири людини, і ще двоє спали в тіні неподалік. Голова дівчини, прив'язаної до дерева, була повернена в інший бік, але при її вигляді у мене сильніше забилося серце.

— Невже це?.. — Прошепотів я.

— Так. — Відповів брат. — Схоже.

Вона повернула голову, і я тут же впізнав її.

— Дейдра!

— Хотів би я знати, що накоїла ця відьма, — прошепотів Рендом. — Судячи з одягу цих людей, її ведуть назад в Амбер.

Правоохоронці були одягнені в чорно-червоне з сріблом. Наскільки я пам'ятав самі міг судити по картах, це були кольори Еріка.

— Раз вона потрібна Еріку, значить, він її не отримає, — сказав я.

— Особисто мені Дейдра завжди була байдужа, але тобі вона подобалася завжди, а отже… — Він вийняв меч з піхов.

Я зробив те ж саме.

— Приготуйся, — сказав я, піднімаючись на весь зріст. І ми кинулися на них.

Битва зайняла приблизно хвилини дві, не більше.

Вона дивилася на нас, і світло багаття перетворило риси її обличчя в маску. Вона плакала і сміялася, викрикуючи наші імена гучним переляканим голосом, поки я перерізав стягуючі її мотузки і допоміг утриматися на ногах.

— Привіт, сестричка. Чи не по дорозі нам з тобою в Амбер?

— Ні. Спасибі, звичайно, що ви врятували моє життя, але я краще попробую пожити подалі від вас. Як ніби я не знаю, для чого ви йдете в Амбер.

— Розігрується трон, — слова Рендома були для мене новиною, — і ми зацікавлені сторони.

— Якщо у вас є хоч крапля розуму, ви не будете грати в цю гру і проживете трохи довше.

Боже! До чого вона красива, хоч і виглядає втомленою і трохи… м-м-м… брудненькою.

Я обійняв її, тому що мені цього дуже хотілося, і пригорнув до грудей. Рендом знайшов міх з вином і ми з задоволенням випили.

— Ерік — єдиний Принц в Амбері, сказала вона, — і війська віддані йому.

— Я не боюся його, — відповів я, і раптом зрозумів, що не впевнений у своїх словах.

— Він ніколи не дозволить тобі увійти в Амбер. Я сама була полонянкою, поки не вдалося скористатися одним з потайних ходів пару днів тому. Я думала, мені вдасться заховатися у Відображеннях, поки все це не скінчиться, але так близько від реального світу це майже неможливо. Так що його воїни знайшли мене вже сьогодні вранці. Вони вели мене назад. Я думаю, він міг би вбити мене, але не впевнена. Як би то не було, в цьому місті я грала роль маріонетки. Думаю, Ерік буде розлютований, але знову-таки і в цьому не впевнена.

— А що робить Блейз? — Запитав Рендом.

— Він насилає з Відображень всяких чудовиськ, і Еріка це сильно турбує. Але жодного разу не атакував ще всіма своїми силами, а це хвилює Еріка куди більше, тому на кому буде корона до цих пір неясно, хоча скіпетр Ерік весь час тримає в правій руці.

— Зрозуміло. А про нас він коли-небудь говорив?

— Про тебе, Рендом, ні. Про Корвіна — так. Він все ще боїться, що Корвін повернеться в Амбер. Наступні п'ять миль шляху відносно спокійні, але потім кожна п'ядь землі загрожує якою-небудь небезпекою. Кожен камінь — пастка, кожне дерево — засідка. Через Блейза і Корвіна. Він і хотів, щоб ви дійшли аж сюди, адже з одного боку, звідси не втекти в Відображення, а з іншого — не так легко сховатися від нього. І жоден з вас не зможе проникнути в Амбер, уникнувши всіх пасток на шляху.

— Але ж тобі вдалося втекти…

— Це зовсім не те. По-перше, я дійсно втекла з міста, а не намагалася в нього проникнути. По-друге, він не стежив за мною так, як за вами, адже я жінка і не володію особливим честолюбством. Та й до того ж, ви самі бачите, що мені це не особливо вдалося.

— Тепер вдалося, сестра, — сказав я, і ти будеш вільна, поки я здатний підняти зброю в твою захист.

Тут вона поцілувала мене в лоб і стиснула мою руку. Я завжди млів, коли вона це робила.

— Я впевнений, що за нами стежать, — по знаку Рендома ми сховалися в темряву лісу.

Ми лежали за кущем, пильно дивлячись назад, на той шлях, який тільки що проробили. Через п'ять хвилин напруженого перешіптування виявилося, що рішення слід було приймати мені. Питання було дійсно дуже просте: Що робити?

Незважаючи на свою простоту, воно було занадто важливим, і я не міг більше прикидатися. Я знав, що мені не слід особливо довіряти їм, навіть милій Дейдрі, але якщо вже бути чесним, то краще з Рендомом, загрузлим по горло в наших справах, а Дейдра завжди подобалася мені більше за інших.

— Улюблені мої родичі, я повинен зробити вам одне визнання. — Я не встиг ще договорити останнього складу, а рука Рендома вже судорожно стискала руків'я меча. Значить, ось як справи з довірою між усіма нами. Я майже чув його невисловлену думку: — Корвін заманив мене сюди, щоб зрадити — напевно так говорив він собі.

— Якщо ти заманив мене сюди, щоб зрадити, — сказав він, — то тобі не вдасться взяти мене живим.

— Ти що, жартуєш? — Образився я. — Мені потрібна твоя допомога, а не твоя смерть. Моє зізнання дуже просте, простіше не буває: я і поняття не маю, що тут відбувається. Я, звичайно, про дещо здогадуюсь, але… де ми знаходимося, що таке Амбер, і чому ми ховаємося від когось за кущами? І якщо на те пішло, то я навіть не знаю, хто я такий насправді.

Послідувало дуже тривале мовчання, потім Рендом прошепотів:

— Що ти цим хочеш сказати?

— Саме так, — підтакнула Дейдра.

— Я хочу сказати, що мені вдалося обдурити тебе, Рендом. Хіба тобі не здалося дивним, що під час шляху я нічого не робив, окрім як вів машину?

— Але ж ти ж начальник, і я вважав, що ти будуєш свої плани. Зате під час шляху ти поводився досить прозорливо. Я знаю, що ти — Корвін.

— А я сам дізнався про це всього кілька днів тому. — Я знаю, що я той, кого ви звете Корвін, але зовсім недавно я потрапив в автокатастрофу. У мене кілька пошкоджень черепа, і я можу показати вам шрами, коли стане світліше — так от, я страждаю амнезією. Я не розумію жодного слова, коли мова йде про якісь Відображення. Я навіть майже нічого не пам'ятаю про Амбер. Пам'ятаю я тільки своїх родичів і те, що не можу їм довіряти. От і вся розповідь. Що тут можна зробити?

— Господи! — Вигукнув братик. — Так, тепер я розумію! Всі ці дрібниці, які так дивували мене під час шляху… Як тобі вдалося так здорово надурити Флору?

— Мені просто пощастило. Та ще, мабуть, спрацювала підозрілість. Ну ні, трохи не так! Просто вона дурна. Але тепер я потребую вас.

— Як ти думаєш, чи зможемо ми піти звідси в Відображення? — Запитала Дейдра, і зверталася вона не до мене.

— Так, — сказав Рендом, — але я проти. Я хотів би бачити Корвіна в Амбері, а голову Еріка на списі. І я мабуть ризикну, щоб це сталося, так що нема чого нам робити у Відображеннях. Якщо хочеш, йди одна. Всі ви вважаєте, що я хвалько і слабак. Що ж, подивимося. Принаймні зараз я від свого не відступлюся.

— Спасибі, брат. — Сказав я.

— Правду кажуть, що зустрічатися при місячному світлі — погана прикмета, — Зауважила Дейдра.

— Так, але ти все ще була б прив'язана до дерева, — заперечив Рендом, і вона не знайшлася, що відповісти.

Ми лежали за кущем, не рухаючись, і скоро на галявину, де горіло вогнище, вийшли три воїни, озирнулися. Потім один з них нахилився і понюхав землю.

Вони стали дивитися в нашому напрямку.

— Уейр, — прошепотів Рендом, коли вони рушили до нас. Це означало «Перевертні».

Я побачив, як крізь туман, що вони впали на карачки і місячне світло якось дивно засріблилося на їх сірому одязі. На нас дивилися три париблискучих очей наших переслідувачів.

Я проткнув першого вовка своїм срібним мечем, і в ночі пролунав людський крик. Рендом одним махом відтяв голову другого, і до свого здивування я побачив, що Дейдра піймала третього вовка в повітрі і переламала його хребет об коліно, як сухий сірник.

— Швидко проткни їх своїм мечем! — Наказав Рендом, і я встромив срібне лезо спочатку в його перевертня, потім в її, і ніч пронизали ще два людських крики.

— Краще б нам забратися звідси швидше, — сказав Рендом. — Сюди!

Ми пішли за ним.

— Куди це ми йдемо? — Запитала Дейдра приблизно через годину після того, як ми наполегливо почали продиратися крізь чагарник.

— До моря, — відповів він.

— Навіщо???

— Воно зберігає пам'ять Корвіна.

— Де? Як?

— Звичайно, в Рембо.

— Так вони там тебе спочатку вб'ють, а потім згодують твої курячі мізки рибам.

— Я й не збираюся йти з вами до кінця. На березі я з вами розлучуся, а ти переговори з сестрою твоєї сестри.

— Ти хочеш, щоб він знову пройшов Лабіринт?

— Так.

— Це ризиковано.

— Знаю… Послухай, Корвін. Весь той час, що ми були разом, ти вів себе чесно. Тому я повинен тебе попередити, що якщо з якоїсь випадковості ти насправді не Корвін, ти загинеш. Однак, не думаю. По-моєму, ти не можеш бути ніким іншим. Судячи з того, як ти себе вів, навіть нічого не пам'ятаючи, ти — саме він. Можу посперечатися, що це так. Ризикни, і спробуй пройти те, що ми називаємо Лабіринтом. Всі шанси, що це відновить твою пам'ять. Ну як, ризикнеш?

— Може бути. Але що це за Лабіринт?

— Рембо — примарне місто. Це відображення Амбера під водою, в морі. Все що є в Амбері, відбивається в Рембо, як в дзеркалі. Піддані Льювілли живуть там, як у Амбері. Мене вони ненавидять за деякі з моїх минулих витівок, тому я не буду спускатися туди з тобою, але якщо ти поговориш з ними відверто, і можливо, натякнеш на свою місію, я думаю, вони дозволять тобі пройти Лабіринт Рембо, який хоч і є дзеркальним відображенням нашого, здійснить на тебе те ж дію. Тобто він дасть синові свого батька владу подорожувати у Відображеннях.

— Як це має мені допомогти?

— Це допоможе тобі дізнатися, хто ти насправді.

— Тоді я ризикую.

— Добре. У цьому випадку нам треба продовжувати йти на південь. щоб дійти до сходів, знадобиться кілька днів. Ти підеш з нами, Дейдра?

— Я піду з моїм братом Корвіном.

Я знав, що вона відповість так, і я був радий. Я боявся, але був радий.

Ми йшли всю ніч. Вдало уникли зустрічі з трьома озброєними загонами, а на ранок заснули в печері.

5

Ми йшли дві ночі по сіро-рожевих пісках до величного моря і вийшли до берега на третій ранок, вдало вислизнувши напередодні ввечері від невеликого загону. Але ми боялися вийти на відкритий берег, поки точно не дійдемо до потрібного місця, щоб потім швидко перетнути берег прямо до Фай-елабіонін, сходів, що вели в Рембо.

Вранішнє сонце кидало міріади іскор на пінисті хвилі, і їх танець засліплював очі так, що не було видно поверхні води. На протязі двох днів ми харчувалися одними фруктами, запиваючи їх водою, і я був трохи голодний, але забув про все, побачивши величний спадаючий берег з хаотично розміщеними прогалинами, які були усипані коралами, помаранчевим, рожевим, червоним піском, вкрапленнями черепашок, випадкових дерев'яних уламків і невеликих відполірованих водою камінців. А за берегом було море: воно здіймалося і опадало, м'яко плескаючись, блакитне і пурпурове, і легкий бриз співав свою пісню, як благословення, під фіолетовим небом сходу.

Гора Колвір, що стояла обличчям до зорі, тримаюча на собі Амбер, як мати тримає на руках своє дитя, перебувала в милях двадцяти зліва від нас, на північ, і сонце покривало її золотом, опустивши вуаль з веселки на місто. Рендом подивився в тому напрямку і скрипнув зубами, а потім відвернувся. Не пам'ятаю, по-моєму, я зробив те ж саме.

Дейдра торкнула мене за руку, кивнула і пішла на північ паралельно берегу. Ми побрели слідом. Очевидно, вона побачила якийсь знак, що мета близька.

Ми пройшли приблизно чверть милі, коли нам здалося, що земля тіби здригається у нас під ногами.

— Це стукіт копит! — Прохрипів Рендом.

— Дивіться! — Вигукнула Дейдра.

Голова її була закинута, і вона вказувала вгору.

Над нами ширяв орел.

— Чи довго ще нам іти? — Запитав я.

— До он того кам'яного стовпа, — відповіла вона і приблизно ярдів за сто попереду я побачив кам'яний стовп, футів вісім у висоту, складений з сірих великих каменів, відполірованих часом, поточених вітром, піском і водою, у формі трикутної піраміди.

Стукіт копит чувся все виразніше і тут же пролунав звук ріжка, хоча і не такий, як у Джуліана.

— Біжімо! — Крикнув Рендом, і ми побігли.

Не пробігли ми і двадцяти кроків, як орел знизився. Він намагався напасти на Рендома, але той вихопив меч, і птах кинулася на Дейдру.

Я спробував проткнути його мечем. Полетіло пір'я. Орел злетів вгору і знову спікірував на нас, і на цей раз мій меч наткнувся на щось тверде — мені здалося, що птах упав, але я не був у цьому впевнений, а оглядатися не хотілося. Розмірений стукіт копит лунав уже досить голосно, і ріжок співав у нас за спинами. Ми добігли до кам'яної піраміди і Дейдра повернула до моря.

Я не збирався заперечувати — вона знала, що робила — і побіг за ній, не замислюючись, краєчком ока побачивши за собою вершників.

Вони все ще були досить далеко, але неслися по березі щодуху. Собаки гавкали, ріжки сурмили, а ми з Рендомом неслися як очманілі, і скоро опинилися слідом за нашою сестрою в хвилях прибою.

Ми вже були в воді по пояс, коли Рендом сказав:

— Якщо я залишуся тут, то загину, але якщо піду з вами, то все одно здохну.

— Перше неминуче, — відповів я, — що ж до другого, то там буде видно. Пішли!

Ми рушили вперед. Йшли ми по якійсь кам'янистій поверхні, яка поступово спускалася в море. Я не розумів, як ми будемо дихати, коли вода накриє нас із головою, але Дейдра, здавалося, не хвилювалася, тому і я промовчав.

Але все ж було страшно.

Коли вода піднялася до шиї і стала захльостувати рот, я злякався ще більше. Дейдра все так само спускалася вперед і вниз, я слідував за нею, ззаду йшов Рендом.

Через кожні кілька футів поверхня стрибком віддалялася. Я зрозумів, що ми спускаємося по величезних сходах, назва яких була Фай-елабіонін.

Ще один крок, і вода приховає мене з головою, Дейдри вже не було видно, хвилі покрили її повністю! Так що я набрав повні груди повітря і рушив слідом.

Вниз вели східці, і я йшов по них. Мене трохи дивувало, чому мене не виштовхує нагору, я спокійно продовжував опускатися по сходах, як ніби вони були на повітрі, а не під водою, хоча рухи і були дещо уповільнені. Не хотілося думати, що станеться, коли в грудях скінчиться повітря.

Над головами Рендома і Дейдри булькали бульбашки. Я спробував поспостерігати, що вони роблять, але нічого не вийшло. Груди і в неї, і в нього здіймалися абсолютно природним чином. Коли ми опустилися приблизно футів на десять нижче рівня моря, Рендом, що йшов ліворуч, звернувся до мене, і я почув його голос. Він звучав з таким ефектом, ніби моє вухо притиснуте до раковини у ванній, і кожне слово вдаряло мене в голову. Чути, однак, було досить добре.

— Я думаю, що якщо їм і вдасться змусити коней спуститися сюди, то з собаками цей номер не пройде.

— Як тобі вдається дихати? — Спробував сказати я, і виразно почув свій голос.

— Розслабся, — швидко відповів він. Якщо ти затримав дихання, то випусти повітря і ні про що не турбуйся. Ти будеш дихати зовсім вільно, якщо тільки не зійдеш з цих сходів.

— Як це може бути?

— Якщо доберемося, дізнаєшся. — Його голос ніби задзвенів в холодній зеленій воді.

До цього часу ми спустилися вже футів на двадцять, і я спробував трохи вдихнути.

Нічого особливого не сталося, так що я став дихати. Над головою теж з'явилися бульбашки, але ніяких неприємних відчуттів я при цьому не відчував.

Не відчувалося і зростання тиску, а сходи, по яких ми йшли, я бачив як крізь зеленуватий примарний туман. Вниз, вниз і вниз. Прямо. Нікуди не звертаючи. Попереду засвітилося якесь незрозуміле світло.

— Якщо встигнемо пройти під арку — ми врятовані, — сказала сестра.

— В-ви врятовані, — поправив її Рендом, і я задумався, що він таке натворив, що боїться Рембо, як чорт ладану.

— Якщо вони скачуть на конях, які раніше сюди ніколи не спускалися, — продовжував Рендом, — їм доведеться спішитися і йти пішки. Тоді ми встигнемо.

— А може, вони взагалі припинили переслідування, — відповіла Дейдра.

Ми квапливо йшли вперед. Глибина вже була футів п'ятдесят, стало темно і холодно, але світло попереду посилилося, і ще через десяток кроків я побачив його джерело.

Праворуч від мене піднімалася колона, на її вершині знаходилася якась блискуча куля. Приблизно п'ятнадцятьма ступенями нижче така ж була зліва. За нею знову була куля праворуч і так далі.

Коли ми пішли між колон, вода стала тепліша, а сходи можна було роздивитися: вони були білими, з рожевими і зеленими прожилками, камінь нагадував мармур. Близько п'ятдесяти футів в ширину, і з боків тягнувся широкий поребрик з такого ж каменю.

Мимо пропливали риби. Озирнувшись назад, я не помітив погоні.

Ми увійшли в більш яскраво освітлений простір, але цього разу світло виходило не з кулі на колоні. Вірніше, це мій мозок намагався раціонально пояснити те, чим це було, тому я й вирішив, що на вершині була куля. Насправді ж це було щось схоже на полум'я, яке танцювало над колоною фути на два у висоту, як гігантський смолоскип. Я вирішив пізніше запитати, що це таке, а поки що заощадити — хай вибачать мені цей вираз — дихання, так як спускалися ми дуже швидко.

Коли ми пройшли вже шість колон по цій алеї світла, Рендом сказав:

— За нами женуться.

Я озирнувся і побачив поки ще далекі рухомі фігурки, четверо з них верхи. Це дуже дивне відчуття, коли смієшся під водою і чуєш сам себе.

— Нехай, — я доторкнувся до руків'я меча. — Після того, що ми вже пережили, я відчуваю себе достатньо сильним!

Однак ми прискорили кроки, а вода навколо стала темною, як чорнило. Тільки сходинки були освітлені, з такою шаленою швидкістю бігли ми вниз, і незабаром на віддалі я побачив щось, що нагадувало величезну арку.

Дейдра перестрибувала відразу через дві-три ступені, однак все навколо вже тремтіло від стукоту копит.

Ціла юрба солдатів, що заповнила сходи від поручнів до перил, була ще далеко від нас, але четверо вершників значно наблизилися. Ми бігли з усіх сил, я не випускав меча з рук.

Три, чотири, п'ять. Ми пробігти п'ять колон, перш ніж я озирнувся і побачив вершників футах в п'ятдесяти від нас. Тих, хто спускався пішки, практично не було видно. Грандіозна арка здіймалася попереду футах в двохстах. Величезна, сяюча, з вирізаними на ній тритонами, німфами, русалками і дельфінами. І по іншу її сторону, здавалося, стояли люди.

— Мабуть, їм цікаво, навіщо ми сюди з'явилися, — сказав Рендом.

— Цей інтерес залишиться суто академічним, якщо ми не встигнемо, — відповів я, знову обертаючись. Вершники наблизилися ще футів на десять.

Лезо мого меча блиснуло у відблиску того дивного вогню. Рендом послідував моєму прикладу.

Ще кроків через двадцять вібрація зеленої води від стукоту копит стала настільки сильною, що ми повернулись до арки спиною, щоб нас просто не задавили.

Вони вже наблизилися впритул. Арка знаходилася усього в ста футах позаду, але з таким же успіхом могла бути і за сто миль, якщо тільки не вдасться впоратися з цією четвіркою.

Я пригнувся, коли наїзник, що нісся на мене, змахнув шаблею. Праворуч від нього, трохи позаду, знаходився другий воїн, тому я рушив вліво, ближче до поребрика. Таким чином, при нападі йому заважало власне тіло, адже шаблю він тримав у правій руці.

Я парирував удар і миттєво сам зробив випад. Нападаючи, він далеко відхилився в сідлі, так що вістря мого меча якраз увігналося йому в горло.

Потік крові, як червоний туман, піднявся і завагався в зеленому світлі. Божевільна думка промайнула у мене в голові: якби Ван Гог був тут і побачив це!

Кінь пронісся мимо, і я накинувся на другого вершника ззаду. Він повернувся, щоб парирувати удар, і це йому вдалося. Але та швидкість, з якою він скакав, і сила удару вибили його з сідла. Коли він падав, я ударив його ногою, і він підплив вгору. Я знову зробив випад, поки він висів над моєю головою, і він знову парирував, але на цей раз його винесло за поребрик. Я почув дикий крик, коли він вилітав за край поребрика. Потім він замовк.

Тоді я подивився на Рендома, який убив і коня, і людину, і зараз бився з останнім воїном на щаблях сходів. Я не встиг підійти, як все було скінчено, він убив його і тепер сміявся. Кров здійнялася над трупами, і тепер я згадав, що насправді знав божевільного сумного Ван Гога і, що дійсно було дуже прикро, так це те, що він не міг намалювати цього своїм пензлем.

Піші солдати були вже футах в ста від нас, ми швидко розвернулися і поспішили до арки. Дейдра вже пройшла крізь неї.

Ми побігли, і ми встигли. Поруч з нами заясніло безліч мечів, і нападаючі не витримали і повернули назад. Потім ми прибрали зброю, і Рендом прошепотів: «От тепер мені кінець», і ми вирушили до групи людей, що вийшли захистити нас.

Рендону тут же було наказано здатися в полон і віддати зброю, що він і зробив, знизавши плечима. Потім два охоронці стали по боках від нього, третій — позаду, і ми продовжили спуск.

З усією цією кількістю води, що оточувала мене, я втратив всякий рахунок часу, і не можу сказати, чи йшли ми п'ятнадцять хвилин чи півтори години, поки не дісталися до місця призначення.

Золоті ворота Рембо височіли перед нами. Пройшовши крізь них, ми увійшли в місто.

Все коливалося в зеленому тумані. Нас оточували будівлі, тендітні і в своїй більшості високі, розташовані такими групами і таких кольорів, що мій мозок у пошуках старих спогадів та асоціацій розколювався на частини. Я нічого не згадав і у мене в котрий раз розболілася голова від плутанини обривків того, що раніше я добре знав. Адже колись я ходив цими вулицями, або дуже схожими на них, це-то я згадав.

З тих пір, як у Рендома зажадали меч, він не вимовив жодного слова. Вся ж розмова Дейдри звелася до одного питання: де Льювілла? Їй відповіли, що вона в Рембо.

Я почав розглядати наш ескорт. Це були зеленоокі чоловіки з зеленим же, червоним і чорним волоссям, і лише у одного очі були фіолетовими. Всі вони були одягнені у штани й плащі з водоростей, з кольчугами на грудях і короткими мечами, що стирчали з-за поясів з черепашок. Борід і вусів у них не було. Ніхто не звернувся ні з промовою, ні з яким-небудь питанням, хоча я ловив на собі іноді їх косі погляди. Але меч у мене не відібрали.

У місті нас провели по широкій вулиці, освітленій тим же полум'ям на колонах, що стояли тут куди ближче одна до одної, ніж на сходах, а люди витріщалися на нас через п'ятикутні вікна, і мимо пропливали банькаті риби. Коли ми завернули за ріг, холодна течія обвила нас, як бриз, а ще через кілька кроків з'явилася тепла течія, як лагідний вітерець.

Нас провели до палацу в центрі міста, і я знав цей палац, як моя рука — рукавичку, заткнуту за пояс. Це була точна копія — дзеркальне відображення — палацу в Амбері, тільки затуманена зеленим і трохи незвична через безліч дзеркал, дивним чином вставлених в стіни боком.

У скляній кімнаті на троні сиділа жінка, яку я майже згадав, і волосся її теж було зеленим, хоча і з срібною ниткою в них, очі круглі, як нефритові кільця, а брови розліталися, мов крила чайок. У неї був маленький ротик і маленьке підборіддя, але високі вилиці і дуже свіжі округлі щоки. Обруч білого золота був насунутий на лоб до брів, і алмазне намисто обвивало шию. З нього звисав великий сапфір, що спочивав якраз поміж її чарівних оголених грудей, соски яких теж були блідо-зеленими. На ній були невеликі штанці з морських водоростей, схоплені блакитним з срібним поясом. У правій руці вона тримала скіпетр з рожевого корала, на кожному її пальці було кільце, і камінь кожного з кілець мав свій відтінок блакиті. Коли вона заговорила, то не посміхнулася.

— Що шукаєте ви тут, оголошені в Амбері поза законом? — Запитала вона голосом м'яким, плавним, трохи шиплячим.

Дейдра сказала у відповідь:

— Ми біжимо від гніву принца, який сидить у верхньому місті — Еріка. Якщо говорити відверто, ми хочемо, щоб він упав. Якщо він любимий тут, ми загинули, віддавши себе в руки ворогів. Але я відчуваю, що це не так. Так що ми прийшли просити допомоги, мила Мойра…

— Я не дам вам військ для нападу на Амбер, — відповіла вона — Ви ж знаєте, що весь цей хаос буде одразу відображений і в моєму королівстві.

— Але ми прийшли просити в тебе зовсім не цього, дорога Мойра, — продовжувала Дейдра. — Нам потрібно зовсім небагато, і це не завдасть клопоту ні тобі, ні твоїм підданим.

— Так скажи, навіщо ви тут! Тому що ти знаєш — Еріка не люблять тут майже так само, як це створіння, яке зараз стоїть по твою ліву руку, — тут вона вказала на мого брата, який гордо й зухвало підняв голову, з іронічною посмішкою, відтягуючи куточки губ.

Якщо йому належало розплатитися — якою б не була ціна за те, що він тут накоїв — він збирався зробити це, як справжній принц Амбера, як багато століть тому розплатилися три моїх брати, несподівано згадав я. Він помре, знущаючись над катами, сміючись на все горло, навіть якщо з рота у нього буде вихлюпувати кров, а тіло буде понівечене тортурами, і, вмираючи, він проголосить остаточне прокляття, яке обов'язково здійсниться. У мене теж була ця влада, раптово зрозумів я, і, можливо, за певних обставин мені доведеться нею скористатися.

— Те, про що я прошу, потрібно моєму братові Корвіну, який також брат принцесі Льювіллі, що живе тут разом з тобою. Наскільки я пам'ятаю, він ніколи не давав вам приводу для образ…

— Це вірно. Але чому він сам за себе не попросить?

— Це теж відноситься до нашого прохання, пані. Він не може попросити за себе тому, що не знає, про що просити. У нього майже не залишилося пам'яті в результаті катастрофи, яку йому влаштували в одному з Відображень. Ми прийшли сюди саме для того, щоб відновити його пам'ять, щоб він міг згадати все те, що відбувалося з ним в минулому, щоб він міг протистояти Еріку в Амбері.

— Продовжуй, — сказала жінка на троні, кинувши на мене пильний погляд з-під густих він.

— В одному з куточків твого палацу, — говорила Дейдра, — є кімната, куди заходять лише обрані. У цій кімнаті на підлозі ледь помітними лініями нанесений візерунок того, що ми звемо «Лабіринт». Тільки син або дочка покійного короля Амбера можуть пройти цей лабіринт і залишитися в живих, і тому, хто зробив це, дається влада над відображенням.

Тут Мойра кілька разів моргнула, і я тут же подумав про те, скільки своїх підданих вона відправила в цю кімнату, щоб придбати більшу владу для Рембо.

— Якщо Корвін пройде Лабіринт, — продовжувала сестра, — то, як ми вважаємо, він відновить пам'ять про самого себе, як Принца Амбера. Він не може відправитися в Амбер, щоб зробити це, а тут — єдине місце, де знаходиться такий же Лабіринт, якщо не вважати, звичайно, Тир-на Ніг-х, куди йти, як ти сама розумієш, неможливо.

Мойра подивилася на мою сестру, потім на Рендома, потім перевела погляд на мене.

— А як дивиться на це сам Корвін?

Я вклонився.

— Позитивно, пані моя.

І тоді вона посміхнулася.

— Ну що ж, у такому разі даю тобі свій дозвіл. Однак за межами моєї держави я не можу гарантувати вам ніякої безпеки.

— Ну що ж, ваша величність, — відповіла Дейдра. — Ми не очікуємо іншої допомоги, крім тієї, про яку просили, а вже там ми самі про себе подбаємо.

— Крім Рендома, — відповіла вона, — про якого подбаю я.

— Що ти хочеш цим сказати? — Запитала знову Дейдра, так як Рендом, при таких обставинах, звичайно, не міг говорити сам за себе.

— Ти й сама, природно, пам'ятаєш, як одного разу паршивець Рендом прийшов до мене в гості, як друг, а потім поквапився віддалитися, але разом з моєю дочкою Морганті.

— Я чула, як про це говорили, леді Мойра, але я не впевнена в справедливості і правдивості цих чуток.

— Це правда. І через місяць моя дочка повернулася до мене. вона покінчила з собою через кілька місяців після народження сина Мартіна. Що ти можеш сказати на це, принц Рендом?

— Нічого, — відповів він.

— Коли Мартін став повнолітнім, — продовжувала Мойра, — він вирішив пройти Лабіринт, адже він тієї ж крові, що й принци Амбера, і він єдиний, кому це вдалося. Але з тих пір він зник в одному з Відображень, і я більше не бачила його. Що ти скажеш на це, принц Рендом?

— Нічого, — повторив брат.

— А отже, я повинна піддати тебе покаранню, — продовжувала Мойра. — Ти одружишся на жінці по моєму вибору і залишишся з нею тут рівно рік, а в іншому випадку готуйся розпрощатися з життям. Що ти тепер скажеш, Рендом?

На це Рендом взагалі нічого не відповів, тільки коротко кивнув.

Вона вдарила скіпетром по ручці бірюзового трону.

— Дуже добре. Хай буде так.

Так воно і було.

Потім ми відправилися у відведені нам покої, щоб відпочити з дороги. Досить скоро вона з'явилася на порозі моєї кімнати.

— Салют, Мойра, — сказав я.

— Принц Корвін з Амбера, — проспівала вона, — як часто мріяла я побачити тебе.

— А я — тебе, — збрехав я.

— Твої подвиги — легенда.

— Спасибі, звичайно, але я все одно нічого не пам'ятаю.

— Можу я увійти до тебе?

— Звичайно.

І я зробив крок у бік.

Вона увійшла в чудово обставлену кімнату, яку сама ж для мене і вибирала.

— Коли б ти хотів пройти свій Лабіринт?

— Чим швидше, тим краще.

Вона нахилила голову, обдумуючи мої слова, потім запитала:

— У якому ти був Відображенні?

— Дуже далеко звідси, в місці, яке я навчився любити.

— Як дивно, що принц Амбера зберіг таке відчуття.

— Яке почуття?

— Любові.

— Можливо, я обрав невірне слово.

— Сумніваюся, — відповіла вона. — Тому що балади Корвіна завжди зачіпають живі струни в душі.

— Пані моя добра до мене.

— І права, — додала вона.

— Колись я складу баладу в твою честь, пані.

— А що ти робив, поки жив у Відображенні?

— Наскільки я пам'ятаю, міледі, я був професійним солдатом. Бився за того, хто мені платив. Крім того, я склав слова і музику багатьох популярних пісень.

— І те, і інше здається мені цілком природним.

— Прошу тебе, скажи, що буде з моїм братом Рендомом?

— Він одружиться на дівчині, моїй підданій по імені Віала. Вона сліпа і не має прихильників серед наших.

— І ти впевнена, що їй буде добре?

— Таким чином вона завоює собі досить знатне становище. Незважаючи на те, що через рік він піде і більше не повернеться. Тому що, все таки, що б про нього не говорили, він — принц Амбера.

— Що, якщо вона полюбить його?

— Невже така річ, як любов, існує насправді?

— Я, наприклад, люблю його, як брата.

— У такому разі, вперше в житті син Амбера вимовив такі слова, і я відношу їх лише на рахунок твого поетичного темпераменту.

— Що б це не було, — сказав я, — тим не менше треба бути твердо впевненим, що для дівчини це найкращий вихід з положення.

— Я давно це обдумала, і я переконана у правильності свого рішення. Вона оговтається від удару, якої б сили він не був, а після його відходу стане однією з перших дам мого двору.

— Нехай буде так, — відповів я, відвертаючись, тому що несподівано мене переповнило почуття туги і печалі — за дівчину, звичайно.

— Ти, Принц Корвін, єдиний принц Амбера, якому я надаю підтримку, — сказала вона мені, — може ще Бенедикту. Про нього нічого не відомо вже двадцять два роки, і один Лір знає, де можуть лежати його кістки. Шкода.

— Я цього не знав. У мене в голові все переплуталося. Будь ласка, не звертай на мене уваги. Мені буде бракувати Бенедикта, і не дай бог, щоб він дійсно був мертвий. Він був моїм військовим наставником і навчив володіти всіма видами зброї. Але він не був жорстокий.

— Так само, як і ти, Корвін. — Відповіла вона, беручи мене за руку і притягаючи до себе.

— Ну ні, не так, — відповів я, і сів на ліжко поруч з нею.

Потім вона відмітила:

— У нас ще багато часу до тих пір, поки подадуть обід.

— І пригорнулася до мене м'яким лагідним плечем.

— А коли подадуть їсти?

— Коли я накажу, — відповіла вона, дивлячись мені прямо в очі.

Так що мені нічого не залишалося робити, як притягнути її до себе, намацуючи застібку пояса, яка покривала її м'який живіт. Під поясом було ще м'якше, а волосся її були зелені, як трава.

На цьому ліжку я подарував їй свою баладу, і її губи відповіли мені без слів.

Після того, як ми пообідали — я навчився мистецтву їсти під водою, про яке розповім докладніше пізніше, якщо в цьому виникне необхідність, — ми встали з-за столу, накритого в високому мармуровому залі, декорованому червоно-коричневими сітями і волосіням і пішли назад по довгому коридору, все вниз і вниз, нижче, аж самого дна, по спіральних сходах, які світилися і сяяли в абсолютній темряві, що оточувала нас. Кроків через двадцять мій брат енергійно сказав: — До біса! — Зійшов зі сходів і поплив вниз поруч з нею.

— Так швидше, — пояснила Мойра.

— І нам ще довго йти, — додала Дейдра, яка знала про це, звичайно, ще по Амберу.

Ми зійшли зі східців і попливли вниз крізь темряву, поруч з освітленими сходами.

Пройшло приблизно хвилин десять, перш ніж ми досягли дна, але коли наші ноги торкнулися підлоги, то стояли ми не на землі, і води зовсім не відчувалося. Кілька невеликих факелів в нішах стін висвітлювали наш шлях.

— Чому ця частина океану, будучи відображенням Амбера, тим не менше так несхожа на все, що ми бачили дотепер? — Запитав я.

— Тому що так і повинно бути. — Відповідь Дейдри викликала у мене тільки досаду.

Ми стояли у величезній печері, з якої в усіх напрямках йшли тунелі. По одному з них ми і рушили.

Шлях був довгий, і я знову втратив відчуття часу. Незабаром почалися бічні відгалуження, з дверима чи гратами, які прикривали входи. Біля сьомого по рахунку такого входу ми зупинилися.

Він був закритий важкими дверима з щільної плити, оббитої металом, двері були у два рази вище мого зросту. Дивлячись на ці двері, я пригадав легенди про розміри тритонів. Потім Мойра посміхнулася посмішкою, що призначалася для мене одного, витягла великий ключ із зв'язки на поясі і засунула його в замкову щілину.

Повернути його, проте, у неї не вистачило силоньок. Можливо, цими дверима давно вже ніхто не користувався.

Рендом щось пробурчав, і рука його вхопилася за ключ, недбало відкинувши перед цим руку Мойри в сторону.

Він узявся за ключ правою рукою і повернув. Почулося клацання. Потім він штовхнув двері ногою, і ми побачили середину кімнати.

Вона була розміром з зал, і в ній було викладено те, що називалося Лабіринтом… Чорна підлога блищала, як скло. І Лабіринт світився по підлозі.

Він сяяв, як холодний вогонь, яким і був насправді, тремтів і переливався, і вся кімната, здавалося, змінювала обриси в цьому світлі. Від нього виходило тонке віяння яскравої непереборної сили, створеної одними кривими, хоча біля самого центру було кілька прямих ліній. Він нагадував мені ті фантастично складні, непередавані візерунки, які іноді малюєш, машинально водячи пером по папері, але тільки величезні. Я ніби вгадував слова «початок тут» з іншого його боку. Сам Лабіринт був приблизно ярдів сто в поперечнику і ярдів сто

І я зробив ще один крок.

Крок до мертвих. Вони були всюди навколо мене. Стояв страшний сморід — запах гниючої плоті — і я чув виття побитої до смерті собаки. Важкі клуби чорного диму застеляли небо, і крижаний вітер обдав мене краплями дощу. В горлі пересохло, руки тряслися, голова горіла, як у вогні. Я йшов, спотикаючись, крізь туман спалюючої мене гарячки. Придорожні канави були заповнені помиями, дохлими кішками і випорожненнями. Зі скрипом, брязкаючи дзвіночками, мимо проїхав похоронний віз, обдавши мене брудом і холодною водою. Чи довго я блукав, не знаю. Отямився я від того, що якась жінка схопила мене за руку, і на пальці її я побачив кільце з Головою Смерті. Вона відвела мене до себе в кімнату, але побачила, що у мене зовсім немає грошей, і щось недоладно пробурмотіла. Потім її розфарбоване обличчя спотворив страх, змив посмішку з червоних губ, і вона втекла, а я звалився на її ліжко. Пізніше — не пам'ятаю, через скільки часу — величезний здоровань, напевно, господар повії, увійшов до кімнати, відшмагав мене по щоках і стягнув з ліжка. Я повис, вчепившись за його праву руку. Він напів-виніс, напів-виштовхав мене до дверей. Коли я зрозумів, що він збирається вигнати мене на холод, на вулицю, то стиснув його руку ще сильніше, протестуючи. Я стискав її з усіх останніх сил, що залишилися, невиразно благаючи його про притулок.

Крізь піт і сльози, застилаючі очі, я побачив його спотворене обличчя, і страшний крик вирвався з його міцно стиснутих зубів. У тому місці, де я стискав його руку, кістка була зламана.

Він відштовхнув мене лівою рукою і впав на коліна, плачучи. Я сидів на підлозі, і в голові на хвилину прояснилося.

— Я… залишаюся… тут, — видавив я з труднощами, — поки не одужаю. Забирайся. Якщо ти повернешся, я тебе вб'ю.

— У тебе чума! — Вигукнув він. — Завтра віз приїде за твоїми кістками!

З цими словами він плюнув, насилу піднявся на ноги і, спотикаючись, вийшов геть. Я якимось дивом дістався до дверей і зачинив їх на важкий засув. Потім повернувся в ліжко і заснув.

Якщо за моїми кістками і приїжджали на наступний день, вони не зазнали нічого, крім розчарування. Тому що приблизно годин через десять, в середині ночі, я прокинувся в холодному поті. Померла лихоманка, а не я. Я був дуже слабкий, але при повному розумі.

Я пережив чуму.

Я взяв з шафи чоловічий плащ, і гроші з шухляди столу. Потім вийшов в ніч і пішов до Лондона. Був рік чуми, і я не знаю, куди і навіщо я йшов…

Я не пам'ятав, ким був і що там робив.

Ось так все і почалося.

Я вже досить глибоко проник в Лабіринт, снопи іскор безперервно піднімалися з-під ніг, дістаючи до самих колін. Я більше не знав, в якому напрямку рухаюсь, і де тепер Рендом, Дейдра і Мойра. Крізь мене мчали бурхливі потоки енергії, навіть очні яблука і ті, здавалося, вібрували. Потім прийшло відчуття, ніби щоки прокололи шпильками, а шия промерзла. Я зціпив зуби, щоб вони не стукали.

Моя амнезія — зовсім не результат автокатастрофи. Пам'ять я втратив ще за часів правління Єлизавети 1. Флора, напевно, вирішила, що після аварії до мене не повернулася пам'ять. Вона знала про мій стан. Я раптово був вражений здогадкою, що вона залишилася на цьому відображення — Землі — спеціально, щоб не втрачати мене з очей.

Значить, з кінця шістнадцятого століття.

Цього я поки не міг сказати точно. Але скоро дізнаюсь.

Я швидко зробив ще шість кроків, дійшовши до кінця дуги і вийшов на прямий відрізок шляху.

З кожним кроком по другому відрізку проти мене споруджувався другий бар'єр. Друга вуаль.

Поворот направо. Ще один. І ще.

Я був Принцом Амбера. Це істина. Нас було п'ятнадцять братів, але шестеро з нас вжемертві. У нас вісім сестер, і дві з них теж мертві, а може, й чотири.

Всі ми проводили дуже багато часу, подорожуючи по Відображеннях або перебуваючи в наших власних Всесвітах. Це академічне питання, хоча воно і є одним з основних питань філософії, чи може той, хто володіє владою над Відображеннями, створювати свої власні Всесвіти. Не знаю точно, що говорить з цього приводу філософія, але з практичної точки зору ми це могли.

Після другого повороту виникло відчуття, ніби я йду крізь липкий клей.

Один, два, три, чотири… Я насилу підіймав свої не бажаючі підніматися чоботи, і ледве ставив їх на місце, один за іншим. В голові стукало, а серце билося так, як ніби в будь-яку мить могло розірватися на тисячі шматків.

Амбер!

Йти знову стало легко, коли я згадав Амбер.

Амбер. Саме величне місто, яке коли-небудь існувало або буде існувати. Амбер був завжди і завжди буде, і будь-яке інше місто, де б він не перебував, коли б не існував, буде всього лише Відображенням, однією з тіней Амбера або однієї з його фаз. Амбер, Амбер, Амбер… Я пам'ятаю тебе. Я ніколи тебе не забуду. Я думаю, в глибині душі я і не забував тебе ніколи, за всі ці довгі століття, поки я подорожував по Відображенню Земля, тому що часто ночами сни мої тривожили видіння золотих і зелених піків твоїх веж, твої розлогі тераси. Я пам'ятаю твої широкі вулиці і проспекти золотих, зелених і червоних кольорів. Я пам'ятаю твоє солодке повітря, вежі, палаци, всі чудеса, які в тобі були, є і завжди зостануться. Амбер, безсмертне місто, що дало частку себе всім містам світу, я не можу забути тебе навіть зараз, не можу забути і той день в Лабіринті Рембо, коли я згадав тебе в відображенні Лабіринту, після доброго обіду, на який я накинувся, зголоднілий, після любові з Мойрою — але ніщо не зможе зрівнятися з тим задоволенням і любов'ю, які я отримав, згадавши тебе, і навіть зараз, коли я стою, споглядаючи Двір Хаосу, і розповідаючи цю історію єдиній людині, яка її слухає, з тим, щоб він, можливо, повторив її, якщо захоче, щоб хоч ця розповідь залишилася жити після того, як я помру тут; навіть зараз я згадую тебе з любов'ю, місто, в якому я був народжений, щоб панувати…

Ще десять кроків, і іскриста філігрань вогню виникла переді мною. Я спостерігав за нею, а піт, що струмував з мене, так само швидко змивала вода.

Я був на межі зриву, на такій тонкій грані, що навіть стіни кімнати, здавалося, понеслися безперервним потоком мені назустріч, погрожуючи змити, винести з Лабіринту. Я боровся, пручаючись щосили. Інтуїтивно я зрозумів, що піти з Лабіринту до того, як пройти його весь, означає вірну смерть. Я не насмілювався відірвати погляд від того вогню, який переливався попереду, не насмілювався також озирнутися назад, подивитися, чи багато пройдено і скільки ще залишилося.

Потік видінь ослаб, і прийшли нові спогади, пам'ять про життя принца Амбера…

Ні, я не стану про них розповідати, не просіть. вони мої — жорстокі і розгульні, шляхетні й не дуже… спогади про дитинство у великому палаці Амбера, над яким майорів зелений прапор мого батька Оберона з білим біжучим єдинорогом.

Рендом пройшов через Лабіринт. Навіть Дейдра пройшла його. Значить я, Корвін, пройду його теж, поза всяким сумнівом, який би не був спротив.

Я вийшов з філігранного стовпа вогню і пішов по Великій Кривій. Сили, що формують Всесвіт, впали мені на плечі, стали будувати мене за своєю подобою.

У мене, однак, була перевага перед будь-якою іншою людиною, яка проробила цей шлях. Я знав, що вже один раз пройшов Лабіринт, а отже, можу зробити це і зараз. Це допомагало мені в боротьбі з тим надприродним страхом, який накочувався чорними хмарами, й ішов геть тільки для того, щоб потім нахлинути з подвоєною силою. Я йшов крізь Лабіринт і згадував весь той час, поки ще не провів довгі століття на Відображенні Земля, і інші Відображення, деякі — близькі й дорогі серцю, а одне я любив більше всіх інших. Якщо звичайно, не вважати Амбера.

Я пройшов ще три повороти, пряму і кілька крутих віражів, і знову відчув владу над тим, чого ніколи не втрачав — владу над Відображеннями.

Десять поворотів, після яких голова була як у тумані, короткий віраж, пряма лінія і Остання Вуаль.

Рухатися було боляче. Вода навколо стала крижаною, потім закипіла. Здавалося, вона здавлювала мене з усіх боків. Я боровся, переставляючи ноги одну за одною. Іскри піднялися до талії, потім до грудей, до плечей, зарябіли перед очима. Вони оточили мене з усіх боків, я насилу бачив сам Лабіринт.

Потім — короткий віраж, що закінчився темрявою.

Крок, другий… При останньому кроці виникло відчуття, що крокуєш через бетонну стіну.

Я пройшов.

Потім повільно повернувся і подивився назад, на пройдений шлях. Я не міг дозволити собі розкоші впасти на коліна від втоми. Я був принцом Амбера і клянуся Богом, ніщо не могло змусити мене показати слабкість перед моїми підданими. Ніщо, навіть Лабіринт!

Я весело помахав рукою в напрямку, який визнав правильним. Могли вони мене бачити чи ні — це вже інше питання.

Потім я на секунду задумався.

Тепер я знав ту владу, яку дає Лабіринт. Пройти по ньому назад буде зовсім не важко.

Але до чого турбуватися?

Правда, у мене не було з собою колоди Карт, але сам Лабіринт міг послужити мені таку ж службу…

Вони чекали мене, мої брат і сестра, і Мойра, у якої стегна були, як мармурові колони.

Дейдра сама може про себе подбати, нехай тепер робить, що хоче — адже в кінці-кінців ми врятували їй життя. І я не відчував себе зобов'язаним захищати її від усіляких небезпек день у день.

Рендом застряг в Рембо на рік, якщо у нього, звичайно не вистачить сміливості кинутися в Лабіринт, дістатися до центру і використовувати його силу. Що ж стосується Мойри, то мені було дуже непогано з нею, і можливо колись я відвідаю її ще раз, і все таке. Я закрив очі і нахилив голову. Однак за секунду до цього промайнула якась тінь.

Рендом? Все-таки ризикнув? Як би там не було, він все одно не знав, куди я збираюся попрямувати. Ніхто цього не знав.

Я відкрив очі в центрі такого ж Лабіринту, тільки дзеркального його відображення.

Мені було холодно, я страшенно втомився, але я був в Амбері, в справжній кімнаті, а не в тому її Відображенні, де тільки що знаходився. З Лабіринту я міг переміститися в будь-яке місце Амбера, куди тільки побажаю. Однак, потрапити назад — ось у чому проблема.

Тому я стояв, не рухаючись, і розмірковував.

Якщо Ерік зайняв королівські покої, я знайду його саме там. Або, можливо, в тронному залі. Але тоді мені доведеться добиратися назад до Лабіринту своїми силами, і знову потрапити в його Центр, щоб скористатися його силою.

Я перемістився в одне з потаємних місць палацу, про яке знав. Це була квадратна кімнатка без вікон, світло проникало зверху через вузькі спостережні щілини. Я закрив зсередини єдині висувні двері, змахнув пил з лавки біля стіни, розстелив на ній плащ, і задрімав. Я хотів трохи подрімати. Якщо кому-небудь прийде в голову дістатися до мене зверху, я почую його задовго до того. як він встигне це зробити.

І я заснув.

Прокинувшись, я обтрусив плащ і знову накинув його. Вийшов з кімнати і став спускатися по одних з безлічі сходів, якими так багатий цей палац.

По відмітках на стінах я знав, де знаходиться потрібна мені кімната. На одному з прольотів сходів я зупинився і пошукав отвір в стіні. Виявивши його, подивився всередину кімнати. Нікого. Тоді я відсунув панель стіни в сторону і увійшов.

Мене вразила величезна кількість книг всередині. Присутність книг завжди приводить мене в захват. Я оглянув усі, всунув свій ніс всюди, і врешті-решт попрямував до кришталевої скриньки, в якій лежало те, без чого не могла обійтися наша сімейка — старий наш жарт. У скриньці були ще чотири колоди фамільних карт, і я довго намагався виманити одну з них так, щоб не спрацювала сигналізація — це завадило б мені нею скористатися.

Якщо довго мучитися… Правда, попотіти довелося неабияк. Зате з колодою в руці я знайшов собі крісло зручніше і всівся помізкувати.

Карти були такі ж, як у Флори, але в колоді були всі ми, як під склом і холодні на дотик. Тепер я знав, чому це так.

Я розтасував колоду і розклав всі карти перед собою належним чином. Потім я почав читати їх і побачив, що вони не обіцяли нічого хорошого для всієї нашої родини, після чого знову зібрав їх разом.

Крім однієї.

Карти із зображенням мого брата Блейза.

Склавши інші карти в пачку і прибравши її за пояс, я став дивитися на Блейза.

Приблизно в цей час у замку двері головного входу в бібліотеку заскрипів ключ. Що я міг зробити? Трохи послабивши меч у піхвах я став чекати. При цьому, однак, нагнувшись так, щоб мене прикривав стіл.

Трохи піднявши голову, я побачив, що це всього лише Дік — слуга, який прийшов прибрати приміщення, вибрати недопалки з попільничок, спорожнити корзини для паперів і повитирати з полиць пил.

Так як бути виявленим, немов злодюжка, не личило моєму сану, я випростався.

— Привіт, Дік, — сказав я, піднімаючись на весь зріст. — Пам'ятаєш мене?

Він повернувся, весь збліднувши, застиг на місці і відповів:

— Ну звичайно, Принц. Як я міг забути?

— Думаю, що пройшло стільки часу, що в цьому не було б нічого дивного.

— Ніколи, Принц Корвін.

— Боюся, що я прийшов сюди без офіційного запрошення, та й займаюся своїми пошуками без чийогось відома, — сказав я, — але якщо Еріку це не сподобається, коли ти йому розповіси про нашу зустріч, будь люб'язний, поясни йому, що я всього лише користуюся своїми правами, і що досить скоро він побачить мене особисто.

— Я це зроблю, мілорде, — відповів він, низько кланяючись.

— Іди сюди, сядь поруч на хвилинку, друже Дік, і я скажу тобі дещо ще.

Він слухняно підійшов і сів, і я теж сів поруч з ним.

— Був час, — почав я, звертаючись до цього древнього слуги, — коли вважали, що я зник назавжди і ніколи вже більше не з'явлюся. Але раз вже так вийшло, що я не вмер, а більше того, придбав свою колишню силу, боюся, мені доведеться оскаржувати домагання Еріка на трон. Не те щоб це питання можна було так просто вирішити, тому що він не первонароджений, адже заяви той свої права, не думаю, що Ерік користувався б особливою популярністю. По безлічі інших причин — в більшості своїй особистого характеру — я збираюся протистояти йому. Я ще не вирішив ні як це зроблю, ні по якому праву, але клянуся Богом, що він заслуговує того, щоб з ним боролися! Передай йому це. Якщо він побажає знайти мене, скажи, що я у відображеннях, але не в тих, де був раніше. Він зрозуміє, що я хочу цим сказати. Мене не так легко буде знищити, тому що я прийму не менші заходи обережності, ніж він. І я буду боротися з ним до кінця, в пеклі або раю, поки існує світ, поки один з нас не перестане дихати. Що ти скажеш на це, старина?

Він узяв мою руку і поцілував її.

— Хай живе Принц Корвін, повелитель Амбера, — сказав він, і в очах його стояли сльози.

Потім вхідні двері рипнули і відчинилися навстіж.

Увійшов Ерік.

— Привіт, — сказав я якомога більш байдуже, піднімаючись з місця, — Не чекав побачити тебе так скоро. Як справи в Амбере?

Очі його розширилися від здивування, але в голосі почулися нотки, які зазвичай називають сарказмом, і я не можу підібрати кращого слова.

— З одного боку все йде просто чудово, Корвін. З іншого ж, як з'ясувалося, огидно.

— Шкода. Як же можна це виправити?

— Я знаю спосіб, — сказав він і кинув погляд на Діка, який мовчки віддалився, закривши за собою двері.

Ерік вивільнив меч з піхов.

— Ти бажаєш володіти троном, — сказав він.

— Хіба ми не всі цього бажаємо?

— Напевно, ти правий, — зауважив він, зітхнувши. — Недарма кажуть: «За дурною головою і ногам нема спокою». Я не розумію, чому ми всі так рвемося потрапити в це по суті безглузде становище. Але ти повинен пам'ятати, що я вже переміг тебе двічі, і в останній раз милостиво подарував тобі життя, дозволивши жити в одному з Відображень.

— Велика милість! Ти прекрасно знаєш, що просто залишив мене здихати від чуми. А в перший раз, наскільки я пам'ятаю, все вирішив жереб.

— Значить, треба буде це вирішити між нами двома, Корвін. — Сказав він. — Я твій старший брат, і я краще і сильніше тебе. Якщо ти бажаєш битися зі мною на мечах, то мене це цілком влаштовує. Убий мене, і трон, можливо, буде твоїм. Спробуй. Однак не думаю, щоб тобі це вдалося. І мені хотілося б покінчити з твоїми домаганнями прямо зараз. Нападай. Подивимося, чого ти там навчився, на тому Відображенні, яке називають Землею.

І меч опинився в його руці, а мій — в моїй.

Я обійшов навколо столу.

— Все-таки я ніколи не зустрічав такої самозакоханої людини, як ти. З чого ти взяв, що краще за всіх нас, і більше всіх підходиш на трон?

— З того, що я його зайняв. Спробуй відбери.

І я спробував.

Мій прямий випад в голову він парирував, і мені в свою чергу довелося відбити атаку в область серця, завдаючи ріжучий удар по зап'ястку. Він легко зблокував удар і штовхнув невеликий стілець так, що він опинився між нами.

Я із задоволенням вдарив по стільцю, приблизно в напрямку його пики, але промахнувся, і лезо його меча знову блиснуло перед очима.

Я парирував його атаку, — він мою. Потім, пригнувшись, я зробив випад, був відбитий і тут же насилу відбив його удар.

Я спробував провести одну дуже хитру атаку, якої навчився у Франції. Удар, потім фінт «ін кварті», фінт «ін сиксте», і випад, який закінчується ударом по кисті.

Випад пройшов, і з його руки потекла кров.

— Будь ти проклятий! — Сказав він, відступаючи. — Мені донесли, що Рендом супроводжує тебе.

— Вірно! Багато хто з нас об'єдналися.

Тоді він кинувся на мене, відкинувши назад, і я відчув, що незважаючи на моє мистецтво, він все ж сильніше. Можливо, він був одним з найсильніших фехтувальників, з якими я коли-небудь мав справу. Раптово у мене виникло відчуття, що я не зможу перемогти його. Я почав відбиватися, як божевільний, крок за кроком відступаючи назад по мірі його невблаганного наступу. Обидва ми кілька століть були учнями самих великих майстрів меча. Найбільш великим і неперевершеним з усіх був мій брат Бенедикт, але його не було поруч, щоб допомогти — так чи інакше. Я схопив зі столу якісь дрібниці — перше, що попалося під руку — і кинув у Еріка. Але він швидко пірнув і продовжував наступати так само стрімко, а я став поступово відходити лівіше, роблячи коло, але весь час бачив кінчик його меча біля свого лівого ока. І я був переляканий. Він фехтував блискуче. Якби я не ненавидів його так сильно, то зааплодував би такого мистецтва.

Я продовжував відступати, а страх слідував за мною по п'ятах: страх і свідомість того, що я не можу перемогти його. Коли справа стосувалася меча, він був краще мене. Я вилаявся про себе, але це нічого не змінювало. Я провів ще три хитромудрі атаки і був переможений у кожній з них. Він парирував недбало і змушував мене відступати під градом ударів.

Тільки не зрозумійте мене неправильно. Я фехтую бездоганно. Просто він — краще.

Потім у залі зовні зазвучали якісь дзвінки — спрацювала система сигналізації. Скоро тут будуть найманці Еріка, і якщо він не вб'є мене до того часу, то вони напевно довершать почату ним роботу — а що це буде — стріла арбалета чи може щось інше — це вже не мало значення.

З його правої кисті капала кров. Рука його все ще залишалася твердою, але в мене виникло таке відчуття, що за інших обставин, весь час обороняючись, мені вдалося б вимотати його до такої міри, що поранена рука завадила б йому парирувати одну з моїх атак.

Я вилаявся, цього разу вголос, і він засміявся.

— Ти просто дурень, якщо з'явився сюди, сказав він.

Він не зрозумів, що я зібрався зробити, до тих пір, поки вже не було пізно. (Я спеціально відступав так, щоб двері опинилася за моєю спиною. Це було ризиковано, тому що у мене майже не залишалося простору для відбиття його атак, але це було краще, ніж вірна смерть).

Лівою рукою я примудрився засунути засув. Це були дуже важкі двері, і тепер їм доведеться висадити їх, щоб проникнути в бібліотеку. Це давало мені ще кілька хвилин. І коштувало поранення в плече від удару, який я міг відобразити лише частково, поки замикав засув лівою рукою. Але це було ліве плече, а мені важлива була права рука з мечем.

Я посміхнувся, щоб показати йому, наскільки впевнений у собі.

— Можливо, це т и вчинив дурницю, увійшовши СЮДИ, — сказав я. — Так що, хто з нас дурень, це ще бабуся надвоє сказала. От бачиш, ти вже фехтуеш повільніше.

І тут я спробував провести шалену по швидкості атаку.

Він відпарирував, але відступив при цьому на два кроки.

— Ця рана тебе доконає, — додав я. — Рука твоя слабшає. Невже ти не відчуваєш, що в ній майже не залишилося сили…

— Заткнися!

І я зрозумів, що нарешті зачепив його. Це трохи збільшило мої шанси, і став наступати з усіх сил, на які тільки був здатний, одночасно розуміючи, що мені не витримати довго такої вбивчої швидкості.

Але Ерік цього не розумів. Я насадив в ньому паростки страху, і він ганебно відступав перед моєю скаженою атакою.

У двері забили, але про це я міг не турбуватися — по крайній мірі на перших порах.

— Я вб'ю тебе, Ерік. Я став куди жорстокіший, ніж був, братику, так що приготуйся до смерті.

Тоді я побачив, як страх прокинувся в його очах, потім відбився і на обличчі, і манера його фехтування відповідним чином змінилася. Тепер він тільки захищався і відступав. Я знав, що мій блеф вдався, тому що він завжди фехтував краще мене. Але що, якщо з його боку це теж було тільки психологічним трюком? Що, якщо я просто переконав сам себе в те, що я слабший, тому що Ерік вселив мені це? Що, якщо я весь час обманював сам себе?

Можливо, я фехтував анітрохи не гірше його. З дивним почуттям впевненості, що з'явилася в мені, я зробив ту ж атаку, що і раніше. І знову мені вдалося поранити його в ту ж руку.

— Ось це вже зовсім бездарно, Ерік. Два рази попастися на одну і ту ж атаку.

Він, відступаючи, зайшов за широке крісло і деякий час ми билися прямо через нього.

Стукати в двері перестали, і голоси, які кричали, намагаючись дізнатися, в чому справа, замовкли.

— Вони пішли за сокирами, — пихкаючи, сказав Ерік. — Ти й озирнутися не встигнеш, як вони будуть тут.

Я не переставав посміхатися. Посміхаючись, я відповів йому:

— І все ж цієї займе кілька хвилин. Мені — цілком достатньо, щоб покінчити з нашою справою. Ти обороняєшся з великими труднощами, а з руки кров прямо так і б'є — подивися-но на неї!

— Заткнися!

— До того часу, як вони висадять двері, тут буде тільки один принц, і ним будеш не ти!

Тоді лівою рукою він змахнув із полиці цілий ряд книжок, і вони полетіли в мене, стукаючи об підлогу і шелестячи сторінками.

Однак він не скористався цією прекрасною можливістю для атаки. Він кинувся через усю кімнату і підібрав невеликий стілець, який притиснув до себе лівою рукою.

Потім він забився в кут і витягнув стілець і меч попереду себе.

— Підходь! — Вигукнув він. — Спробуй-но дістати мене зараз!

— Ти злякався, — сказав я.

Він розреготався.

— Питання суто академічне! Ти не встигнеш вбити мене, тому що у тебе не вистачить часу: скоро двері звалиться. А тоді твоя пісенька закінчена.

Я швидко пішов до протилежної стіни кімнати. Лівою рукою відкривши висувні двері, через які увійшов, я сказав:

— Гаразд. Схоже, що ти не помреш, принаймні зараз. Тобі пощастило. Але в наступну нашу зустріч тобі вже нікому буде допомогти.

Він плюнув в мою сторону і вилаяв мене нашими традиційними брудними лайками, навіть опустив стілець, щоб зробити рукою ще більш брудний жест, в той час як я відсував двері і замикав її за собою.

Пролунав тупий удар, і вісім дюймів сталі пробили панель дверей. Ризиковано, а раптом я несподівано повернуся? Але він знав, що я цього не зроблю, бо двері в бібліотеку загрожували звалитися кожної секунди.

До тої кімнати, в якій я спав, я спускався так швидко, як тільки міг. Спускаючись, я дякував своїй зрослій майстерності фехтувальника. Спочатку я був пригнічений людиною, яка завжди виходила переможцем з сутичок зі мною. Тепер же я задумався. Можливо ті століття, які я провів на Землі, не пропали даром? Можливо, я дійсно став вправнішим за той час. Тепер я відчував, що я принаймні рівня Еріку на мечах. Це приємно. Якщо ми зустрінемося знову, а я був впевнений, що така зустріч не за горами, і нам ніхто не заважатиме, хто знає? Шанси у нас рівні. Сьогоднішній поєдинок налякав його. У цьому я був впевнений. Можливо це трохи сповільнить його атаки, викличе у нього невпевненість, так необхідну мені при нашій наступній зустрічі.

З останнього прольоту я просто зістрибнув — там було ще сходинок п'ятнадцять — трохи підігнувши коліна. Я був на п'ять хвилин попереду погоні, які ввійшли в відому приказку, але був впевнений, що зможу скористатися цим.

Тому що за поясом у мене була колода Карт.

Я знову дістав карту із зображенням Блейза і пильно подивився на неї. Плече боліло, але я забув про рану, коли холод поступово охопив мене.

Були два способи піти з Амбера відразу в Відображення…

Одним з них був Лабіринт, але ним дуже рідко користувалися для цієї мети.

Іншим способом була червова масть, якщо звичайно, ти не боявся довіритися братові.

Я думав про Блейза. Йому я майже вірив. Він був моїм братом, але в нього були неприємності, і він не відмовився б від моєї допомоги.

Я втупився на фігуру на карті, одягнену у все червоне і помаранчеве, з мечем у правій руці і келихом вина в лівій. Сам диявол танцював у його блакитних очах, борода блищала, а малюнок на мечі повторював собою одну з частин Лабіринту. Кільця на пальцях виблискували. Здавалося, він заворушився.

Контакт я відчув як порив крижаного вітру.

Тепер фігура на карті, здавалося, стала натуральної величини і змінила становище на те, в якому знаходилася в даний момент. Очі ще не бачили мене, але губи вже ворушилися.

— Хто це? — Я виразно почув слова.

— Корвін — відповів я, і він простягнув уперед ліву руку, в якій цього разу не було кубка.

— Тоді йди до мене, якщо хочеш.

Я теж простягнув руку, і пальці наші стиснулися. Я зробив крок. Я все ще тримав у руці карту, але ми з Блейзом вже стояли поруч на скелі, і ліворуч від нас була прірва, праворуч височів замок. Небо над головами було кольору полум'я.

— Привіт, Блейз, — сказав я, засовуючи карту за пояс до решти в колоді. — Дякую за допомогу.

Тільки тепер я відчув слабість і зрозумів, що кров ще тече з лівого плеча.

— Ти поранений! — Сказав він, обнявши мене за плечі, і я збирався було кивнути головою, погоджуючись, але не встиг. Замість цього я втратив свідомість.

Пізно вночі, зручно розтягнувшись на величезному шкіряному кріслі в фортеці, я потягував віскі. Ми палили, передавали пляшку один одному і розмовляли.

— Значить, ти справді побував у самому Амбері?

— Ось саме.

— І поранив Еріка в поєдинку?

— Так.

— Чорт! Я б вважав за краще, щоб ти вбив його!

Тут він запнувся.

— Хоча, можливо, і ні. Адже тоді трон захопив би ти. Проти Еріка у мене шансів все ж більше, ніж проти тебе. Хоча не знаю. Які твої плани?

Я вирішив бути з ним гранично чесним.

— Всі ми претендуємо на трон, — сказав я, — тому нам немає причин брехати один одному. Я не збираюся вбивати тебе заради цього — занадто вже нерозумно — але з іншого боку, я не збираюся відмовлятися від своїх шансів тільки тому, що ти такий привітний господар. Рендом теж не відмовився б взяти участь у цій грі, але з ним можна не рахуватися. Про Бенедикта давно ніхто нічого не чув. Жерар і Каїн, здається воліють підтримувати Еріка, ніж претендувати на трон самі. Та й Джуліан теж. Виходить, залишаються Бранд і наші сестри. Де зараз Бранд, і чим займається, я поняття не маю, але я знаю, що Дейдра абсолютно безпорадна, хіба що тільки їй вдасться разом з Льювіллою отримати допомогу в Рембо, а Флора віддана Еріку. Не знаю, правда, що замишляє Фіона.

— Так що залишаємося ми з тобою, — підбив підсумок Блейз, знову наповнюючи чарки. — Так, ти правий. Я не знаю, що замишляє кожен з нас, але по-моєму, якщо порівняти моє і твоє становище, то я зараз сильніше. Ти мудро поступив, що прийшов до мене. Надай мені допомогу і я дам тобі регентство.

— Бог благословить тебе за доброту. Там видно буде.

Ми пригубили по ковточку.

— Що ще можна зробити? — Запитав він, і я зрозумів, що це дуже важливе питання.

— Для облоги Амбера я можу набрати ціле військо.

— У якому Відображенні знаходиться це твоє воїнство?

— А ось це вже, без сумніву, стосується тільки мене одного. — Відповів я. — Але з тобою я битися не буду. Коли мова йде про корону, то я волію бачити на троні тебе, мене, Жерара або Бенедикта — якщо він все ще живий.

— І звичайно, перевагу ти віддаєш собі.

— Звичайно.

— Тоді ми розуміємо один одного. А отже, на цьому етапі можемо працювати разом.

— Я теж так думаю, — погодився я, інакше з якого дива я добровільно віддався тобі в руки?

Він посміхнувся крізь густу бороду.

— Тобі була потрібна хоч якась допомога, а я був найменшим злом з всіх інших.

— Це вірно.

— Як би я хотів, щоб тут був Бенедикт. І щоб Жерар не переметнувся.

— Бажання, бажання. Бажай одного, роби інше, і подивися, що з цього вийде. тоді ти в будь-якому випадку не програєш.

— Добре сказано, — відповів він.

Деякий час ми мовчки курили.

— Наскільки я можу довіряти тобі? запитав він.

— Рівно настільки, наскільки я тобі.

— Тоді давай укладемо договір. Чесно кажучи, я вже багато років вважав тебе мертвим. Я не міг передбачити, що ти з'явишся в найкритичніший момент і заявиш про свої права. Але ти тут, так що тепер говорити немає про що. Будемо союзниками — об'єднаємо наші сили і обложимо Амбер. Той з нас, хто виживе, займе місце нагорі. Якщо ми вживаємо обидва — то якого біса! — врешті-решт ми можемо битися на дуелі.

Я обміркував його слова. Вони звучали, як найпорядніший договір, який мені коли-небудь пропонували.

Тому я відповів:

— Ну добре, ранок вечора мудріший. Я дам відповідь завтра вранці. Годиться?

— Іде.

Ми допили наш віскі і вдарилися в спогади. Плече трохи гуло, але віскі допомогло, легше було і від мазі, яку наклав на рану Блейз. Через деякий час ми зовсім розм'якли.

Це здається досить дивним, я думаю, мати стільки рідних і ніяких родинних почуттів, тому що життя обумовило кожному з нас свій шлях. Боже! Ніч скінчилася перш, ніж ми наговорилися до втомилися. Тоді, грюкнувши мене по здоровому плечу, він сказав, що трохи втомився, і що сніданок слуга подасть мені в ліжко. Я кивнув, ми обнялися і він пішов до себе.

Потім я підійшов до вікна, і з тієї величезної висоти, на якій ми знаходилися, подивився вниз, в прірву.

Багаття табору, розташованого внизу, блищали як зірки. Їх були тисячі. Я бачив, що Блейз зібрав велике військо, могутню силу, і я позаздрив йому. Але з іншого боку, це було добре. Якщо хто-небудь і міг перемогти Еріка, то швидше за все це був Блейз. Також він не був би таким вже й поганим монархом, просто я волів бачити на цьому місці себе.

Я все продовжував стояти біля вікна, і побачив рух дивних тіней між багаттями табору. Тоді я задумався, що ж це насправді була за армія.

Якою б вона не була, у мене і цього не було.

Я повернувся до столу і налив собі останню чарку.

Однак перш ніж випити, я запалив світильник. При його світлі я витягнув колоду вкрадених мною карт.

Я розклав їх перед собою і зупинився на тій, де був зображений Ерік. Я поклав її на центр столу і прибрав колоду.

Через деякий час картинка ожила, я побачив Еріка в нічний сорочці і почув сонний голос:

— Хто це?

Рука його була перев'язана.

— Я, Корвін. Як поживаєш?

Тоді він вилаявся, а я засміявся. Це була небезпечна гра, і, можливо, не випий я стільки віскі, я не затіяв би її, але справа була зроблена.

— Мені просто захотілося тобі сказати, що у мене все в порядку. Хотілося ще нагадати тобі нашу сімейну приказку про перекладання з хворої голови на здорову. Хоча твою голову тобі довго не носити. Так що привіт, братику! Той день, коли я знову увійду у Амбер, буде днем твоєї смерті! Просто мені захотілося зараз тобі про це сказати — адже цей день не за горами.

— Приходь, — відповів він. — Тільки на цей раз я тебе не пошкодую.

Очі його були прямо переді мною.

Я зробив йому ніс і закрив карту долонею. Це створило такий же ефект, як і повішена телефонна трубка, і я засунув Еріка до інших карт.

Однак, засинаючи, я подумав про військо Блейза там, внизу, і про те, як буде захищатися Ерік.

Йому буде нелегко.

6

Це місце називалося Авернус, і набране військо складалося не зовсім з людей. Я уважно оглянув їх на наступний ранок, йдучи слідом за Блейзом, який здійснював обхід.

Кожен з воїнів був семи футів зросту, з дуже червоною безволосою шкірою, котячими очима і Шестипалими руками і ногами. Їх сіро-блакитна форма була настільки легкою, що нагадувала шовк, хоча була виткана явно з іншого матеріалу. На поясі у кожного висіли дві короткі шаблі. Вуха у них були загострені, а пальці закінчувалися кігтями.

Клімат тут був теплий, кольори приємні для очей, і всі тут думали що ми — боги.

Блейз знайшов таке місце, де релігія говорила про братів-богів, схожих на нас, які воюють один з одним. Неминуче в їх міфології злий брат захоплював владу і намагався пригнічувати хороших молодших. І звичайно серед них побутувала легенда про Апокаліпсис, згідно якої самі вони будуть покликані битися на стороні добрих братів.

Моя рука була на чорній перев'язі, я оглядав військо і розмірковував про те, що скоро вони загинуть.

Перед одним воїном я зупинився і окинув його поглядом.

— Чи знаєш ти, хто такий Ерік?

— Князь Тьми.

Я заохочувально кивнув:

— Молодець!

Потім пішов далі.

Прогримів гарматний салют на честь мене і Блейза.

— Яка чисельність твоєї армії? запитав я.

— Приблизно п'ятдесят тисяч.

— Вітаю тебе, що йде на смерть, — перефразував я. — Ти не тільки не зможеш завоювати Амбер зі своїми п'ятдесятьма тисячами, тобі не вдасться довести їх навіть до підніжжя Колвіра. Смішно навіть думати виставити цих нещасних з їх іграшковими шаблями й гарматами проти безсмертного міста.

— Знаю. Але це ще не все, що у мене є.

— Та скоріше можна вважати, що цього в тебе просто немає.

— А що ти скажеш про три флотилії, приблизно в половину сил Каїна і Жерара, разом узятих?

Це було вже серйозно.

— Все ще недостатньо, — сказав я. Можна сказати, що це тільки початок.

— Знаю. Я набираю сили.

— І чим швидше ти це зробиш, тим краще. Ерік буде відсиджуватися в Амбері і знищувати наші війська, коли ми будемо йти по Відображеннях. Коли залишки армій дійдуть до підніжжя Колвіра, там теж загине безліч людей. Потім треба буде піднятися до самого Амбера. Як ти думаєш, скільки сотень наших воїнів залишиться в живих, коли ми досягнемо міста? Залишки наших сил можна буде знищити в п'ять хвилин, причому без усяких зусиль з боку Еріка. Якщо це все, що в тебе є, брат Блейз, то мені поступово перестає подобатися твій задум.

— Ерік оголосив свою коронацію через три місяці, сказав він. — До цього часу я зможу щонайменше потроїти свої сили. Напевно, мені вдасться зібрати чверть мільйона воїнів з Відображень, щоб кинути їх у бій проти Амбера. Існують інші світи, схожі на цей, і я наберу такі сили святих хрестоносців, які ще ніколи не облягали Амбер.

— А у Еріка буде рівно стільки ж часу, щоб посилити свій захист. Не знаю, Блейз, не знаю… Це майже самогубство. Я не знав справжнього стану речей, коли прийшов сюди…

— А що є в тебе? — Запитав він. Нічого! Ходили чутки, що колись ти командував чудовим військом. Де воно?

Я відвернувся.

— Їх більше немає в живих, — сказав я. — Я впевнений.

— Може, тобі вдасться знайти Відображення того Відображення?

— Не хочу навіть намагатися. Пробач.

— Тоді яку ж ти можеш принести мені користь?

— Я піду, — сказав я, — якщо гарматне м'ясо — все, що ти від мене хотів.

— Почекай! — Вигукнув він. — Я сказав не подумавши. Навіть якщо у тебе нічого немає, мені не обійтися без твоїх порад. Будь ласка, залишся зі мною. Я навіть вибачусь, якщо хочеш.

— Це необов'язково, — відповів я, знаючи, що значить для принца Амбера просити вибачення. — Я залишуся. Я думаю, мені вдасться допомогти тобі.

— Чудово!

І він дружньо плеснув мене по здоровому плечу.

— І я дістану тобі військо — можеш не турбуватися.

Військо я йому дав.

Серед багатьох Відображень, які я пройшов, виявилася раса волохатих істот, з кігтями і іклами, які були більш-менш схожі на людей, але з інтелектом тупоголового вчителя початкових класів — прошу вибачення, хлопчики — я хочу сказати, що вони були віддані, чесні, і їх дуже легко було обдурити таким негідникам, якими були ми з Блейзом. Відчував я себе при цьому щонайменше незатишно.

Приблизно сто тисяч цих створінь буквально молилися на нас, аж до того, що цілували наші руки.

На Блейза це справило враження, і він заткнувся. Приблизно через тиждень моє плече відновилося. Через два місяці у нас було більше чверті мільйона солдатів.

— Корвін, Корвін! Ти все ще колишній Корвін! — Сказав він, і ми випили з цього приводу.

Але відчував я себе трохи дивно. Майже всім нашим солдатам була уготована смерть. І відповідальний за неї буду я. Я відчував деяке каяття, хоча чудово розумів різницю між відображенням і дійсністю. Проте кожна смерть тут буде справжньою смертю — це я теж знав.

Багато ночей я розкладав карти. Тут були і ті, яких не було у Флори: на одній з них був малюнок самого Амбера, і я знав, що з його допомогою я можу в будь-який момент проникнути в місто. На інших були наші загиблі брати. А на одній з них був Батько, і я швидко прибрав її назад у колоду. Він пропав без вісті.

Я довгий час вдивлявся в кожне обличчя, намагаючись збагнути, чого можна домогтися від них. Кілька разів я гадав на картах, і кожен раз випадало одне і те ж.

Його ім'я було Каїн.

Він одягнений у все зелене і чорне, У темному трикутному капелюсі з зеленим плюмажем з пір'ям, що звисало назад. За пояс заткнутий кинджал зі смарагдом в рукояті. Брюнет.

— Каїн, — покликав я.

— Хто? — Запитав він.

— Корвін.

— Корвін?! Це що, жарт?

— Ні.

— Чого ти хочеш?

— А що ти можеш запропонувати?

— Ти знаєш.

В очах його щось промайнуло, коли він подивився на мене, але я дивився на його руку поруч з кинджалом.

— Де ти?

— З Блейзом.

— Ходили чутки, що ти недавно побував у Амбері, і я багато думав, дивлячись на перев'язану руку Еріка.

— Ти хочеш знати, навіщо я тебе викликав, — сказав я. — Відповідь проста. Назви свою ціну.

— Що ти маєш на увазі?

— Послухай, давай говорити відверто, принаймні зараз. Як ти думаєш, ми з Блейзом зможемо перемогти Еріка?

— Ні. Саме тому я з ним. І я не продам свою армаду, якщо ти зв'язався зі мною через це — адже вірно?

Я посміхнувся.

— Хитромудрий брат, — відповів я. — Ну що ж, мені було дуже приємно поговорити з тобою. Може, побачимось у Амбері.

Я став піднімати руку, і він квапливо вигукнув:

— Почекай!

— Навіщо?

— Я ж навіть не знаю, що ти можеш запропонувати.

— Ні, знаєш, — відповів я. — Ти здогадався і дав мені зрозуміти, що тебе це не цікавить.

— Я цього не казав. Просто я знаю, хто зараз сильніший.

— Ти хочеш сказати — при владі.

— Нехай так. Що ти можеш запропонувати натомість?

Ми розмовляли приблизно годину, після чого північні морські шляхи були відкриті для мене і флотів Блейза, які отримають підкріплення, увійшовши туди.

— Якщо ти програєш, троє в Амбері позбудуться голів, — сказав він.

— Але ж ти так не думаєш, правда?

— Ні. Я думаю, що скоро на троні опинишся або ти, або Блейз. Мене влаштує служба переможцю. Регентство мені теж не завадить. Хоча мені все ще хочеться виторгувати у тебе голову Рендома, як частину нашого договору.

— Не піде, — сказав я. — Або ми домовилися, або ні.

— Домовилися.

Жерара я залишу на наступний день. Каїн мене остаточно вимотав.

Я повалився на ліжко і заснув.

Жерар, дізнавшись, як йдуть справи, погодився нас не чіпати. Можливо тому, що попросив його про це саме я, так як досі він вважав Еріка меншим з існуючих зол.

Я швидко домовився з ним, пообіцявши все, що він просив, благо нічиїх голів йому не було потрібно.

Потім я знову провів огляд військам і розповів їм про Амбер. Дивним чином вони швидко здружилися — червоношкірі здоровані й волохаті чоловічки з кігтями і іклами.

Це було сумно, і це було правдою.

Ми були їх богами, і більше тут не було про що говорити.

Я бачив велику флотилію, що пливла по хвилях великого океану кольору крові. Я задумався. У тих Відображеннях, через які нам належало проплисти, багато з них загинуть.

Я подумав про військо з Авернуса і моїх рекрутів з Відображення, яке вони називали Парником. Їм належало пройти до теперішнього світу і в Амбер.

З перемішаної колоди я взяв карту Бенедикта. Довго намагався розшукати його, але не відчув нічого, крім холоду.

Потім я взяв Бранда. І знову довгий могильний холод.

Раптом пролунав крик. Навіть скоріше не крик, а зойк, що роздирав душу.

— Допоможи мені! — Кричав голос.

— Як?

— Хто це? — Запитав він, і я побачив, як тіло його забилося в судомах.

— Корвін.

— Забери мене звідси, брат Корвін! Все, що не попросиш! Я тобі віддам натомість все!

— Але де ти?

— Я…

І в моєму мозку виникли якісь дивні туманні картини, які він відмовився прийняти, і ще один крик, як в передсмертній агонії, а потім настала тиша.

Поверхня карти знову похолола.

Я весь тремтів. Не знаю, від чого.

Я закурив і підійшов до вікна, дивлячись у ніч, залишивши карти розкиданими по столу в тій кімнаті замку, яку мені відвели.

Туманна імла затягла далекі зірки. Жодного знайомого сузір'я. швидко зійшов маленький блакитний місяць. Ніч принесла несподіваний мерзлякуватий холод, і я щільніше загорнувся в плащ. Згадалася страшна зима невдалої російської кампанії. Боги! Я тоді мало не замерз до смерті! І до чого все це призвело?

Ну звичайно, до трону Амбера.

Тому що тільки це було достатньою платою за всі минулі прикрощі та нещастя.

Але що з Брандом? Де він? І хто придумав для нього такі тортури?

Відповідей у мене не було.

Я напружено думав, дивлячись на швидке переміщення блакитного небесного диска. Невже я чогось не врахував, пустившись в цю авантюру, невже переглянув якусь важливу деталь?

Немає відповіді.

Я знову сів за стіл поряд з невеликою чаркою віскі. Перебравши всю колоду, знайшов карту Батька.

Оберон, Правитель Амбера, стояв переді мною в зелено-золотих шатах. Високий, широкоплечий, з густою чорною бородою і волоссям, в якому вже проглядалися срібні нитки. З зеленими кільцями в золотих оправах і таким же зеленуватим мечем. Колись мені здавалося що ніщо не може змістити безсмертного короля з трону Амбера. Що сталося? Я все ще не знав цього? Він зник. Як батько зустрів свій кінець?

Я втупився на карту і сконцентрувався.

Нічого… Ні… Нічого…

Що це?

Так, щось є…

Я відчув відповідь, навіть швидше зустрічний рух, майже непомітний, фігура на карті трохи змінила позу і зіщулилася до тіні тієї людини, яка колись була моїм батьком.

— Батьку?!

Тиша.

— Батьку!

— Так…

Голос слабкий і далекий, як шум у морській раковині, ледь чутний шелест.

— Де ти? Що трапилося?

— Я…

Довге мовчання.

— Це Корвін, твій син. Що такого сталося в Амбері, що ти пішов?

— Скінчилося мій час. — Голос зазвучав ще далі, ще більш приглушено.

— Ти хочеш сказати, що відрікся від престолу? Братики нічого мені не говорили, я не так довіряю їм, щоб питати. Зараз Ерік захопив місто, а Джуліан сторожить Арденський ліс. Каїн і Жерар патрулюють море. Блейз оголосив війну їм усім, і я з Блейзом. Скажи, чого ти хочеш, батьку?

— Ти єдиний з усіх, хто… хто спитав, — видихнув він. — Так…

— Що «так»?

— Так, боріться проти них.

— А ти? Чим я можу допомогти тобі?

— Мені… вже не можна допомогти. Зійди на трон…

— Я? Або разом з Блейзом?

— Ти!

— Так?

— Я даю тобі своє благословення… Займи трон… І поспішай… з цим!

— Але чому, батьку!

— У мене не вистачає дихання… Займи трон!

І якось одразу він теж зник.

Значить, батько був живий. От так штука. Що ж тепер робити?

Я сьорбав віскі і думав.

Однак, головне те, що він живий. І він був Королем Амбера.

Чому він пішов, куди? Навіщо, за чим, і все таке інше.

Хто знає? Тільки не я. А значить, більше нема про що говорити.

Однак… Я ніяк не міг збагнути, що до чого.

У нас з Батьком ніколи не було особливо теплих відносин. Правда, я не ненавидів його, як Рендом або деякі інші. Але так само вірно і те, що у мене не було особливих причин любити його. Це був великий могутній король, і він сидів на троні. Ось і все. У ньому була майже вся історія Амбера, якою ми її знали, а історія Амбера простягається назад на стільки тисячоріч, що їм давно втратили лік. От і вся розповідь.

Тому я допив своє віскі і пішов спати.

На наступний ранок я був присутній на військовій раді генерального штабу Блейза. У нього було чотири адмірали, кожен командував приблизно чвертю флоту, і цілий оберемок армійських офіцерів. Всього були присутні близько тридцяти високих чинів, великих і блискучих або маленьких волохатих.

Засідання тривало близько трьох годин, потім зробили перерву, щоб перекусити. Було вирішено виступити через три дні. Так як відкрити шлях до Амбера міг тільки один із нас — людина королівської крові — то мені належало зайняти місце на флагмані, а Блейзу — провести війська крізь Відображення.

Мене це турбувало, і я запитав, що б став він робити, якби я не з'явився зовсім і не запропонував йому свою допомогу. У відповідь я почув дві речі: по-перше, йому тоді довелося б зробити все одному, тобто спочатку провести флот і залишити його на великій відстані від берега, потім повернутися на єдиному кораблі в Авернус і вивести солдатів в заздалегідь призначене місце зустрічі; а по-друге, що весь цей час він шукав серед Відображень одного зі своїх братів, який погодився б йому допомогти.

Другий його план видався мені не зовсім реальним, хоча в принципі і мігбути здійсненим. Що ж стосується першого, то у нього просто нічого б не вийшло, тому що флот знаходився б занадто далеко в морі, щоб побачити будь-які сигнали з суші, а прийти в точно встановлене місце та ще до призначеного часу — враховуючи не тільки перешкоди на шляху, але й ті непередбачені обставини, коли мова йде про таку величезну армію — було практично просто неможливо.

Але я завжди вважав Блейза блискучим стратегом, і коли він розклав переді мною карти Амбера і його передмість, які намалював сам, і пояснив мені ту тактику, якої збирався дотримуватися, я побачив справжнього принца Амбера, майже бездоганного в своєму амплуа.

Єдина неприємність полягала в тому, що виступали ми теж проти принца, та ще того, який в даний час займав куди більш вигідну позицію. Я був стривожений, але з наближенням коронації прямий напад залишався єдиним виходом, і я вирішив не роздумуючи йти по обраному шляху. Якщо ми програємо, наша пісенька закінчена, але тільки у Блейза була армія, яка могла протистояти Еріку, і у нього були хоч якісь плани, на відміну від мене.

Я проходив по землях Авернуса, дивлячись на його долини, покриті ніжним туманом, на прірви і димлячі кратери вулканів, його яскраве-яскраве сонце на абсолютно божевільному небі; я думав про його холодні, від яких тіло пробирала дрож, ночі і дуже жаркі дні, про розсипи скель і темний пісок, про великі пурпурового кольору рослини, схожі на величезні кактуси; а опівдні другого дня, стоячи на скелі, що височіла над морем, під шапкою хмар кольору кіноварі, я вирішив про себе, що мені подобається це місце, і що якщо сини його загинуть в смертному бою за богів, я зроблю його безсмертним у пісні.

Намагаючись не піддаватися страхам і сумнівам, я зійшов на флагман флотилії і прийняв командування. Я ввів кораблі в шторм, і ми вийшли з нього значно ближче до місця нашого призначення. Я провів ескадру між водяних смерчів, і мені все вдалося. Потім ми перепливли кам'яну мілину, і води стали темнішими. Колір їх став наближатися до кольрору амберського моря. Так що я все ще знав, як це робиться. Я міг впливати на нашу долю в просторі і в часі. Я міг привести армію додому. Тобто до мене додому.

Я провів кораблі повз дивні острови, де каркали зелені птиці, а зелені мавпи висіли на деревах як фрукти, розгойдуючись, верещачи і кидаючи в море каменями, в нас, без усякого сумніву.

Я повів кораблі далеко в море, а потім назад до берега.

Блейз тим часом робив марш-кидок по рівнинних світах. Шостим почуттям я знав, що він проведе війська, які б перешкоди не ставив йому на шляху Ерік. Я тримав з ним зв'язок за допомогою карт і знав про всі битви, в яких він вже брав участь. Так, наприклад, він втратив близько десяти тисяч убитими на рівнинах в битві з кентаврами, п'ять тисяч при страшному землетрусі, п'ятнадцять при раптовій епідемії чуми, дев'ятнадцять тисяч загинуло або пропало без вісті в джунглях, у Відображенні, якого я не знав, коли напалм падав на них з якихось предметів, що дзижчали і проносилися над головами, шість тисяч дезертирували в тому відображенні, яке виглядало як обіцяний їм рай, доля п'ятисот солдат, які перетинали пустелю, де над ними раптово спалахнула і загорілося грибоподібна хмара, була невідома, вісім тисяч шістсот солдатів були знищені майже миттєво в долині, де абсолютно несподівано відкрили вогонь якісь військові машини, вісімсот захворілих довелося залишити, двісті погубили переправи, п'ятдесят чотири загинуло на дуелях, які вони затіяли між собою, триста отруїлися незнайомими фруктами, тисяча була вбита несподіваним нападом цілого стада тварин, схожих на бізонів, сімдесят три пропали, коли їх похідні намети загорілися, півтори тисячі були змиті повінню, дві вбиті ураганними вітрами, які несподівано подули з блакитних пагорбів.

Я був задоволений, що сам до цього часу втратив всього-навсього сто вісімдесят шість кораблів.

Спати, бачити сни… Так, є речі, які діють поступово… як повільна отрута. Ерік знищував нас поволі, не поспішаючи, порціями. Передбачувана коронація мала відбутися через кілька тижнів, і він поза всяким сумнівом знав, що ми наближаємося, тому що ми продовжували вмирати.

Є такий закон, за яким тільки принц Амбера може подорожувати по Відображеннях, хоча, звичайно, він може провести з собою стільки людей, скільки вважатиме за потрібне. Ми вели наші війська і бачили їх загибель, але я хочу сказати про Відображення наступне: є Відображення, а є Реальність, і в цьому — корінь усього життя. В Реальності один тільки Амбер, реальне місто на реальній землі, на якій є все. Відображень же існує нескінченна кількість. Будь-яка ймовірність реального існує десь у Відображеннях. Амбер самим своїм існуванням відкинув Проекції в усіх напрямках, в усі сторони життя. І хто може сказати, що знаходиться за цим? Відображення простягаються від Амбера до Хаосу і з ними можливо все. Є тільки три шляхи через них, і всі вони досить важкі.

Якщо ти принц чи принцеса королівської крові, ти можеш іти крізь Відображення, змушуючи їх змінюватися на своєму шляху, як тобі більше подобається, до тих пір, поки дане Відображення не стане в точності таким, яким ти його бажав бачити, ні більше, ні менше. Тоді світ даного Відображення буде твоїм власним творінням, і ти зможеш робити в ньому все, що захочеш, якщо звичайно не втрутяться твої родичі. В одному з таких світів я провів багато століть, до автокатастрофи.

Другим способом є Карти, створені Дворкіном, Майстром штриха, який зробив їх на нашу подобу для того, щоб члени королівської сім'ї могли підтримувати зв'язок і бачитися один з одним в будь-який час. Дворкін був старим-престарим художником, для якого простір і перспектива нічого не значили. Він намалював фамільну червову масть, яка дозволяла переміщатися до свого брата чи сестри, де б вони не знаходилися. У мене було таке відчуття, що карти володіли ще й багатьма іншими можливостями, про які ми просто не знали.

Третім шляхом був Лабіринт, також створений Дворкіном, по якому міг пройти тільки член нашої сім'ї. Лабіринт вписував того, хто по ньому пройшов, в систему Карт, А вихід з нього давав можливість перенестися в будь-яке місце чи Відображення.

Тепер я знав, що робив Рендом, коли ми їхали на мерседесі в реальний світ. Під час шляху він по пам'яті додавав те, що пам'ятав про Амбер і видаляв те, чого там не було. Коли все встало на свої місця, ми прибули до місця призначення. У цьому не було нічого незвичайного, тому що як і будь-який з нас, він володів знанням, щоби досягти свого Амбера. Навіть зараз ми з Блейзом, кожен окремо, могли б створити Відображення реального Амбера, в якому правили б, і провести своє життя там, сидячи на троні. Але для нас це було б не одне і те ж. Тому що жодне з цих місць не було би реальним Амбером, містом, в якому ми народилися, містом, за образом і подобою якого збудовані всі інші міста, скільки б їх не було в цілому світі.

Тому ми і обрали найважчий шлях — крізь Відображення, і зібралися битися проти самого Амбера. Той, хто знав про це, володіючи владою, міг ставити на нашому шляху перешкоди. Що й робив Ерік. І ми вмирали. Що з цього вийде, зараз не знав ніхто.

Але якщо б Ерік став коронованим королем, це стало б відомо у всіх Відображеннях.

Всі живучі зараз брати, принци Амбера, кожен своїм шляхом мріяли досягти того ж самого — роблячи таким чином потрібний нам вплив на численні Відображення.

Ми проскочили повз кораблі-примари флоту Жерара — Летючі Голландці цього світу — і я зрозумів, що ми наближаємося. Почався відлік часу. На восьмий день нашої подорожі ми вже були близькі до Амбера. Саме тоді і вибухнув шторм.

Море почорніло, над головою стали збиратися хмари, вітрила повисли в недовгому штилі. Сонце сховало своє обличчя — величезне і блакитне — і я зрозумів, що Ерік нарешті нас виявив.

Потім піднявся вітер і — хай вибачать мені цю метафору — буквально вломився в той корабель, на якому я плив. І рвав нас вітер, і била буря — як говорять або говорили поети. Перший же шквал розвернув флагман носом назад. Нас кидало з боку в бік, як гральні кості в руці велетня. На нас накинулися одразу і води моря, і злива зверху. Небо почорніло, гримів страхітливий гуркіт. При першому ударі всі скрикнули, в цьому я не сумніваюся. Я, принаймні, скрикнув. З великими труднощами добрався я по палубі до покинутого штурвала. Я пристебнувся і взяв його в руки. Ерік потирав від радості руки у себе в Амбері, вже тут у мене не було ніякихсумнівів.

Потім я відчув легкий свербіж, почув дзенькіт невеликих дзвіночків і побачив Блейза, ніби на іншому кінці сірого туманного тунелю. Минуло вже п'ять годин з початку шторму. Я не мав ні найменшого уявлення, скільки втрачено людей.

— У чому справа? — Запитав Блейз. — Я вже кілька разів намагався зв'язатися з тобою.

— Життя повне несподіванок. зараз ми пливемо по одній з них.

— Шторм?

— Можеш закласти свої штани. Це не шторм, а його пра-пра-дідусь. Мені здається, ліворуч по борту я бачу якесь чудовисько. Якщо у нього є хоч крапля мізків, воно вдарить об дно корабля… він тільки що так і зробив.

— У нас теж тільки що був шторм, зауважив Блейз.

— І теж пра-пра-дідусь?

— Звичайний. Ми втратили двісті чоловік.

— Вір, кріпися, і давай-но зв'яжемося пізніше, — відповів я. — Годиться?

Він кивнув, за спиною його зблиснули дві блискавки.

— Ерік знає про наші сили, — додав він перш, ніж відключитися.

Мені нічого не залишалося робити, як погодитися з ним.

Минуло ще три години, перш ніж море стало хоч трохи заспокоюватися, а те, що ми втратили більше половини нашого флоту (на одному моєму флагманському судні загинули сорок чоловік із ста двадцяти) я дізнався значно пізніше. Йшов сильний дощ.

І все ж по морю, через Рембо, ми пропливли.

Я витягнув з колоди Рендома.

Коли він побачив, хто говорить, його першими словами були:

— Повертай назад.

— Чому?

— Тому що, якщо вірити Льювіллі, Еріку нічого не варто зараз стерти вас в порошок. Вона говорить, що вам треба було почекати трохи, поки все не уляжеться, і напасти на нього у найнесподіваніший момент, коли він і думати про це забуде — скажімо, через рік.

Я похитав головою.

— Вибач. Але не можу. Занадто багато втрат у нас було, і ми майже біля мети. Зараз або ніколи.

Він знизав плечима, і на обличчі явно відбився вираз, який легше всього описати словами: «Не кажи потім, що я тебе не попереджав».

— А все ж чому? — Запитав я.

— Головним чином тому, що він може керувати погодою.

— І все ж нам доведеться ризикнути.

Він знову знизав плечима.

— Не кажи потім, що я тебе не попереджав.

— Він точно знає, що ми наближаємося?

— А як ти сам думаєш? Хіба він повний кретин?

— Ну звісно ні.

— Тоді він знає. Якщо я знаю про це в Рембо, то тим більше він знає про це, сидячи в Амбері — а я ЗНАЮ по тих коливаннях, які ви викликаєте по Відображеннях.

— На жаль, у мене з самого початку були недобрі передчуття щодо нашої експедиції, але це — план Блейза.

— Вийди з гри, і нехай з плечей летить тільки його голова.

— Ні, так я ризикувати не буду. Він може і виграти. Я веду флот.

— Ти розмовляв з Каїном і Жераром?

— Так.

— Тоді ти думаєш, що у тебе є шанс. Але послухай, Ерік розібрався, як контролювати Дорогоцінний Камінь Правосуддя, наскільки я зрозумів з придворних пліток Рембо про його двійника. Він може використовувати його, щоб контролювати погоду в реальному світі. Це безперечно. Один Бог знає, що він ще може зробити з його допомогою.

— Шкода, — відповів я, — Але доведеться винести і це. Не можу дозволити, щоб кілька жалюгідних штормиків деморалізували нас.

— Корвін, я зізнаюся тобі. Я сам говорив з Еріком три дні тому назад.

— Чому?

— Він викликав мене. Я говорив з ним більше від нудьги. Він дуже ретельно описав мені, якими оборонними засобами він володіє.

— Він говорив з тобою тому, що дізнався від Джуліана, що ми подорожували разом і діємо заодно. Він просто був упевнений, що все сказане тобі дійде до мене.

— Може бути. Але це нітрохи не змінює сказаного.

— Це вірно, — погодився я.

— Тоді залиш Блейза і нехай він сам веде свою війну. Ти зможеш напасти на Еріка пізніше.

— Але скоро його будуть коронувати в Амбері.

— Знаю, знаю. Але ж на короля напасти так само легко, як і на принца, адже так? Яка різниця, як він буде називатися в той час, коли ти його переможеш? Він все ще буде Еріком.

— Теж вірно. Але я дав слово.

— Так візьми його назад.

— Боюся, що не можу цього зробити.

— Тоді ти просто божевільний. Справжній псих.

— Можливо.

— Ну що ж, у будь-якому випадку — ні пуху, ні пера.

— До біса.

— До зустрічі.

Ось так і закінчився наш розмова, і чесно кажучи, вона мене стривожила. Цілком можливо що попереду нас чекала пастка.

Ерік був далеко не дурень. Можливо попереду нас чекало щось непередбачене і смертельно небезпечне. В результаті цих роздумів я просто знизав плечима, сперся об борт корабля і засунув свої карти за пояс.

Бути принцом Амбера значить бути гордим і самотнім. Це значить, що ти не можеш довіритися жодній живій душі. Я ніколи не був від цього в захваті, але що вже тут поробиш.

Я не сумнівався, що Ерік управляв тим штормом, який тільки що на нас обрушився, а це означало, що Рендом не збрехав. Ерік може управляти погодою в Амбері.

Так що я спробував і сам щось зробити.

Я знову направив флот до Амбера через снігопад, що валив з неба. Це був найжахливіший снігопад з усіх, які я коли-небудь створював.

На океан падали величезні білі вихори снігу.

Нехай-но він спробує зупинити те, що природне для даного Відображення, якщо зможе.

Він зміг.

Приблизно через півгодини снігопад припинився. Амбер був практично неприступний, і він дійсно був могутнім містом. Мені не хотілося збиватися з курсу, тому я залишив все як є. Ерік дійсно міг керувати погодою.

Що поробиш. Ми, звичайно, продовжували плисти далі. Смерті в зуби.

Що тут можна ще сказати?

Другий шторм був ще гірший першого, але на цей раз за штурвалом з самої першої хвилини стояв я. Шторм був насичений електрикою і направлений тільки на кораблі. Він розкидав їх в різні боки. У результаті ми втратили ще сорок суден.

Чесно кажучи, мені навіть страшно було викликати Блейза і дізнаватися у нього, що сталося з його сухопутними військами.

— У мене залишилося приблизно двісті тисяч солдатів. Повінь.

Після чого я передав йому розповідь Рендома.

— Доведеться повірити, — сказав він.

— Але краще про це зараз не думати. Управляє він погодою чи ні, ми все одно поб'ємо його.

— Сподіваюся.

Я закурив і сперся про штурвал. Незабаром з'явиться Амбер. Тепер я знав, як потрапити туди, працюючи з Відображеннями, і по воді, і по суші.

Але у кожного є свої недоліки.

Хоча колись настане той день, і…

Темрява нахлинула раптовою хвилею, і почався шторм — ще гірший двох попередніх.

Ми дивом примудрилися вийти з нього, але я був переляканий. Шторми обрушувалися на нас один страшніший іншого, але ж ми були в північних водах. Якщо Каїн стримає своє слово, тоді все в порядку. Якщо ні, він виявиться в прекрасному положенні.

А отже, я тут же припустив, що він нас зрадив. А чому б і ні? Я приготував свій флот — сімдесят три останніх кораблі — до бойових дій, коли побачив, що наближається його ескадра. Карти збрехали — або, навпаки, вказали абсолютно точно — на нього, як на ключову фігуру майбутнього бою.

Флагман ескадри попрямував до мого, і я теж перебирав руками штурвал, рухаючись назустріч. Ми могли б зв'язатися через Колоду, але Каїн цього не зробив, а зараз він займав більш вигідне положення. Отже, фамільний етикет дозволяв йому використовувати ті переваги, які він знайде потрібними. Він явно хотів, щоб про цю розмову було відомо всім, тому що крикнув мені через рупор:

— Корвін! Негайно здай командування своїм флотом! Я перевершую тебе в чисельності. Тобі не пробитися!

— Я дивився на нього через тонку смугу води, яка відділяла нас, і підніс свій рупор до губ.

— А як же наша угода?

— Анульована і не має більше сили, — сказав він. — У тебе занадто мало сил, щоб завдати Амберу хоч якийсь серйозний збиток, тому краще пощади життя людей і здайся зараз.

Я подивився через ліве плече на сонце.

— Вислухай мене, брат Каїн. І в такому випадку дозволь мені зібрати раду капітанів: я дам тобі відповідь, як тільки сонце опиниться в зеніті.

— Добре, — відповів він, не вагаючись ні хвилини. — Думаю, вони по достоїнству оцінять своє положення.

Я відвернувся і наказав відвести корабель до решти суден, які групою стояли віддалік.

Якби я спробував сховатися, Каїн почав би переслідувати мене по Відображеннях, знищуючи мої кораблі один за іншим. Порохом на справжній Землі користатися було неможливо — він не вибухав — але якщо зайти по Відображенням досить далеко, то в нашу сторону загримлять і гармати. У Каїна вони є, а якщо я зникну, то флот не зможе пливти по Відображеннях і залишиться в одному з них просто як мішень для ескадри Каїна. Так що куди не кинь, все клин. Ми або загинули, або треба здаватися в полон.

Я витягнув карту Блейза і сконцентрувався. Через деякий час фігура на зображенні заворушилася.

— Так? — Сказав він.

Голос його був схвильований, я навіть чув навколо нього шум битви.

— У мене неприємності. Ми пройшли, але залишилося всього сімдесят три кораблі, і Каїн наказав нам здатися в полон до полудня.

— Чорт би його побрав! Мені не вдалося просунутися так далеко, як тобі. Зараз у нас тут битва, причому досить жарка. Цілий кавалерійський полк рубає нас на шматки. Так що поки не можу дати тобі ніякої поради. У мене вистачає своїх неприємностей. Роби, як порахуєш за потрібне. Вони знову атакують!

І контакт був перерваний.

Я витягнув карту Жерара.

Коли ми почали говорити, мені здалося, що я бачу за його спиною тонку берегову лінію. Якщо мої припущення були вірні, то він зараз знаходився в південних водах. Мені не хотілося нагадувати йому нашу розмову. Я просто запитав, чи може він допомогти мені проти Каїна, і чи захоче це зробити.

— Я погодився тільки пропустити тебе, — сказав він. — Ось чому я відвів свою ескадру на південь. Я не зміг би прийти тобі на допомогу вчасно, навіть якби захотів. І я ніколи не обіцяв допомогти тобі вбити нашого брата.

І перш ніж я відповів він перервав зв'язок. Він був правий, звичайно. Він погодився надати мені можливість перемогти, а не вигравати за мене мою битву.

Що ж мені залишалося робити? Так, Рендом був правий.

Я закурив, крокуючи взад і вперед по палубі. Ранок давно вже скінчився. Туман зник, і сонце ласкаво припікало плечі. Скоро буде полудень. Може, години через дві…

Я задумливо потасував колоду, прикинув її на руці. Я звичайно можу з їх допомогою влаштувати поєдинок волі або з Еріком, або з Каїном. Таку можливість карти теж нам давали, а можливо і багато чого іншого, про що я не знав. Вони були зроблені з секретними можливостями по велінню Оберона, рукою божевільного художника Дворкіна Барімена, дідка з ненормальними очима, який був чарівником, святим, або психологом — тут думки розходилися — з якогось далекого Відображення, де Батько врятував його від жахливої уготованої йому кари, яку він сам на себе накликав. Подробиці були невідомі, але з тих самих пір він був дещо не в собі. Тим не менше він був великим художником, і ніхто не заперечував, що він володів якоюсь дивною силою. Він зник багато сторіч назад, після того, як створив карти і виклав Лабіринт в Амбері. Ми часто говорили про нього, але ніхто не знав, де він може бути, і куди зник. Можливо, Батько просто прикінчив його, щоб секрети залишилися секретами.

Каїн, однак, буде готовий до такого нападу, і напевно мені не вдасться зламати його, хоча втримати його я зможу. Але і в цьому випадку майже напевно його капітанам відданий наказ атакувати.

Ерік же буде готовий до всього — в цьому не було сумніву. Правда, якщо мені нічого не залишиться робити, то це все ж таки хоч якийсь вихід. Втрачати мені було нічого, крім, хіба, моєї душі.

Потім існувала ще й карта з Амбером. Я міг потрапити туди за одну мить і спробувати убити Еріка, але цей шанс був приблизно один на мільйон.

Я хотів померти, борючись, але загибель оточуючих мене людей при цьому — безглузда. Можливо, моя кров недостатньо чиста, незважаючи на те, що я пройшов Лабіринт. У справжнього Принца Амбера не могло бути таких думок, і в голові його не було місця для непотрібного або навіть потрібного жалю. Я вирішив, що століття, проведені мною на Землі, змінили мене, можливо розслабили, зробили схожим на інших братів.

Я вирішив здати свій флот, а потім за допомогою карти Амбера проникнути в місто і викликати Еріка на дуель не на життя, а на смерть. Він буде дурень, якщо погодиться. Але якого біса! Як я вже говорив, мені більше нічого не залишалося.

Я повернувся, щоб висловити свою волю офіцерам, і в цей момент чужа воля пригнула мене до землі, і у мене перехопило подих.

Я відчув контакт зв'язку і з великими труднощами видавив крізь міцно стислі зуби:

— Хто?

Відповіді не було, але щось продовжувало здавлювати мій мозок зі страшною силою, і я насилу боровся, щоб не бути остаточно переможеним, не підкоритися чужій волі.

Через деякий час, коли він побачив, що не зломить мене без довгої боротьби, Ерік подав голос, як би принесений поривом вітру:

— Як поживаєш, братику? Як справи?

— Не дуже, — сказав чи подумав я. І він усміхнувся, хоча голос у нього теж був напружений.

— Як шкода. Якби ти повернувся з тим, щоб підтримати мене, то я багато б виграв від такої співпраці. Зараз, звичайно, уже пізно. Зараз я тільки повеселюся, знищуючи і тебе, і Блейза.

Я не відповів йому відразу, почавши боротьбу з ним не на жарт, всією силою своєї волі. Він злегка відступив при цьому шаленому натиску, але тим не менше йому вдалося утримати мене, якщо не придушити.

Якби в цей момент один з нас хоч на долю секунди відволік увагу, ми могли б увійти в фізичний контакт, або один з нас отримав би величезну перевагу на ментальному рівні. Тепер я ясно бачив його палацові покої. Але якщо один з нас зробить хоч найменший рух, інший неминуче тут же потрапить під його повну владу.

Тому ми напружено дивились один на одного, так що з боку було незрозуміло, яка між нами йшла боротьба. Ну що ж, одну з моїх проблем він вирішив сам, почавши атаку на мене першим. Карту з моїм зображенням він тримав у лівій руці, брови хмурились від напруги. Я намагався знайти в ньому хоч найменшу слабинку, але її не було. Мої люди намагалися поговорити зі мною, але я їх не чув, жодного слова.

Рахунок часу я теж втратив з самого початку нашого поєдинку. Чи могли вже пройти дві години? Можливо, Ерік цього і добивається? Я ні в чому не був впевнений.

— Я знаю, про що ти думаєш, — сказав Ерік. Відчуваю. Так, я пов'язаний з Каїном. Ми контактували з ним після того, як ти попросив відстрочки. І я можу утримувати тебе в такому стані, поки весь твій флот не піде на дно, в Рембо, щоб згнити там. Твоїх людей з'їдять риби.

— Почекай, — відповів я. — Вони безвинні. Ми з Блейзом обдурили їх, і вони думають, що ми воюємо за праве діло. Їх смерть не принесе тобі користі. Я вже був готовий здати свій флот.

— Тоді тобі не слід було так довго думати, — відповів він, — тому що зараз уже пізно. Я не можу викликати Каїна і скасувати свій наказ без того, щоб звільнити тебе, а в той момент, коли я тебе звільню, сам тут же потраплю під твій ментальний контроль або мені буде загрожувати чисто фізичне знищення. Ми занадто міцно з тобою пов'язані.

— Припустимо, я дам тобі чесне слово, що не зроблю такої спроби?

— Будь-хто може порушити своє слово, коли мова йде про королівство, — сказав Ерік.

— Але ж ти зараз можеш читати мої думки. невже ти не відчуваєш, що я кажу правду? Я дотримаю слово.

— Я відчуваю твою дивну прихильність до цих людей, яких ти надурив, і я не розумію, чим вона викликана. Але все-таки ні. Ти сам це знаєш. Навіть якщо ти говориш зараз відверто — а я це допускаю — спокуса буде занадто великою, коли тобі випаде така можливість. Ти сам це знаєш. Я не можу ризикувати.

І я дійсно знав це. Амбер занадто гарячив нашу кров.

— Зате твоє фехтувальне мистецтво значно покращилося, — зауважив він. — Я бачу, що в цьому відношенні заслання принесло тобі тільки користь. Ти зараз близький до мого рівня, ближче, ніж хто-небудь інший, окрім зрозуміло Бенедикта, якого, можливо, вже давно немає в живих.

— Не тіш себе ілюзією. — Сказав я. — Я знаю, що можу перемогти тебе в будь-яку хвилину. Чесно кажучи, я хотів запропонувати…

— Не турбуйся. Я не збираюся битися з тобою на дуелі ЗАРАЗ. — сказав він і посміхнувся, прочитавши мою думку не тільки в мозку але і на обличчі.

— Я все більше і більше шкодую, що ти не зі мною, — сказав він. — Тебе я міг би використовувати куди краще, ніж інших. На Джуліана мені просто наплювати, Каїн боягуз, Жерар сильний, але дурний.

Я вирішив замовити слівце хоч за одного, поки була така можливість.

— Послухай. Я змусив Рендома слідувати за собою. Сам він був від цього далеко не в захваті. Мені здається, він підтримав би тебе, тобі варто було лише попросити.

— Цей покидьок?! Я не довірив би йому виносити навіть нічні горщики! В один прекрасний день я виявив би в своєму щура. Ні, дякую. Може, я і помилував би його, якби ти за нього зараз не попросив. Ти хочеш, щоб я притис його до грудей і вигукнув: «Брат!», чи не так? О, ні. Надто вже швидко ти кинувся його захищати! Це показує його істинне до мене відношення, про яке він, поза всяким сумнівом, повідомив тобі. Давай-но краще забудемо про Рендома з точки зору милосердя.

У цей момент я відчув запах диму і скрегіт металу об метал. Це означало, що Каїн напав на нас, знищуючи по одному.

— Чудово, — сказав Ерік, прочитавши мої думки.

— Зупини їх! Будь ласка! У моїх людей немає жодного шансу проти такий ескадри!

— Навіть якби ти сам особисто здався… Тут він прикусив губу і вилаявся. Він збирався попросити мене здатися, натомість пообіцявши життя моїм людям, а потім переказати Каїнові наказ про повне знищення флоту. Я ясно прочитав його думку, і він це зрозумів, коли в запалі хвилюючих його пристрастей почав говорити раніше, ніж потрібно, ніж я сам це запропонував.

Я посміхнувся, побачивши його роздратування.

— Все одно ти скоро будеш моїм, сказав він. — Як тільки захоплять твій флагман.

— Але поки цього не сталося, — відповів я, — спробуй-но мою рецептуру!

І я вдарив по ньому всією силою волі якою володів, давлячи на мозок, знищуючи його своєю ненавистю. Я відчув його біль, і це змусило мене вдарити ще сильніше. За всі ті роки, які я провів у засланні, я бив по ньому, вимагаючи, нарешті, розплати. За те, що він кинув мене на погибель під час чуми, за все інше… Я бив по бар'єрах його розуму, вимагаючи помсти. За ту автокатастрофу, в яку він мене втягнув, я бив по ньому, намагаючись викликати в його мозку муки у відповідь на мої страждання.

Контроль його почав слабшати, і мій тиск посилився. Я згинав його волю, і поступово він відступав.

— Диявол! Ти диявол! — Скрикнув він в самому кінці і накрив мою карту долонею. Контакт перервався і я стояв, тремтячи.

Я цього досягнув. Я переміг його в змаганні волі. Більше я вже ніколи не буду боятися свого брата-тирана, в якому б поєдинку нам не довелося брати участь. Я був сильніший його.

Навколо щосили йшов бій. По палубах текла кров. Впритул до нашого борту стояв корабель, зачепившись абордажними гаками, і на наші палуби хлинуло військо Каїна. Інший корабель намагався пришвартуватися з правого борту. Над головою просвистіла стріла з арбалета.

Я витягнув меч і кинувся в гущу подій.

Не знаю, скільки я вбив того дня. Я втратив їм лік після дванадцяти або тринадцяти, але їх було мінімум в два рази більше в першій сутичці. Та сила, якою природньо володіє принц Амбера, і яка дозволила мені підняти мерседес, послужила мені в той день гарну службу, коли я вбивав одного противника мечем і одночасно викидав другого рукою через борт.

Ми вбили всіх на борту обох пришвартованих до нашого кораблів, відкрили кінгстони і відправили їх в Рембо, де Рендом напевно побавиться, дивлячись на їхні останки. У цій битві я втратив половину команди, а в мене самого було безліч ударів і подряпин, але страшного — нічого. Ми пішли на допомогу іншому нашому кораблю і потопили ще один рейдер Каїна.

Залишки команди врятованого корабля поповнили мою.

— Крові! — Вигукнув я. — Крові і помсти в цей день, мої воїни, і вас вічно пам'ятатимуть в Амбере!

І вони як один підняли свої шпаги і заволали:

— Крові!

І галони, ні… ріки крові пролилися в той день. Ми знищили ще два рейдери Каїна, поповнюючи свою команду залишками команд врятованих кораблів. Коли ми прямували до шостого судна противника, я забрався на щоглу і озирнувся навколо.

Сили Каїна перевершували нас приблизно втричі. Від мого флоту залишилося близько п'ятдесяти суден. Ми потопили шостий рейдер, і нам не довелося гнатися за наступним. Вони самі йшли до нас. Їх ми теж потопили, але я кілька разів був поранений у цій битві, яка знову скосила половину моєї команди. У мене були поранені ліве плече і праве стегно, права нога боліла від глибокого порізу.

Коли ми послали і цих на дно, до нас рушили наступні два.

Ми відступили і з'єдналися з одним з моїх кораблів, який тільки що вийшов переможцем зі своєї битви. І знову ми об'єднали команди, на цей раз перейшовши на інший корабель, який отримав менше ушкоджень, ніж мій флагман, що вже починав кренитися і черпати воду.

Але перепочити ми не встигли. Майже відразу ж до нас підплив черговий рейдер і солдати спробували піднятися на наші палуби.

Люди мої стомилися, та й я був не в кращій формі. На щастя, солдати Каїна теж досить вимоталися. Перш ніж другий рейдер встиг прийти до них на допомогу, ми перейшли на нього, вбили всю команду і залишилися там, тому що рейдер був у чудовому стані.

Ми потопили наступний корабель, і у мене залишилося сорок чоловік команди і прекрасний рейдер, але сам я задихався.

Тепер у полі зору не було нікого, хто зміг би прийти до нас на допомогу. Кожен мій корабель вів бій щонайменше з одним кораблем Каїна. До нас став наближатися ще один рейдер, від нього ми просто втекли.

Таким чином, ми виграли приблизно двадцять хвилин. Я спробував піти в Відображення, але так близько від Амбера це було дуже важко і зайняло би масу часу. Куди легше підійти до Амбера, ніж піти звідти, бо це місто є центром всього. І якщо б у мене було ще хвилин десять, то мені б це вдалося.

Але цих хвилин у мене не було. Коли корабель підплив ще ближче, я побачив вдалині ще один, що йшов в нашому напрямку. На щоглі майорів чорно-блакитний прапор, нижче були кольори Еріка і білий єдиноріг. Каїн особисто вирішив взяти участь в нашому знищенні.

Ми потопили перший корабель і навіть не встигли відкрити його кінгстони, як Каїн уже накинувся на нас. Я стояв на закривавленій палубі, навколо мене зібралися чоловік дванадцять, а Каїн забрався на ніс корабля і крикнув мені, щоб я здавався.

— Чи збережеш ти життя моїм людям, якщо я це зроблю?

— Так, — відповів він. — Я сам втрачу багато людей, якщо не погоджуся на твою пропозицію, а в цьому немає потреби.

— Даєш слово принца? — Запитав я.

Хвилину він розмірковував, потім кивнув головою.

— Добре, — сказав він. — Накажи своїм людям скласти зброю і перейти на мій корабель, коли ми підійдемо.

Я засунув свій меч у піхви і кивнув людей, що оточували мене:

— Ви билися добре і заслужили мою любов. Але ми програли.

Поки я говорив, я ретельно помахав перед ними закривавленими руками, потім обережно витер їх про плащ, ніби знехотя.

— Складіть зброю, і знайте, що подвиги цього дня, які ви вчинили, ніколи не будуть забуті. І коли-небудь я возвеличу вас при дворі Амбера.

Мої люди — дев'ять високих червоношкірих і троє маленьких волохатих — плакали, складаючи зброю.

— Не думайте, що все втрачено в боротьбі за місто, — сказав я. — Ми програли тільки одну битву, а битви ідуть всюди. Мій брат Блейз пробиває собі дорогу в Амбер в цю саму хвилину. Каїн дотримає свого слово і пощадить ваші життя, коли побачить що я пішов до Блейза. Мені шкода, що я не можу взяти вас із собою.

І з цими словами я витягнув карту Блейза з колоди, тримаючи її як можна нижче перед собою, щоб не було видно з підпливають корабля.

Борт Каїна вдарився об нас, коли холодна фігура потеплішала і заворушилася.

— Хто?

— Корвін. Як у тебе?

— Ми виграли битву, але втратили дуже багато людей. Зараз відпочиваємо перед наступним переходом. А як ти?

— Думаю, ми знищили більше половини флоту Каїна, але виграв він. Зараз він як раз захоплює мій корабель. Допоможи мені втекти. Він простягнув руку, я доторкнувся до неї і опинився поруч.

— Здається, це вже починає входити в звичку, — пробурмотів я, а потім побачив, що він теж був поранений, в голову, а на лівій руці його була пов'язка.

— Схопився за інший кінець шаблі, пояснив він, зауваживши напрямок мого погляду. — Ще трохи щипає.

Я перевів подих, і ми пішли до його намету, де він відкрив пляшку з вином, дав мені хліба, сиру і трохи сушеного м'яса. У нього все ще був пристойний запас сигарет і я із задоволенням викурив одну, поки похідний лікар перев'язував мої рани.

У його армії все ще було приблизно вісімдесят тисяч чоловік. Коли я стояв на вершині пагорба і вечір тільки почав опускатися на землю, мені здалося, що я дивлюся на всі табори, які коли-небудь з'являлися перед моїм поглядом, простягнені на милі і століття навколо. Сльози раптово вкрили мені очі, коли я подумав про простих людей, не схожих на принців Амбера, з своїм коротким життям, перетвореним на пил у величезній кількості воєн, які ведуться в найрізноманітніших світах.

Я повернувся до намету Блейза, і ми допили вино.

7

У цю ніч почався буревій. Він не скінчився з настанням зорі, яка посріблила долоні світу, і тривав весь важкий похідний день.

Це дуже розхолоджує — марширувати в дощ, присмачений крижаним вітром. Особисто я завжди ненавидів бруд, ічомусь завжди виходило так, що мені доводилося мало не століттями йти саме по бруду.

Ми спробували знайти Відображення, в яких не було б дощу, але не тут то було. Ми могли дійти до Амбера, але тільки в наскрізь мокрому одязі, під гуркіт грому і блиск блискавок за спинами.

Наступного ранку температура різко впала, і весь світ виявився покритий брудним сірим небом, з якого валив сніг. При диханні з рота виривалася пара.

Військо було до цього погано підготовлене, якщо звичайно не рахувати маленьких волохатих людей, і ми наказали всім рухатися якнайшвидше, щоб уникнути обморожень. Високі червоношкірі солдати страждали. Їх світ був дуже теплим.

У той день на нас напали тигр, полярний ведмідь і вовк. Тигр, якого вбив Блейз, був розміром в чотирнадцять футів від носа до кінчика хвоста.

Ми йшли весь день і частину ночі, поки не почалася відлига. Блейз підганяв війська, щоб якомога швидше вивести їх з холодної зони. Карта із зображенням Амбера вказувала, що там була тепла суха осінь, а ми все ближче і ближче підходили до реальної Землі.

До півночі другої доби нашого походу ми вже випробували сніжну бурю, холодний дощ, теплий дощ і нормальну суху погоду.

Був відданий наказ влаштувати табір і виставити потрійні караули. Якщо врахувати, що наші солдати вимоталися до межі, то можна зрозуміти, що ми не могли йти далі.

Напад стався кількома годинами пізніше, і на чолі його стояв Джуліан, наскільки я зрозумів потім по опису тих, хто вцілів.

Удар послідував по самій вразливій нашій позиції — периферії основного табору. Знай я, що це буде Джуліан, я б придушив його за допомогою карти, але справа була зроблена.

Здавалося, наші війська почали втрачати присутність духу, але вони все ж таки підкорилися нашому наказу йти вперед.

Ми втратили приблизно дві тисячі чоловік, коли раптово наступила зима, і я поки ще не знав, скількох знищив Джуліан.

На наступний день ми потрапляли в засідку за засідкою. Таке велике військо, як наше, не могло протиставити нічого серйозного тим коротким рейдам, які Джуліан влаштовував на наші фланги. Нам вдалося знищити кілька його солдатів, але зовсім небагато, приблизно одного на десять наших.

Опівдні ми перетинали долину, що йшла паралельно морському берегу. Арденський ліс був від нас на північ і зліва. Амбер точно попереду. Легкий прохолодний бриз був напоєний солодкими запахами землі і рослин. Зрідка з дерев падало листя. Амбер лежав від нас у вісімдесяти милях і виднівся лише як невеликий блиск над горизонтом.

Цього ранку почали збиратися хмари, пішов дощ, блискавки заблищали з неба. Потім шторм припинився так само швидко, як і почався, і сонце висушило все навколо.

Через деякий час ми відчули запах диму.

Скоро ми побачили його — він піднімався вгору всюди навколо нас.

Потім вгору і вниз стали стріляти язики полум'я. Вони рухалися до нас, як ніби підкрадалися, і чим ближче вони підступали, тим жаркіше ставало, і десь у задніх рядах вже почалася паніка. Пролунали крики команд, колони зламали стрій і кинулися вперед.

Ми побігли.

Пластівці попелу падали на нас з усіх боків, а дим ставав все густішим. Ми мчали вперед, і вогонь підступав все ближче і ближче. Цілі простирадла полум'я застеляли небо, безперервно долинав гуркіт грому, і хвилі вологої жари нахлинули на нас, омиваючи з усіх боків. Дерева, повз які ми пробігали, почорніли, листя скорчилось, а чагарник димівся. Наскільки сягало око попереду, нас не чекало нічого, крім алей вогню.

Ми побігли швидше, не сумніваючись, що скоро буде ще гірше.

І ми не помилилися.

Спека стала задушливою, дихати було важко. Олені, вовки, лисиці і кролики мчали разом з нами, не звертаючи уваги на своїх природних ворогів. Повітря над клубами диму здавалося, було напоєне криками птахів. Вони каляли прямо на нас, але ми цього вже не помічали.

Підпалити цей старовинний ліс, легко вразливий до вогню, як і Арденський, здавалося мені святотатством. Але Ерік був принцом Амбера і скоро буде його королем. Можливо, якби я був на його місці, я би теж…

Волосся і брови мої були підпалені, в горлі пересохло. Скількох людей нам все це буде коштувати?

Сімдесят миль покритої лісом долини лежало між нами і Амбером, і приблизно тридцять з них ми вже пройшли.

— Блейз! — Хрипко вигукнув я. — Через дві-три милі звідси дорога приведе нас до річки Ойзен, яка впадає в море. Я думаю, це наш єдиний шанс. Вся Гарнатська долина буде випалена. Наш єдиний порятунок — вчасно досягти води.

Він кивнув.

Ми понеслися вперед з подвоєною силою, але вогонь випереджав нас.

Ми, однак, дісталися до розвилки, збиваючи полум'я з димлячого одягу, витираючи кіптяву з очей, випльовуючи попіл з пересохлих ротів, проводячи руками по волоссю, де тліли маленькі вуглинки.

— Ще з чверть милі, не більше, сказав я.

Кілька разів мене ударяли падаючі гілки. Обличчя і всі відкриті ділянки шкіри пульсували від гарячкового болю, та й все інше на тілі було не краще. Ми мчали по палаючій траві вниз по схилу горба, і побачивши біля його підніжжя воду, побігли ще швидше, хоча раніше вважали, що це неможливо. Ми кинулися в річку з розбігу, і її холодна прохолода обняла нас.

Ми з Блейз намагалися плисти як можна ближче один до одного, течія підхопила нас і несла по звивистому руслу Ойзен. Гілки дерев над нашими головами були схожі на вогненні промені в соборі. Коли вони з тріском ламалися і падали, нам доводилося або ухилятися, або пірнати як можна глибше, щоб уникнути непотрібних опіків. Вода навколо нас шипіла, по ній плавали обвуглені деревинки, а голови уцілілих воїнів, що пливли за нами, були схожі на кокосові горіхи.

Темні води були прохолодні, наші опіки почали боліти, ми тремтіли й стукали зубами.

Палаючий ліс ми залишили за собою через кілька миль, і перед нами розпростерлася плоска низька рівнина, ведуча до моря. Це було ідеальним місцем для засідки лучників Джуліана, вирішив я. Я сказав про це Блейзу, і він погодився, але зауважив, що не знає, чому тут можна допомогти. Я змушений був визнати його правоту.

Ліс все ще горів, і ми пливли за течією.

Здавалося, пройшли довгі години, хоча насправді це звичайно було не так, перш ніж мої страхи не перетворилися на дійсність і на нас не посипалася хмара стріл. Я пірнув і довго плив під водою. Так як плив я за течією, то мені вдалося подолати велику відстань перш, ніж я знову виринув. Але коли це сталося, в мене знову посипалися стріли.

Один Бог знає, яка з цих стріл могла стати для мене останньою, але я не став чекати, а швидко набрав повні груди повітря і знову пірнув.

Чіпляючись руками за дно, я навпомацки пробирався серед підводних каменів так довго, як тільки міг, потім виплив біля правого берега, поступово видихаючи повітря у міру того, як наближався до поверхні.

Я виринув, судорожно зітхнув і знову занурився, навіть не подивившись, в якому місці річки я перебуваю.

Я плив до тих пір, поки мої легені, здавалося, не почали розриватися, потім знову виринув.

На цей раз мені не пощастило. Одна з стріл встромилася в біцепс. Мені вдалося знову пірнути і зламати її біля наконечника, коли я досяг дна. Потім я витягнув вістря, продовжуючи плисти на зразок жаби, звиваючись усім тілом і допомагаючи собі однією правою рукою. Коли я наступного разу винирну, то буду відмінною мішенню для стрільців, це-то я розумів.

Тому я змушував себе плисти все далі і далі, до червоних іскор в очах і повного затьмарення свідомості. Напевно, я залишався під водою мінімум три хвилини.

Коли я виринув на цей раз, нічого, однак не відбулося, і я перевів дух, жадібно дихаючи.

Діставшись до лівого берега, я вчепився за прибережні коріння і озирнувся. Дерев тут майже не було і вогонь сюди не дійшов. Обидва береги здавалися безлюдними, але і на річці нікого не було видно. Чи могло бути так, що я виявився єдиним, хто пережив все це пекло? Це здавалося малоймовірним. Зрештою нас було занадто багато, коли ми починали цей похід.

Я був напівмертвий від утоми, і все тіло боліло і нило. Кожен шматочок моєї шкіри був як у вогні, вода була настільки холодною, що я весь тремтів і посинів від холоду. Якщо я взагалі хочу залишитися в живих, мені доведеться вийти з річки. Але спочатку я вирішив про всяк випадок проплисти під водою ще кілька разів, перш ніж вибиратися на берег.

Не знаю як, але мені вдалося пірнути і проплисти під водою ще чотири рази, і я відчув, що якщо пірну в п'ятий, то вже не винирну. Тому я вчепився за прибережний кругляк, трохи перепочив і виповз на сушу.

Я перекотився на спину і озирнувся, не пізнаючи місцевості. Пожежа, однак, сюди ще не дотягнулася. Праворуч від мене ріс густий чагарник, і я заповз у нього, звалився обличчям в землю і заснув.

Перше, що я відчув при пробудженні — бажання взагалі не прокидатися. У мене не було місця, яке б не боліло, до того ж мене нудило. Я пролежав так кілька годин в напівнепритомному стані, і врешті-решт насилу доповз до річки, де з жадібністю напився. Потім знову вповз в чагарник і заснув.

Коли я прийшов в себе вдруге, мені все ще було погано, але я відчував себе набагато сильнішим. Я дійшов до річки і назад, і за допомогою крижаної карти Блейза виявив, що він живий.

— Де ти? — Запитав він, коли ми увійшли в контакт.

— Поняття не маю. Мені пощастило, що я взагалі десь. По-моєму, недалеко від моря. Я чую плескіт хвиль і дізнаюся запах.

— Ти поруч з річкою?

— Так.

— На якому березі?

— Лівому, якщо дивитися у напрямку моря. Північному.

— Тоді залишайся на місці, — сказав він, — і я пошлю за тобою кого-небудь. Я зараз збираю наше військо. Зі мною вже дві тисячі чоловік, так що Джуліан не підійде близько. Але кожну хвилину підходить все більше і більше народу.

— Добре.

На цьому наша розмова закінчилася. Я залишився на місці і, не втрачаючи часу, заснув.

Я почув, як хтось продирається крізь кущі і тут же причаївся. Розсунувши декілька гілок, я подивився вперед.

Це були три червоношкірих велетня. Так що я випростався, почистив одяг, пригладив рукою волосся, зробив кілька глибоких вдихів і виступив вперед.

— Я тут.

Почувши мій голос, двоє з них вихопили мечі і зайняли оборонну позицію. Але вони швидко оговталися, посміхнулися, віддали мені честь і повели в табір. Він був приблизно в двох милях. Я дійшов до нього, примудрившись не сутулитися по дорозі.

З'явився Блейз і повідомив мені:

— Нас уже більше трьох тисяч.

Потім він знову покликав військового лікаря, щоб той про мене подбав.

Ніч пройшла спокійно, ніхто на нас не нападав, і всю ніч і весь наступний день до нас приєднувались залишки нашого війська.

Їх було вже п'ять тисяч. На віддалі вже виднівся Амбер.

Ми проспали всю ніч і вирушили в дорогу на світанку. До полудня проробили приблизно двадцять миль. Ми марширували вздовж берега, і ніде не було видно і ознаки військ Джуліана.

Біль від опіків почала проходити. Стегна я майже не відчував, але плече і руки давали про себе знати, причому іноді було так боляче, що хотілося кричати на все горло.

Ми продовжували йти вперед і незабаром опинилися в сорока милях від Амбера. Погода залишалася стійко хорошою, а ліс ліворуч від нас весь вигорів і стояв чорний, як дьоготь. Вогонь знищив весь чагарник в долині, а це було нам на руку. Ні Джуліан, ні хтось інший не міг влаштувати нам засідку. Ми б побачили їх за милю. До заходу сонця пройшли ще десять миль і розбили табір на березі.

На наступний день ми почали підйом. На Колвір вели вузькі сходи, які дозволяли людям пересуватися по них не більше двох в ряд. Однак незабаром вони ще звузяться, і ми змушені будемо йти один за одним.

Ми пройшли вгору сто ярдів, потім двісті, триста… З моря рвонув ураганний вітер, ми притиснулися до каменя і стали йти обережніше. Потім ми недорахувалися приблизно дві-три сотні осіб.

Ми продовжували підніматися, і пішов дощ. Шлях став крутішим, камінь був слизький. Піднявшись приблизно на чверть висоти Колвіра ми зустріли колону солдатів, які спускалися нам назустріч. Перший з наступаючих обмінявся ударами з нашим авангардом, і обидва впали мертвими. Ми виграли дві сходинки, і ще один був убитий.

Так тривало більше години, і до того часу ми піднялися приблизно на третину висоти Колвіра, а наша лінія продовжувала зменшуватися, підходячи все ближче до мене і Блейза. Добре хоч, що наші червоношкірі велетні були сильніші за солдат Еріка. Брязкання зброї, короткий крик, і людина летіла мимо нас у прірву. Іноді червоношкірий, іноді волохатий, але найчастіше він був одягнений у форму військ Еріка.

Ми дійшли до половини сходів, борючись за кожну сходинку. Біля вершини уже будуть широкі сходи, по відображенню яких я спускався в Рембо. Ці сходи приведуть нас до Великої Арки — східних воріт Амбера.

Від йдучих попереду нас солдатів залишилося чоловік п'ятдесят. Потім сорок, тридцять, двадцять, дюжина…

Ми пройшли вже приблизно дві третини шляху, і сходи позаду нас збігали зигзагами до підніжжя Колвіра. Східними сходами рідко користуються. Вони збудовані для краси. У наші початкові плани входило пройти по випаленій рівнині, а потім зробити коло, обійти гору з заходу і увійти в Амбер ззаду. Але вогонь і Джуліан сплутали нам всі карти. Нам би ніколи не вдалося те, що ми задумали. Тепер нам залишалося або атакувати в лоб, або відступити. А відступати ми не збиралися.

Ще три воїни Еріка були вбиті і ми видряпалися ще на чотири сходинки. Потім наша людина полетіла вниз і ми втратили сходинку.

Вітер з моря був різкий і холодний, і біля підніжжя гори стали збиратися птиці. Крізь хмари проглянуло сонце, так як Еріку, напевно, було не до управління погодою в такій небезпечній близькості від нас.

Ми піднялися ще не шість сходинок і втратили ще одну людину.

Це було дивно, і дико, і сумно…

Блейз йшов попереду мене, так що скоро настане його черга. Потім моя, якщо він загине.

Попереду тільки шестеро наших воїнів.

Десять сходинок…

Їх залишилося п'ятеро.

Ми повільно просувалися вперед, а ззаду, скільки сягав погляд, кожна сходинка була залита кров'ю. Щось було в цьому викривлено чуттєве, аморальне.

Наш п'ятий воїн убив чотирьох, перш ніж впав сам, так що ми пройшли ще один короткий поворот. Вперед і вгору — третій наш солдат бився з мечами в обох руках. Добре, що він бився в священній війні, за святу справу, тому що кожен удар він наносив з великим піднесенням і внутрішньою силою. Вмираючи, він захопив із собою ще трьох.

Наступний не володів такою вірою і не так добре володів мечем. Він був убитий відразу ж, і тепер їх залишалося всього двоє.

Блейз витягнув свій довгий філігранний меч, і лезо його заблищало на сонці.

— Скоро, брат, — сказав він, — ми подивимося, що вони зможуть зробити проти Принца Амбера.

— Сподіваюся, тільки одного з них, — відповів я, і він посміхнувся.

Ми пройшли приблизно три чверті шляху, коли настала черга Блейза.

Він кинувся вперед, миттєво убивши першого, хто знаходився перед ним. Вістря його меча вп'ялося в горло другого, і майже відразу він ударив плазом по голові третього, скидаючи його вниз. Кілька митей тривала дуель з четвертим, але і тут все швидко було скінчено.

Я теж тримав свій меч напоготові, піднімаючись слідом за ним і дивлячись на те, що він робить.

Він був прекрасний, навіть кращий, ніж я його пам'ятав. Він рухався вперед, як вихор, і меч в його руці був живим у відблисках світла. Вони падали перед ним! Боже, як вони падали! І що б не говорили про Блейза, в той день він показав себе справжнім принцом і поводився відповідно до свого рангу. Я став думати, скільки він протримається.

У лівій руці він тримав кинджал, використовуючи його з лютою жорстокістю, як тільки з'являлася можливість. Він втратив цей кинджал, залишивши його в горлі одинадцятої жертви.

Я не бачив кінця тієї колони воїнів, яка виступила проти нас. Я вирішив, що швидше за все вони доходять до самого верху сходів. Я сподівався, що моя черга не прийде. Я майже вірив у це.

Ще три воїни пролетіло повз мене, і тут ми дійшли до невеликої сходового майданчика і повороту. Блейз розчистив майданчик і почав підйом. Приблизно з півгодини я спостерігав за ним, а воїни, що виступили проти нього, всі вмирали і вмирали. Я чув шепіт захоплення воїнів, що йшли позаду мене. У мене навіть виникла божевільна думка, що мені вдасться пробитися так до самого верху.

Він використовував кожен трюк, відомий в науці фехтування. Він вибивав мечі плащем, робив підніжки, хапав вільною рукою за кисть і вивертав її, скидаючи людини зі сходів без боротьби.

Ми дійшли до наступного сходового майданчика. До цього часу на рукаві його виступила кров, але він не переставав посміхатися, і солдати, що стоять слідом за тими, яких він убивав, були бліді як смерть. Це йому теж допомагало. І, можливо, те, що я стояв за ним, готовий у будь-який момент вступити в бій замість нього, теж додавало їм страху, діяло на нерви, уповільнювало рух. Як я пізніше дізнався, вони чули про нашу битві на морі.

Блейз піднявся до наступної площадки, розчистив її, почав підніматися вгору. Чесно кажучи, я не думав, що йому вдасться зайти так далеко. Це був майже феноменальний зразок того, як треба володіти мечем, я не бачив такого з тих самих пір, як Бенедикт один утримував прохід через Арденський ліс проти Місячних Вершників Генеша.

Однак, він почав втомлюватися, це я теж бачив. Якби був якийсь спосіб змінити його ненадовго, дати йому відпочити!

Але такого способу не було. тому я продовжував йти за ним, з острахом чекаючи, що кожен удар може виявитися для нього фатальним.

Я знав, що він слабшає. До цього часу ми перебували в ста футах від вершини.

Раптово він став мені близький і дорогий. Він був моїм братом, і він здорово мене виручив. Не думаю, щоб він вважав себе здатним дістатися до вершини, але він продовжував битися…

Тим самим даючи мені шанс завоювати трон для себе.

Він убив ще трьох, і з кожним ударом меча його рухався все повільніше. З четвертим він бився хвилин п'ять, перш ніж вбив його. Я був упевнений, що наступний воїн виявиться його останнім.

Але цього, однак, не відбулося. Поки він витягав свій меч з горла вбитого, я перекинув меч в ліву руку, витягнув кинджал і метнув його.

По саме руків'я він увійшов у горло наступного солдата.

Блейз перестрибнув через дві сходинки і ударом ліктя скинув ще одного вниз. Потім він зробив випад, розпоровши живіт наступному.

Я кинувся вперед, готовий заповнити простір, якщо що-небудь з ним станеться, але він поки що цього не потребував.

Як ніби до нього прийшло друге дихання, він з надзвичайною енергією кинувся вперед і звалив ще двох. Я крикнув, щоб мені дали ще один кинджал, і мені передали його по лінії. Я тримав кинджал напоготові, очікуючи, коли він знову втомиться, і кинув його в чергового воїна, з яким він бився. Але в цю хвилину боєць якраз кинувся вперед, так що кинджал вдарив його руків'ям по голові, а не увійшов у горло. Цього, однак, було цілком достатньо для Блейза, який тут же вбив його прямим випадом.

Але цим скористався наступний. Він кинувся вперед, і меч Блейза увійшов йому в живіт, він втратив рівновагу, і вони разом впали у прірву.

Підкоряючись скоріше рефлексу, майже не міркуючи, що роблю, але тим не менш чудово розуміючи, що рішення в частку секунди завжди виправдовує себе, — я вихопив лівою рукою з-за пояса колоду карт і шпурнув її Блейзу, який на секунду як би завис над прірвою — так швидко зреагували мої м'язи — і крикнув йому на все горло:

— Лови! Швидше ж, ідіот!

У мене не було часу дивитися, що сталося далі, довелося відбивати атаки і самому нападати.

Але колоду він зловив. Це я встиг побачити краєм ока.

І тоді почався останній етап нашого сходження на Колвір.

Щоб не втрачати часу, просто скажу, що нам вдалося це зробити, і важко дихаючи я зупинився на верхньому майданчику, чекаючи, поки навколо мене збереться моє нечисленне військо.

Ми вишикувалися і почали наступати. Приблизно годину знадобився нам для того, щоб дійти до Великої Арки.

Ми пройшли і її. Ми увійшли в Амбер.

Де б не був зараз Ерік, я впевнений, він не припускав ніколи, що нам вдасться зайти так далеко.

І я задумався про те, де зараз був Блейз. Чи вистачило у нього часу вихопити карту і використати її, перш ніж він досяг дна прірви? Я думав, що ніколи цього не дізнаюся.

Ми недооцінили супротивника по всіх статтях. Зараз його війська набагато перевершували нас чисельністю, і нам просто не залишалося нічого іншого як тільки битися до останнього, так довго, як тільки ми могли протриматися. Чому я зваляв такого дурня і кинув Блейзу свою колоду? Я знав, що у нього не було своєї, і тому діяв інстинктивно, по тим рефлексам, які швидше за все виробилися у мене на відображенні Земля. Але ж я міг би використати Карти, щоб сховатися, якщо мене розіб'ють вкінець.

І мене розбили вщент.

Ми билися до самих сутінків, і до цього часу у мене залишилася всього жменька воїнів. Нас оточили на тисячу ярдів всередині самого Амбера і все ще досить далеко від палацу. Ми вже не йшли вперед, а захищалися, і гинули один за іншим. Ми зазнали поразки.

Льювілла або Дейдра надали б мені притулок. Навіщо я це зробив?

Я вбив ще одного солдата і перестав думати про свою помилку.

Сонце опускалося, почало темніти. Нас залишалося всього кілька сотень, і ми не наблизилися до Палацу ні на крок.

Потім я побачив Еріка і почув, як він голосно віддавав якісь накази.

Якби я тільки міг підійти м нього ближче!

Але я цього не міг.

Можливо, я і здався б йому в полон, щоб зберегти життя ще живим моїм солдатам, які билися добре і відслужили мені гарну службу, чим би не скінчився цей бій.

Але здаватися було нікому, та ніхто й не збирався брати мене в полон. Ерік не почув би мене, навіть якщо б я закричав на все горло. Він був далеко і лише командував.

Так що ми продовжували битися і в мене залишалося всього близько сотні воїнів.

Коротше.

Вони вбили всіх, окрім мене.

На мене ж накинули сітку і били тупими стрілами без наконечників.

В кінці-кінців я впав, мене оглушили палицею по голові та зв'язали, а далі почався якийсь кошмар, який не закінчувався, що б я не робив.

Ми програли.

Пробудився я в темному місці, в підземеллі глибоко під Амбером, шкодуючи, що мені не вдалося дійти до самого кінця і померти.

Той факт, що я все ще залишався в живих означав, що Ерік будує щодо мене якісь плани. Перед очима виникли примари колодок, вогню і тортур щипцями. Я передбачав той кошмар, який мені загрожує, лежачи на сирій солом'яній підстилці.

Я не знав, як довго провалявся без свідомості.

Я обнишпорив усю свою маленьку камеру, намагаючись знайти хоч що-небудь, з допомогою чого міг би покінчити з собою, але ніщо не могло послужити цій меті.

Рани горіли, як опіки від сонця, і я дуже втомився.

Я поклав своє тіло зручніше і знову заснув.

Я прокинувся, але до мене так ніхто і не прийшов. Мені нікого було підкупити, і ніхто мене не катував.

Але ніхто також не приніс мені поїсти.

Я лежав, загорнувшись у плащ, і згадував усе, що сталося з тих пір, як я прокинувся в Грінвуді і відмовився від уколу. Можливо, для мене було б краще, якби я цього не зробив.

Я пізнав відчай.

Скоро Ерік коронується в Амбері. Можливо, це вже відбулося.

Але сон був прекрасним виходом, а я так втомився…

Вперше за довгий час я отримав можливість спати, відпочивати і забути про свої рани.

У сирій темній камері гидотно пахло.

8

Не пам'ятаю, скільки разів я прокидався і знову засипав. Двічі я знаходив м'ясо, хліб і воду на підносі біля дверей. Обидва рази я з'їдав все до крихти. Камера моя була безпросвітно темна і дуже холодна. Я чекав. І знову чекав.

Нарешті за мною прийшли.

Двері розчинилися і з'явилося слабке світло. Я закліпав з незвички і в цей момент мене покликали.

Коридор зовні був вщерть набитий озброєними воїнами, щоб я не викинув якогось фокусу.

Я потер рукою щетину на підборідді і пішов туди, куди мене вели.

Ми йшли довго, і дійшовши до залу зі спіральними сходами стали підніматися по них. Поки ми йшли, я не задав жодного питання, і ніхто нічого не намагався мені пояснити.

Ми дійшли до верху і пішли вже по самому палацу. У теплій чистій кімнаті мені веліли роздягтися догола. Я роздягнувся. Потім я увійшов у ванну з гарячою водою, від якої йшла приємна пара, підійшов слуга, зішкріб з мене весь бруд, поголив і постриг мене.

Коли я витерся насухо, мені дали мою чисту чорно-срібну одежу.

Я одягнувся, і на плечі мені накинули плащ з срібною трояндою на застібці.

— Тепер ви готові, — сказав мені сержант охорони. — Підійдіть сюди.

Я пішов за ним, а варта за мною.

Мене провели в самий кінець палацу, де коваль одягнув мені наручники і скував ланцюгами і ноги. Ланцюги були важкі, щоб у мене не було сил їх порвати. Якби я почав пручатися, мене побили б до нестями, і в результаті все одно закували б. У мене не було особливого бажання знову бути побитим, тому я не пручався.

Потім кілька стражників потягли мене за ланцюзі назад в парадну частину палацу. Я не дивився на окружаючу мене пишність. Я був бранцем, можливо, скоро я буду або мертвим, або божевільним. І зараз я нічого не міг з цим поробити. Швидкий погляд у вікно сказав мені про те, що зараз вже ранній вечір, і я не відчув жодної ностальгії, коли мене проводили по залах, де ми всі гралися дітьми.

По довгому коридору ми потрапили в їдальню палацу.

За довгими столами сиділи люди, багатьох з яких я знав.

Найпрекрасніші сукні та костюми Амбера горіли і переливалися в залі, і була музика при світлі смолоскипів, і вже налито в келихи вино, і наїдки заповнювали вже накриті столи, але ще ніхто не приступав до бенкету.

Я впізнавав багатьох, наприклад, Флору, але було і безліч дивних, незнайомих осіб. Я побачив менестреля і лорда Рейну. Зліва від мене розташувався Джуліан. Я не звернув на нього уваги, а втупився на леді, струнку блондинисту особу.

— Добрий вечір, — сказав я. — По-моєму, нас не представили один одному. Мене звати Корвін.

Вона подивилася на сидячого праворуч чоловіка, ніби шукаючи підтримки, але цей величезний рудий мужлан з купою прищів на обличчі відвернувся і зробив вигляд, що захоплений бесідою з жінкою праворуч.

Вона видавила з себе слабку подобу посмішки і відповіла:

— Мене звуть Кармела. Як поживаєте, принц Корвін?

— Яке приємне у вас ім'я, — відповів я. — У мене все в порядку. Скажіть, як так вийшло, що така гарна, приємна дівчина — і раптом опинилася тут?

Вона швидко зробила ковток води.

— Корвін, — сказав Джуліан голосніше, ніж це було потрібно. — Я думаю, що леді, до якої ти чіпляєшся, вважає тебе нестерпним.

— Невже? По-моєму, вона не сказала тобі ні слова за цей вечір.

Він не почервонів. Він став білим, як крейда.

— Досить. Я не маю наміру терпіти більше цього від тебе.

Тоді я потягнувся і навмисно побрязкотів своїми ланцюгами. Крім ефекту, від такої демонстрації, я дізнався, скільки вільного простору знаходиться в моєму розпорядженні. Занадто мало. Звичайно, Ерік вельми обережний.

— Підійди-но ближче і прошепочи мені свої заперечення на вушко, братику, сказав я.

Але він цього чомусь не зробив.

Я був останнім, кого чекали за столом, тому я знав, що скоро настане час того, що має статися.

І я не помилився.

Зазвучали шість труб і в зал увійшов Ерік.

Всі встали.

Крім мене.

Варта була змушена стягнути мене зі стільця за допомогою ланцюгів і з їх же допомогою підтримувати мене у стоячому положенні.

Ерік посміхнувся і спустився по сходах праворуч від мене. Я з труднощами розрізняв його власні кольори під горностаєвою мантією, в яку він загорнувся.

Він став на чолі столу, зупинившись біля свого крісла. Підійшов слуга, встав позаду нього, і виночерпії прийнялися розливати вино по келихах.

Коли всі келихи були наповнені, він підняв свій.

— Нехай вічно будете ви всі жити в Амбері, — проголосив він, — вічному місті.

І всі підняли келихи.

Крім мене.

— Візьми келих, — сказав Джуліан.

— Подай його мені.

Він цього не зробив, але обдарував мене довгим важким поглядом. Тоді я швидко взяв свій келих у руку і підняв його.

Між нами було сотні дві людей, але мій голос рознісся по всій залі, і Ерік не відривав від мене погляду, коли я вимовляв свій тост:

— За Еріка, який сидить на самому кінці столу!

Ніхто не спробував вдарити мене, в той час як Джуліан виплеснув вміст свого келиха на підлогу. Решта наслідували його приклад, але мені вдалося майже допити свій, перш ніж його вибили в мене з рук.

Тоді Ерік сів, дворяни послідували його прикладу, а мене відпустили, і я впав на своє місце.

Почали подавати страви, а так як я був голодний, то їв більше інших і з великим задоволенням.

Музика не замовкала ні на секунду, і трапеза тривала по меншій мірі дві години. За весь цей час ніхто не сказав мені жодного слова і сам я теж більше ні до кого не звертався. Але моя присутність відчувалася всіма, і наш стіл також був помітно тихішим від інших.

Каїн сидів далеко від мене, по праву руку Еріка. Я вирішив, що Джуліан далеко не в фаворі. Ні Рендома, ні Дейдри не було. У залі знаходилося багато інших дворян, багатьох з яких я впізнав, і багатьох вважав своїми друзями, але жоден з них не кивнув у відповідь, випадково зустрівшись зі мною очима.

Я зрозумів, що для того, щоб Ерік став королем Амбера, залишалася проста маленька формальність.

Незабаром так і сталося.

Після обіду промов не було. Просто Ерік встав з-за столу.

У раптово насталій тиші урочисто засурмили сурми.

Потім утворилася процесія, що вела до тронної кімнати Амбера.

Я знав, що за цим послідує.

Ерік встав перед троном, і всі схилили голови.

Крім мене, але про це не варто говорити, тому що мене все одно пригнули так, що і я став на коліна.

Сьогоднішній день був днем його коронації.

Настала тиша. Потім Каїн вніс подушку, на якій спочивала корона. Корона Амбера. Він схилив коліно й застиг у цьому положенні, протягуючи її.

Потім ривком ланцюгів мене підняли на ноги і протягли вперед. Я зрозумів, що має статися. До мене це дійшло у мить ока, і я став боротися. Але силою і ударами мене знову поставили на коліна біля самих сходинок трону.

Зазвучала м'яка музика — це були «Зелені рукави» — і за моєю спиною Джуліан проголосив:

— Дивіться на коронування нового короля Амбера!

Потім він прошепотів мені:

— Візьми корону і простягни її Еріку. Він коронує сам себе.

Я глянув на корону Амбера, що виблискувала на червоної подушці в руках Каїна.

Срібна, з сімома високими піками, на кожному виблискував дорогоцінний камінь. Вона була прикрашена смарагдами, і з боків біля скронь були вправлені великі рубіни.

Я не ворушився, згадуючи ті часи, коли бачив під цією короною обличчя нашого батька.

— Ні, — просто відповів я, і отримав удар по обличчю.

— Візьми її і простягни Еріку, — повторив він.

Я спробував ударити його, але ланцюги були натягнуті надійно. Мені знову дали ляпаса.

— Ну добре, — сказав я врешті-решт і знехотя потягнувся до корони.

Кілька секунд я тримав її в руках, потім швидко одягнув собі на голову і проголосив:

— Я короную себе, Корвіна, на короля Амбера!

Корону негайно відібрали і поклали на подушку. Мене кілька разів сильно вдарили по спині. По залу прокотився шепіт.

— А тепер візьми її і спробуй ще раз, — прошипів Джуліан. — Простягни її Еріку. Послідував ще один удар.

— Добре, — відповів я, відчуваючи, що по моїй спині моєї тече щось мокре і липке.

На цей раз я жбурнув корону з усіх сил, сподіваючись вибити Еріку очі.

Він спіймав її правою рукою і посміхнувся мені, як ніби змусив мене зробити те, що хотів.

— Дякую, — сказав він. — А тепер слухайте мене, всі присутні, і ті, хто чує мене у Відображеннях. В цей день я приймаю корону і трон. Я беру в руку свою скіпетр королівства Амбера. Я чесно завоював цей трон, і я беру його, і сідаю на нього по праву моєї крові.

— Брехун! — Викрикнув я, і тут же чиясь рука затиснула мені рот.

— Я корону себе, Еріка Першого, королем Амбера.

— Довго живи, король! — Прокричали дворяни три рази.

Потім він нахилився і прошепотів мені на вухо:

— Твої очі бачили саме прекрасне видовище за все твоє життя… Варта! Приберіть Корвіна і нехай йому випалять очі! Нехай він запам'ятає всю пишність цього дня, як останнє, що він бачив у житті! Потім киньте його в найглибшу темницю, саме глибоке підземеллі Амбера, і нехай ім'я його буде забуто!

Я плюнув у нього і мене побили.

Я відчайдушно чинив опір при кожному кроці, поки мене волокли із залу. Ніхто не дивився на мене, і останнє, що я пам'ятаю, це фігура Еріка, що сидить на троні, усміхнений, і роздає милості оточуючим його дворянам.

Те, що він наказав, було зі мною зроблено. Бог був милостивий — я втратив свідомість перш, ніж вони встигли закінчити.

Не маю ані найменшого уявлення, скільки часу пройшло з тих пір, як я прокинувся в абсолютній темряві від нестерпного болю в голові. Можливо, саме тоді я виголосив своє прокляття, але, можливо, це сталося в ту мить, коли на мої очі опускалося розпечене залізо. Не пам'ятаю. Але я знав, що ніколи Ерік не буде спокійно сидіти на своєму троні, бо прокляття принца Амбера, вимовлене в люті, завжди збувається.

Я уткнувся обличчям в солому в повній темряві свого підземелля, сліз не було. Це і було найстрашніше. Через довгий час, — тільки я, і ти, Боже, знаємо, скільки часу минуло — до мене знову прийшов сон.

Сон пішов, і знову прийшла біль. Я піднявся на ноги. Кроками я спробував виміряти свою в'язницю. На підлозі була дірка для вбиральні, в кутку валявся солом'яний матрац. Під дверима пророблена невелика щілина, а за щілиною піднос, на якому лежав затхлий шматок хліба і пляшка води. Я поїв і попив, але це не додало мені сил.

У мене так страшенно боліла голова, і в душі моїй не було спокою.

Я не спав стільки, скільки міг витримати, але ніхто не прийшов відвідати мене. Я прокидався, йшов на протилежний кінець камери, знаходив напомацки тацю з їжею і їв, тобто якщо знаходив їжу. Я намагався весь час спати.

Після того, як я прокинувся в восьмий раз, біль відійшла з моїх очниць. Я ненавидів мого брата, який був королем в Амбері. Краще б він убив мене.

Я багато думав про те, як реагували інші на таку кару, але нічого не приходило в розтерзаний болем мозок.

Коли ж морок прийде і в сам Амбер, я знав, що Ерік гірко пошкодує про те, що зі мною зробив. Це я твердо знав, і тільки це втішало мене.

Так почалися дні, повні темряви, і я не міг виміряти їх перебіг. Навіть якщо б у мене були очі, я не зміг би відрізнити день від ночі в цьому похмурому підземеллі.

Час йшов своїм чередом, йому не було до мене діла. Іноді мене бив озноб, коли я задумувався про це, і я весь тремтів в холодному поті. Провів я тут кілька місяців? Або годин? А можливо, років? Або тижнів?

Я забув про все, що стосувалося часу. Я спав, бродив (я вже точно знав, куди треба поставити ногу і де повернути) і думав про все, що зробив і чого не встиг зробити в своєму житті. Іноді я сидів, схрестивши ноги, дихаючи рівно і глибоко, спустошуючи свій мозок, перебуваючи в прострації так довго, як тільки міг. Це допомагало — ні про що не думати, чи думати ні про що.

Ерік був розумний. Хоча сила жила в мені, зараз вона була марна. Сліпий не може піти у Відображення.

Борода виросла до грудей і волосся лоскотало спину. Спочатку я весь час був голодний, але потім апетит пропав. Іноді, коли я вставав занадто різко, крутилася голова. Я все ще міг бачити, але тільки в кошмарних снах, і мені ставало ще гірше, коли я прокидався.

Пізніше, однак, я став майже забувати події, що призвели мене до сліпоти. Я почав дивитися на них збоку, як ніби це було не зі мною, а зі сторонньою людиною.

Я дуже багато втратив у вазі. Я намагався уявити сам себе, виснаженого і злого. Я не міг навіть плакати, хоча кілька разів відчував, що мені дуже хочеться це зробити. Щось було не в порядку навіть зіслізними протоками. Страшно, що людину можна довести до такого стану.

Одного разу в двері тихо-тихо пошкребли. Я не звернув на це уваги.

Знову пролунав той же звук, і знову я не відреагував.

Потім я почув своє ім'я, вимовлене слабким запитальним шепотом.

Я перетнув камеру:

— Так?

— Це я, Рейн. Як ви тут?

Я розреготався:

— Чудово! Ох, краще не придумаєш! Біфштекси з шампанським кожну ніч і купа дівчаток! Боже! Ну і питання ти задаєш!

— Пробачте, — сказав він, що я нічого не можу зробити для вас.

Я почув біль у його голосі.

— Знаю, — відповів я.

— Якби міг, я зробив би усе.

— І це знаю.

— Я тут дещо приніс. Візьміть.

Маленьке віконце біля підлоги скрипнуло, відкриваючись.

— Що тут? — Запитав я.

— Чистий одяг. І три буханки свіжого хліба, голівка сиру, трохи яловичини, дві пляшки вина, блок сигарет і багато сірників.

Голос мій сів від хвилювання, в горлі пересохло.

— Спасибі, Рейн. Ти хороший. Як тобі вдалося все це?

— Я знаю стражника, який стоїть на варті в цю зміну. Він буде мовчати, занадто багатьом він мені зобов'язаний.

— Дивись, як би йому не спало на думку сплатити всі борги одразу — одним доносом, — застеріг його я, — Так що, хоч я і дуже тобі вдячний, краще більше так не ризикуй. Можна не говорити, що все, що може тебе видати, я знищу.

— Як би я хотів, щоб все трапилося навпаки, о мій принц!

— Приєднуюся до цієї думки. Спасибі, що подумав про мене, коли це заборонено робити.

— Ну, це як раз було легко, — відповів він.

— Що нового в Амбері?

— Править Ерік. Ось і все.

— Де Джуліан?

— Відісланий назад в Арденський ліс зі своїми воїнами.

— Чому?

— Щось дивне проникає до нас з Відображень, весь останній час.

— Ах ось як? Зрозуміло. А що Каїн?

— Він все ще в Амбері, ублажає себе, як може. В основному п'є і розважається з бабами.

— А Жерар?

— Він адмірал всього флоту.

Я зітхнув з полегшенням. Зізнатися, я переживав, що його відхід у південні води під час битви накличе на нього немилість Еріка.

— А що з Рендомом?

— Він бранець, але в своїх власних покоях.

— Що? Його взяли в полон?!

— Так. З центру Лабіринту в Рембо він з'явився прямо тут, з арбалетом. Він встиг поранити Еріка перш, ніж його схопили.

— Ось як? Чому ж його не вбили?

— Ходять чутки, що він одружений з дворянкою з Рембо. А Ерік на цьому етапі не бажає навіть непрямих ускладнень з Рембо. У Мойри велике королівство, і подейкують навіть, що Ерік має намір зробити їй пропозицію і попросити її стати його королевою. Чутки, звичайно, але вельми цікаві.

— Так.

— Ви ж їй дуже подобалися, це правда?

— У якійсь мірі. А ти звідки знаєш?

— Я був присутній, коли читали вирок Рендону. Леді Віала, яка заявила, що вона його дружина, попросила дозволу приєднатися до нього в в'язниці. Ерік все ще вирішує, що на це відповісти.

Я подумав про незрячу дівчину, яку ніколи не зустрічав і вже не зустріну, і здивувався зі шляхів провидіння.

— Як давно це сталося?

— М-м-м. Тридцять чотири дні тому. Саме тоді з'явився Рендом. Тижнем пізніше Віала подала своє прохання.

— Вона, мабуть, дивна жінка, якщо дійсно любить Рендома.

— Я теж так вважаю, — відповів він. — Ніколи навіть уявити не міг більш невідповідної пари.

— Якщо побачиш його знову, передай йому привіт від мене і моє співчуття.

— Добре.

— А як поживають мої сестри?

— Дейдра і Льювілла залишилися в Рембо. Леді Флорімель насолоджується милостями Еріка і одна з перших дам нашого двору. Я не знаю, де зараз Фіона.

— А хоч що-небудь чутно про Блейза? Хоча я і впевнений, що він загинув.

— Напевно загинув. — Відповів Рейн. — Хоча тіла його так і не було знайдено.

— А Бенедикт?

— Про нього також нічого не чути.

— Бранд?

— Теж нічого.

— Ну, значить, будемо вважати, що я поки запитав про всіх своїх родичів. А ти не написав якоїсь нової балади?

— Ні, — відповів він, — Я ще працюю над «Облогою Амбера», але в будь-якому випадку це буде анонімна баллада, навіть якщо мені вдасться її завершити.

Я простягнув руку через крихітне віконце внизу дверей.

— Я хочу потиснути твою руку — і його тепла долоня торкнулася моєї.

— Спасибі тобі за все, що ти зробив. Але більше не треба. Нерозумно ризикувати гнівом Еріка.

Він стиснув мою руку, щось пробурмотів і пішов. Я знайшов пакет з їжею і набив живіт м'ясом — самою ситною їжею, яка там була. М'ясо я заїдав величезною кількістю хліба, і тільки тут зрозумів, що майже забув, якою смачною може бути їжа. Потім мене стало хилити в сон, і абсолютно не було потреби цьому опиратися. Не думаю, що спав тоді дуже довго. Пробудження я відзначив пляшкою вина.

В моєму стані було треба зовсім небагато, щоб захмеліти. Я закурив сигарету, сів на матрац, сперся спиною об стіну і розслабився.

Я пам'ятав Рейна ще хлопчиком. До того часу я вже подорослішав, а він був кандидатом на місце придворного блазня. Худий розумний хлопчина. Люди знущалися над ним занадто багато. Включаючи і мене. Але я писав музику, складав балади, а він дістав собі десь лютню і навчився на ній грати. Скоро ми вже співали на два голоси, і через деякий час я полюбив його, і ми стали працювати разом, створюючи, на наш погляд, твори мистецтва. Він був дуже незграбний, майже бездарний, але в глибині душі я відчував каяття за те, як поводився з ним раніше, тому я фальшиво хвалив його, коли тільки міг, та до того ж навчив непогано володіти мечем. Я ніколи не шкодував про ті часи, та й він, по-моєму, теж. Скоро він став придворним менестрелем Амбера.

Весь цей час я називав його своїм пажем і, коли почалися війна проти темних сил за Відображення Вейрмонкен, я зробив його своїм зброєносцем, і ми ходили в бій разом. Я посвятив його в лицарі на полі битви при Джонс Фолз, бо він заслужив цю посвяту. Після цього він продовжував писати і складати музику, поки не перевершив навіть мене. Колір його одежі був малиновий, а слова — золотими. Я любив його, як любив тільки двох-трьох друзів у Амбері. Правда, я ніколи не думав, що він піде на такий ризик, щоб принести мені сюди їжу. Не думаю, що взагалі хто-небудь зробив би це. Я випив ще кілька ковтків вина і закурив другу сигарету — в його честь, щоб відсвяткувати цю подію. Він був хорошою людиною. Чи довго він протримається при цьому дворі?

Недопалки — і через деякий час і спорожнілу пляшку — я викинув в дірку для вбиральні. Я не хотів, щоб хтось випадково побачив, як я тут «розважаюсь», якщо раптом несподівано нагряне обшук. Я з'їв усе, що він приніс, і відчув себе ситим і умиротвореним вперше за весь час ув'язнення. Я залишив другу пляшку вина про запас, на той випадок, коли мені захочеться хоч на деякий час забутися.

Після цього час продовжував тягнутися так само, як і раніше, і я знову втягнувся у коло думок і дій, які стали вже звичними.

Я сподівався, що Ерік просто не може виміряти тих сил, якими ми володіли. Він царював в Амбері, це вірно, але він не знав усього. Поки не знав. Не так, як знав усе Батько. У мене був один шанс на мільйон, який міг спрацювати на мою користь. Такий нікчемний, і все ж існуючий, він дозволив мені не зійти з розуму тоді, коли я весь був один суцільний відчай.

Хоча, можливо, я і зійшов тоді ненадовго з розуму, не знаю. Багато що забулося про ті дні. Зараз, коли я стою біля самого Хаосу, для мене вони як порожні прочерки. Один Бог знає, що зі мною відбувалося в ті дні, і мені навіть не хочеться про це згадувати.

Бідні лікарі, не народився ще той з вас, хто міг би вилікувати нашу сім'ю.

Я лежав у своїй камері і ходив по ній в одурманюючих темряві. Я став дуже чутливий до звуків. Я чув шурхіт щурячих лапок по соломі, віддалені стогони інших в'язнів, луну кроків стражника, що приносить їжу. По таких звуках я навчився з точністю визначати відстань і напрям.

Думаю, я став більш сприйнятливий і до запахів, але на цьому я намагався не зосереджуватися. Крім природного нудотного і згубного запаху в камері чувся ще й запах гниючого плоті, я міг б в цьому заприсягтися. Один час я задумувався над цим. Якщо б я помер, цікаво, скільки часу пройшло би до тих пір, як мою смерть би помітили? Скільки шматків хліба і пляшок з водою приберуть назад, не звернувши на це уваги, поки стражникові не прийде в голову перевірити, чи живий ще його в'язень?

Відповідь на це питання була для мене дуже важливою.

Запах смерті і розкладання тримався в камері дуже довгий час. Я знову почав думати про час, коли вирішив, що пахло так не менше тижня.

Хоч я і стримувався з усіх сил, пручався спокусі, як тільки міг, врешті-решт у мене залишилася лише одна пачка сигарет.

Я розкрив її і закурив. У мене був блок «Салем», і я викурив одинадцять пачок. Це двісті двадцять сигарет. Колись я засікав час, який іде на одну сигарету, і в мене виходило сім хвилин. Значить, в загальній складності виходило тисяча п'ятсот сорок хвилин чистого куріння — чи двадцять п'ять годин сорок хвилин. Але я був упевнений, що перерва між сигаретами становила щонайменше годину, скоріше навіть півтори. Скажімо, півтори. Тепер прикинемо: на сон у мене йшло шість-вісім годин на день. Значить, від шістнадцяти до вісімнадцяти годин я не спав. Значить, за день я викурював близько дюжини сигарет. А значить, від часу приходу Рейна пройшло приблизно три тижні. Він сказав, що з дня коронації пройшло чотири місяці і десять днів, отже, зараз вже буде п'ять місяців.

Я беріг свою останню пачку, як мати своє дитя, насолоджуючись кожною сигаретою, як любов'ю до жінки. Коли сигарети скінчилися, у мене навіть настала депресія.

Потім знову пройшло дуже багато часу.

Я весь час думав про Еріка. Як були у нього справи тепер, коли він став королем? Які проблеми зараз перед ним стояли? Чого він хотів? Чому він ні разу не спустився вниз, щоб помучити мене? Чи може статися таке, що мене дійсно забудуть в Амбері, хоч і по королівському велінню? Ніколи, вирішив я.

А як інші мої брати? Чому жоден з них не встановив зі мною зв'язок? Адже так легко було витягнути мою карту і перервати вирок Еріка.

Однак, ніхто цього не зробив.

Я довго думав про Мойру, останню жінку, яку я кохав. Що вона зараз робила? Чи думала про мене? Напевно, ні. Можливо, вона вже стала коханкою Еріка або його королевою? Чи говорила вона з ним коли-небудь про мені? Теж, напевно, ні.

А як сестри? Забудь їх. Всі вони відьми.

Я вже був сліпим раніше, і сталося це від спалаху пороху в вісімнадцятому столітті на Відображенні Земля. Але це тривало всього лише місяць, а потім зір повернувся до мене. Ерік же, віддаючи наказ, мав на увазі постійну сліпоту. Я все ще пітнів і тремтів, і іноді прокидався з криком, коли мені знову і знову з'являвся прут з розпеченого заліза, який опускається до мене, який наближається до очей, торкається їх!..

Я застогнав і продовжував міряти камеру кроками.

Я абсолютно нічого не міг зробити. І ця безвихідь — саме жахливе з усього, що зі мною сталося. Я був так само безпорадний, як зародок в утробі матері. Народитися знову з колишнім зором і можливістю задовольнити свою лють — за це я продав би душу. Навіть якщо б зір повернувся до мене на годину, але щоб у мене в руці знову був меч для рішучої дуелі з моїм братом.

Я ліг на матрац і заснув. Коли я прокинувся, біля дверей стояла їжа і я поїв, потім знову почав міряти камеру кроками. Нігті на руках і ногах відросли до неподобства. Борода опустилася нижче пояса, а волосся весь час падало на очі. Я був сам собі огидний, настільки брудним і смердючим я себе почував. Тіло невпинно свербіло. Я навіть підозрював, що у мене завелися воші. Б-р-р-р!

Те, що принца Амбера було доведено до такого стану викликало в моїй душі цілу бурю гніву. Я звик думати про нас, як про незламних і вічних створінь, чистих, холодних, холоднокровних, твердих, як відшліфований діамант — таких, якими були наші зображення на картах. Як тепер з'ясувалося, це було не зовсім так.

Принаймні, ми були такими ж, як і решта людей, хіба що з більшим запасом міцності.

Я грав сам із собою в розумі, я розповідав сам собі всілякі історії, я згадував найприємніші хвилини мого життя — а їх було чимало. Я згадував волю: вітер, дощ, сніг, літню спеку і прохолодні весняні вітерці. На Відображенні Земля у мене був свій невеличкий аероплан, і я насолоджувався відчуттям польоту. Я згадував блискучу панораму світу і відстані, які здаються зверху мініатюрними, міста, широкий блакитний розліт неба, стада хмар (де вони зараз?) і чистий простір океану під крилом. Я згадував жінок, яких любив, вечірки, військові навчання і битви. І коли всі спогади подібного роду кінчалися і мені не було про що більше думати, тільки тоді я починав знову думати про Амбер.

Одного разу, коли я думав про нього, мої слізні протоки несподівано почали функціонувати, і я заплакав!

Після непередаваної кількості проминулого часу, заповненого провалами в забуття, темнотою і сном, я почув як у замку повертається ключ.

Минуло так багато часу після візиту Рейна, що я вже забув і смак сигарет, і запах вина. Я не міг точно сказати, скільки часу пройшло, але відчував, що дуже багато.

У коридорі було двоє людей. Я визначив це по звуку кроків ще до того, як почув їхні голоси.

Один голос я упізнав.

Двері розчинилися і Джуліан вимовив моє ім'я.

Я не відповів йому відразу і він повторив:

— Корвін! Іди сюди!

Так як особливого вибору у мене не було, я випростався і підійшов до нього. Зупинився зовсім поруч.

— Чого ти хочеш? — Запитав я.

— Ходімо зі мною.

І він узяв мене за руку.

Ми пішли по коридору і він йшов мовчки, і будь я проклятий, якщо б заговорив першим або поставив йому якесь запитання.

Судячи з луни наших кроків, ми ввійшли у великий зал. Незабаром після цього він повів мене нагору по сходам. Все вище і вище, поки ми не опинилися в самому палаці.

Мене посадили на стілець. перукар зацокав ножицями, підрізаючи бороду і волосся. Я не впізнав його голосу, коли він запитав, волію я просто підстригти бороду або поголитися.

— Брий, — відповів я, а манікюрниця тим часом заходилася працювати над усіма двадцятьма моїми нігтями.

Потім мене вимили, і після ванної допомогли одягнутися у свіжий одяг. Він тепер висів на мені. Отже я здорово схуд, і якось зовсім забув про це.

В іншому, так само темному для мене приміщенні, звучала музика, смачно пахло, чулися радісні голоси і веселий сміх. Я впізнав їдальню замка.

Голоси стали звучати як ніби тихіше, коли Джуліан привів і посадовив мене.

Я сидів, коли пролунали фанфари, і мене силою змусили піднятися. Я почув, як був проголошений тост:

— За Еріка Першого, короля Амбера! Довго живи, король!

Я не став за це пити, але цього, здавалося, ніхто не помітив.

Тост виголосив голос Каїна звідкись із глибини столу.

Я їв стільки, скільки міг вмістити мій шлунок, і ще більше, тому що це була найкраща трапеза, яку мені запропонували після того проклятого дня коронації. З застільних бесід я зрозумів, що сьогодні якраз відзначалася річниця того дня, а це означало, що я провів у підземеллі цілий рік.

Ніхто не заговорював зі мною, і я ні до кого не звертався. Я був присутній лише як нагадування. Щоб принизити мене, щоб показати приклад моїм братам, що відбувається з ослушниками, ось для чого, безсумнівно, я був приведений сюди. І кожному було велено забути мене.

Бенкет затягнулося далеко за північ. Хтось весь час підливав мені вина, що принаймні втішало, і я сидів, трохи розвалившись і слухав музику, під яку танцювали гості.

До цього часу столи прибрали і мене посадили в куточок.

Я напився, як чіп, і на ранок мене напів-тягли, напів-несли назад до камери, коли вже все закінчилося і приміщення почали прибирати. Єдине, про що я шкодував, що напився все ж не до такої міри, щоб обблювати підлогу або чийсь ошатний костюм.

Цим і був ознаменований кінець мого першого року темряви.

9

Я не набридатиму вам непотрібними повторами. Другий рік мого ув'язнення був таким же, як і перший, і з тим же фіналом. У цей другий рік Рейн приходив до мене двічі, приносячи по повному кошику смачної їжі і цілі купи новин. Обидва рази я забороняв йому приходити знову… У третій рік він спускався до мене шість разів, через один місяць, і кожного разу я говорив йому, щоб він більше цього не робив, з'їдав усе, що він приносив і вислуховував новини.

Щось погане відбувалося в Амбері. Дивні чудовиська йшли по відображеннях, влаштовували над усіма насильство, намагалися проникнути далі. Їх, звичайно, знищували. Ерік все ще намагався зрозуміти, чому це відбувалося. Я не згадував Рейну про своє прокляття, хоча значно пізніше переконався, що був правий у своєму припущенні.

Рендом, як і я, все ще був бранцем. Його дружина все ж приєдналася до нього. Положення інших моїх братів і сестер залишалося незмінним. З цим підійшов я до третьої річниці коронації. Було й дещо ще, що змусило мене знову почати жити.

Це! Одного разу ЦЕ сталося, і такі почуття спалахнули у мене в грудях, що я негайно відкрив пляшку вина, принесену мені Рейном і розпечатав останню пачку сигарет, які зберігав про запас.

Я курив сигарети, сьорбав вино і насолоджувався відчуттям, що таки переміг Еріка. Якби він виявив, що сталося, я впевнений, це було б для мене смертельно.

Але я знав, що він нічого навіть не підозрює.

Тому я радів, курив, пив і веселився, смакуючи перспективи в світлі того, що сталося.

Так, саме в СВІТЛІ.

Праворуч від себе я виявив якісь смуги світла.

Спробуйте пригадати: я прокинувся в госпітальному ліжку і дізнався, що поправився занадто швидко. Ясно?

Я виліковувався швидше, ніж інші. Всі принци та принцеси Амбера мають цю властивість у більшій чи меншій мірі.

Я пережив чуму, я вижив в поході на Москву…

Я відновлююся швидше і краще, ніж хто б то не було з тих, кого я знаю.

Наполеон колись звернув на це увагу. Так само, як і генерал Жак Артур. З нервовими тканинами це стається трохи пізніше, ось і все.

Зір повертався до мене — ось що це значило — ця чудова пляма світла праворуч від мене!

Я виростив собі нові очі — сказали мені мої пальці. У мене це зайняло більше трьох років, але я це зробив. Це був той самий один шанс на мільйон, про який я згадував раніше, та сама здатність, якою добре не володів навіть Ерік, тому що сила у членів нашої сім'ї проявлялася різними шляхами. Я був повністю паралізований в результаті перелому хребта під час франко-прусських війн. Через два роки все пройшло. У мене була надія — дика, я це визнаю — що у мене вийде те, що й справді вийшло, що мені вдасться виростити нові очі, не дивлячись на те, що очниці були випалені. І я виявився правий. Зір повільно повертався до мене, очі повільно регенерували.

Скільки ж часу залишилося до наступної річниці коронації Еріка? Я перестав міряти камеру кроками. Серце забилося сильніше. Як тільки хто-небудь помітить, що в мене є очі, я тут же втрачу їх знову.

Отже, мені треба втекти з в'язниці, поки не прийде четверта річниця.

Але як?

До цих пір я не надавав великого значення втечі, і тому не думав про неї, бо якби я навіть знайшов спосіб вибратися з камери, мені ніколи не вдалося б вийти з Амбера і навіть з палацу — без очей і без допомоги, якої мені ні від кого було чекати.

Тепер же…

Двері в мою камеру були важкі, великі, оббиті міддю, з крихітним загратованим квадратом приблизно на п'ятифутовій висоті, для того щоб подивитися, живий я чи вже помер, якщо, звичайно, комусь було до цього діло. Якби мені навіть вдалося висадити цю решітку, відразу було видно, що я не міг висунути руку настільки, щоб дістатися до замка. Внизу дверей були маленькі ворітця, через які подавалася їжа. Більше в цих дверях нічого не було. Петлі були або зовні, або між дверима і косяком, в цьому я не був упевнений. У будь-якому випадку, я не міг до них дістатися. Ні вікон, ні інших дверей не було.

Я був ще все одно що сліпий, тому що слабке світло проникало до мені тільки через загратоване віконце. До того ж я знав, що зір ще не повернувся до мене повністю. До цього було ще далеко. Та й з повним зором у моїй камері було б непроникно темно. Я знав це, тому що добре знав темниці Амбера.

Я закурив сигарету і знову став ходити по камері, думаючи про ті речі, які були в моєму розпорядженні з точки зору пристосування їх для втечі. У мене був одяг, матрац і скільки завгодно мокрої, затхлої соломи. У мене також були сірники, але я швидко відкинув думку про те, щоб підпалити солому і влаштувати пожежу. Я сумнівався, і не без підстав, що якщо я це зроблю, хтось прийде рятувати мене. Швидше за все, стражник підійде до дверей і посміється, якщо взагалі зволить підійти. У мене була ложка, яку я вкрав на попередньому банкеті. Я хотів спочатку стягнути ніж, але Джуліан зловив мене на місці злочину і вирвав його з моїх рук. Він, однак, не знав, що це була вже друга спроба. У черевик у мене вже була запхнута ложка.

Тільки от нащо вона могла мені знадобитися?

Я чув розповіді про в'язнів, які прокопують собі підземні ходи з камер найбезглуздішими предметами, як то: поясна пряжка (якої я не мав), в'язальний гачок тощо. Але у мене не було часу на подвиги графа Монте-Крісто. Я повинен був утекти протягом декількох місяців, інакше мої нові очі будуть знищені.

Двері, в основному, були зроблена з дерева. Дуб. Вони були обтягнуті чотирма металевими смугами. Одна смуга йшла по самому верху, інша — по низу, над ворітцями, в які просували їжу, а дві інші йшли зверху вниз, по обидві сторони від загратованого віконця в квадратний фут розміром. Двері відкривалися назовні і замок був зліва від мене. Пам'ять послужливо підказала мені, що товщина її два дюйми, і я пам'ятав, в якому приблизно місці знаходився замок, що і перевірив дослідним шляхом, налягаючи на двері і відчуваючи її напругу в потрібному місці. Я знав, що двері були також засунута на міцні засуви зовні, але про це можна було подумати і пізніше. Можливо, мені вдасться висунути засув, просунувши ручку ложки між краєм дверей і косяком.

Я присунув до дверей свій матрац, став на коліна і ручкою ложки окреслив квадрат в тому місці, де знаходився замок. Я працював до тих пір, поки рука не стала відвалюватися від втоми, напевно, кілька годин. Потім я поторкав пальцями поверхню дерева. Небагато, але ж це тільки початок. Я взяв ложку в ліву руку і продовжував працювати, поки і вона не оніміла.

Я жив надією, що скоро з'явиться Рейн. Я був упевнений, що мені вдасться вмовити його віддати мені кинджал, якщо я буду достатньо наполегливий. Однак він все не йшов, і я продовжував потихеньку знімати стружку з дерева.

Я працював день за днем, не покладаючи рук, поки не вгризся в дерево приблизно на півдюйма. При кожному наближенні стражника я прибирав матрац в дальній кут і лягав на нього спиною до дверей.

Коли він ішов, я відновлював роботу.

Потім мені довелося перервати приготування, яким болісним не було це зволікання. Хоча я і завертав руки в розірвану тканину одягу, вони все одно вкрилися водяними бульбашками, які весь час лопалися, і врешті-решт я стер їх до крові. Довелося зробити перерву, поки рани не зажили. Я вирішив присвятити час вимушеного відпочинку складання планів на майбутнє після того, як мені вдасться втекти.

Коли я прорубаю двері, то підніму засув. Шум від його падіння, звичайно, приверне стражника. Але до цього часу мене вже не буде в камері. Пара хороших ударів, і той квадрат, який я випилював, впаде назовні разом з замком. Тоді двері відкриються, і я стану обличчям до обличчя з озброєним стражником. Мені доведеться убити його.

Можливо, він буде занадто самовпевнений, знаючи, що я сліпий. З іншого боку, він буде трохи боятися, згадуючи ту битву, коли я йшов в Амбер. У будь-якому випадку він помре і тоді я буду озброєний. Я схопив себе лівою рукою за правий біцепс і напружив м'язи. Боже! Я ж весь висох! Як би там не було, в мені текла кров принців Амбера і я відчував, що навіть у цьому стані зможу вбити будь-яку звичайну людину. Можливо, я тільки тішив самого себе, але мені доведеться випробувати це на ділі.

Потім, якщо мені це вдасться, то ніщо не зупинить мене, з мечем в руці я доберуся до Лабіринту. Я пройду Лабіринт, а діставшись до центру, переміщуся в будь-яке Відображення, яке вважатиму за потрібне. Там я залічу рани і зберуся з силами, і на наступний раз не поступлю так необачно і не буду поспішати. Якщо навіть це займе у мене сто років, я все підготую як слід, на сто відсотків, перш ніж напасти на Амбер знову. Адже врешті-решт, формально я був тут королем. Хіба я не коронував сам себе в присутності всіх придворних перш, ніж це встиг зробити Ерік? Цієї лінії я і буду триматися, ідучи на війну за трон.

Якби тільки можна було піти в Відображення прямо з Амбера! Тоді не було б потреби возитися з Лабіринтом. Але Амбер — центр всього, і з нього не так то просто піти.

Приблизно через місяць руки повністю зажили і від грубої роботи на них утворилися жорстокі мозолі. Працюючи, я почув кроки стражника і швидко прибрав свій матрац, згорнувшись на ньому в дальньому кутку камери. Пролунав слабкий скрип, їжу підсунули під двері, і звук кроків затих в коридорі.

Я повернувся до дверей. Я знав, що буде на цьому підносі, не дивлячись: кусень запліснявілого хліба, кухоль води і шматок сиру, якщо мені пощастить. Я влаштував матрац зручніше, став на коліна і помацав зроблений отвір. Вже більше половини!

Потім я почув смішок.

Він пролунав звідкись позаду мене.

Я повернувся, хоч і не було потреби в очах, щоб зрозуміти, що в камері хтось є. Зліва біля стіни стояв чоловік і посміхався.

— Хто тут? — Запитав я, і голос мій пролунав дивно і хрипко.

Тому що це — перші слова, які я вимовив за довгий-довгий час.

— Втікач, — проговорив він, — Хоче втекти.

І знову почувся смішок.

— Як ви сюди потрапили?

— Пройшов.

— Але звідки? ЯК?

Я запалив сірник і зажмурився від нестерпної різі в очах. Але я не погасив вогонь.

Це була людина невеликого зросту. Дуже невеликого. Можна сказати, карлик. Менше п'яти футів зросту і з горбом. Борода і волосся у нього були такі ж довгі, як і в мене.

Єдиною рисою, яка розрізнялася через всю цю масу волосся, яке закривало майже все обличчя, був великий гачкуватий ніс, та ще майже чорні очі, які зараз дивно блищали при світлі сірника. У загальному ж…

— Дворкін! — Вигукнув я.

Він знову посміхнувся.

— Це моє ім'я. А яке твоє?

— Невже ви не впізнаєте мене, Дворкін?

Я запалив ще один сірник і підніс його до свого обличчя.

— Подивіться уважніше. Забудьте про бороду і волосся. Додайте сотню фунтів ваги. Ви ж намалювали мене зі всілякими деталями на декількох колодах карт.

— Корвін, — сказав він після деякого роздуму. — Я тебе пам'ятаю. Так, пам'ятаю.

— Я думав, що вас давно немає в живих.

— А я живий. Ось бачиш?

І з цими словами він зробив переді мною пірует.

— А як твій татусь? Давно ти його бачив? Це він засадив тебе сюди?

— Оберона більше немає, — відповів я, пропустивши його нешанобливість повз вуха. — У Амбері править мій брат Ерік, і я — його в'язень.

— Тоді я головніший за тебе, — похвалився він, — тому що я — в'язень самого Оберона.

— Ось як? Ніхто з нас не знав, що Батько заточив вас у темницю.

Я почув його схлипування.

— Так, — відповів він через деякий час, — він мені не довіряв.

— Чому?

— Я розповів йому, що придумав спосіб знищити Амбер. Я описав йому цей мій спосіб, і він звелів замкнути мене.

— Це було не дуже добре з його боку, — зауважив я.

— Знаю, — погодився він, — але він надав мені чудові кімнати і купу всякого матеріалу для роботи. Але через деякий час він перестав приходити відвідувати мене. Зазвичай він приводив із собою людей, які показували мені чорнильні плями і змушували розповідати про них всякі історії. Це було просто здорово, Але одного разу я розповів гостеві, який мені не сподобався, таку історію, що той перетворився на жабу. Король був дуже сердитий, коли я відмовився перетворити його назад, але пройшло так багато часу з тих пір, як я хоч з ким-небудь розмовляв, що я навіть погодився би зараз знову перетворити його назад в людину, якщо, звичайно, король цього ще хоче. Одного разу…

— Як ви потрапили сюди, в мою камеру? — Перебив я його.

— Але ж я вже сказав тобі. Просто прийшов.

— Крізь стіну? — ??

— Ну звичайно ні. Крізь Відображення стіни.

— Ніхто не може ходити по Відображеннях в Амбері. В Амбері немає Відображень.

— Бачиш… я трохи схитрував, — зізнався він.

— Як?

— Я намалював нову Карту і пройшов крізь неї, щоб подивитися, що новенького з цього боку стіни. Ох ти!.. Я тільки що згадав, що не зможу потрапити без неї назад. Доведеться намалювати іншу. У тебе є що-небудь перекусити? І чим можна малювати? І на чому малюють?

— Візьміть шматок хліба, — сказав я йому, простягаючи свій убогий обід, — І шматок сиру за компанію.

— Спасибі тобі, добрий Корвін.

І він накинувся на хліб і сир так, ніби не їв цілу вічність, а потім випив всю мою воду без залишку.

— А тепер, якщо ти дасиш мені перо і шматок пергаменту, я повернуся до себе. Я хочу встигнути дочитати одну книгу. Приємно було поговорити з тобою. Шкода, що так вийшло з Еріком. Можливо, я ще навідаюсь до тебе, і ми ще побалакаємо. Якщо ти побачиш свого батька, будь ласка, передай йому, щоб він не сердився на мене за те, що я перетворив його людину в…

— У мене немає ні пера, ні пергаменту, перервав я його слововиверження.

— Боже, — вигукнув він. — Ну це вже зовсім нецивілізовано.

— Знаю. Але, з іншого боку, Еріка і не можна назвати цивілізованим людиною.

— Ну добре, а що в тебе є? Моя кімната подобається мені якось більше, ніж це місце. Принаймні, там світліше.

— Ви поговорили зі мною, — сказав я, — а зараз я хочу просити вас про послугу. Якщо ви виконаєте моє прохання, я обіцяю, що зроблю все можливе, щоб примирити вас із батьком.

— А чого тобі треба?

— Довгий час насолоджувався я вашим мистецтвом, відповів я. — І є картина, яку мені завжди хотілося мати тільки у вашому виконанні. Чи пам'ятаєте ви Маяк на Кабре?

— Ну звичайно. Я був там багато разів. Я знаю його наглядача, Жупена. Бувало, я часто грав з ним у шахи.

— Більше всього на світі, — сказав я йому, — майже все моє життя, я просто мріяв побачити один з тих магічних начерків цієї сірої вежі, які накреслені вашою рукою.

— Дуже простий малюнок, — сказав він, і досить приємний, не можу не погодитися. У минулому я дійсно кілька разів робив начерки цього місця, але якось ніколи не доводив їх до кінця. Занадто захоплювала інша робота. Але якщо хочеш, я тобі намалюю те, що пам'ятаю, а потім передам.

— Ні, — відповів я. — Мені хотілося б що-небудь більш постійне, щоб я весь час міг тримати цей малюнок перед очима в своїй камері, щоб він утішав мене і всіх інших в'язнів, яких посадять сюди після мене.

— Цілком розумію, — відповів він. — Але на чому ж мені тоді малювати?

— У мене тут є стило, — сказав я (до цього часу ручка ложки здорово стерлась і загострилась), — і мені б хотілося, щоб ти намалював цю картину на дальній стіні, і я міг дивитися на неї, коли лягатиму відпочити.

Він досить довго мовчав.

— Тут дуже погане освітлення, — зауважив він нарешті.

— У мене є кілька коробок сірників, — відповів я. Я буду запалювати їх по одному і тримати перед вами. Якщо не вистачить сірників, можна буде спалити навіть трохи соломи.

— Не можу сказати, щоб це були ідеальні умови для роботи… — забурчав він.

— Знаю, — повинився я, — і заздалегідь прошу вибачення за це, о великий Дворкін, але вони кращі з тих, які я можу запропонувати. Картина, написана рукою майстра, освітить моє жалюгідне існування і зігріє мене тут, у темниці.

Він знову посміхнувся.

— Добре. Але ти повинен мені обіцяти, що посвітиш потім ще, щоб я міг намалювати картинку і потрапити до себе додому.

— Обіцяю, — сказав я і засунув руку в кишеню.

У мене було три повних коробка сірників і частина четвертого. Я сунув ложку йому в руки і підвів до стіни.

— Чи з'явилося у вас відчуття інструменту? — Запитав я його.

— Та це ж загострена ложка, вірно?

— Вірно. Я запалю сірник як тільки ви скажете, що готові. Вам доведеться малювати швидко, тому що мій запас сірників обмежений. Половину сірників я витрачу на малюнок маяка, а другу половину на те, що підкаже вам ваша уява.

— Добре, — погодився він.

Я запалив сірник, і він почав викреслювати лінії по сірій сирій стіні.

Першим ділом він окреслив великий прямокутник, як раму для свого начерку. Потім після декількох швидких чітких штрихів почав вимальовуватися маяк. Просто дивно, але цей старий безглуздий безумець зберіг все своє мистецтво.

Коли сірник догорав до половини, я плював на пальці лівої руки і брався за вже згорілий кінець, щоб жодна секунда дорогоцінного світла не пропала дарма.

Перша коробка скінчилася, коли він вже домалював вежу і працював над морем і небом. Я надихав його, видаючи захоплені вигуки з кожним рухом його руки.

— Чудово, просто чудово, сказав я, коли він уже майже закінчив.

Потім він змусив мене витратити ще один сірник, бо забув підписати картину. До цього часу другого коробка сірників майже вичерпалася.

— А зараз давай захоплюватися цією картиною разом, — сказав він задоволено.

— Якщо ви хочете повернутися до себе, то вам доведеться залишити захоплення особисто мені, — відповів я. — У нас занадто мало сірників, щоб займатися критиканством.

Він трохи побурчав, але все ж підійшов до іншої стіни і почав малювати, ледь я запалив сірника.

Він швидко накидав крихітний кабінет, стіл, череп на столі, стіни, заставлені книгами до самої стелі.

— Тепер добре, — задоволено промурмотів він.

У цей час третя коробка сірників скінчилася, прийшла черга вже розпочатої четвертої.

Довелося витратити ще шість сірників, поки він щось виправляв у своїй картині і підписувався. Він сконцентрувався на картині, коли я запалив останній сірник — у мене залишилося всього два — потім зробив крок уперед і зник.

Цим сірником я обпікся, так що навіть упустив його з рук. Він впав на сиру солому і, засичавши, згас.

Дивне сум'яття почуттів, обривки безладних образів, шалене зловтішне торжество — мене била холодна дрож від цього вінегрету емоцій. А потім я знову почув його голос і відчув його присутність поруч з собой. Він знову повернувся!

— Знаєш, що мені тільки що прийшло в голову? — Запитав він. — А як ж ти будеш милуватися моєї картиною, коли тут так темно?

— О! Я бачу в темряві, — відповів я, Ми з нею так довго жили разом, що навіть стали друзями.

— А-а, розумію. Мені просто стало цікаво. Посвіти-но мені, щоб я знову міг потрапити додому.

— Добре, — погодився я, беручи в руки передостанній сірник. — Але наступного разу, коли ви захочете відвідати мене, приходьте зі своїм власним освітленням, тому що мені світити буде нічим. Сірники скінчилися.

— Гаразд.

Я запалив сірник, він втупився на свій малюнок, підійшов до нього і знову зник.

Я швидко обернувся і подивився на Маяк Кабре, перш ніж сірник згас. Так, у цьому малюнку відчувалася сила. Та сама сила.

Чи послужить мій останній сірник мені вірну службу?

Я був впевнений, що ні. Мені завжди потрібно було довго концентруватися, щоб використовувати Карту як спосіб утечі.

Що тут можна підпалити? Солома занадто сиру і може не загорітися. Це просто жахливо — мати вихід, дорогу до свободи так близько, і не мати можливості нею скористатися.

Потрібен був вогонь, який протримався хоча б трохи довше сірника.

Мій матрац! Лляний, набитий соломою сінник був висушений моїм власним теплом за довгі місяці — ця солома вже точно буде горіти значно краще, та й льон теж непогане паливо.

Я розчистив перед собою підлогу до самого каменю. Пошукав загострену ложку, щоб розпороти матрац. Чорт візьми цього старигана! Дворкін забрав її з собою. У люті я взявся роздирати матрац голими руками.

Нарешті почувся тріск розірваної тканини, і я витягнув з середини — ура! — Суху солому. Я склав її невеликою купкою, а поруч поклав жмути льону в якості додаткового палива, якщо воно знадобиться. Чим менше диму, тим краще. Він тільки приверне увагу, якщо раптом мимо пройде стражник. Однак, це малоймовірно, бо їжу мені вже принесли, а годували тут один раз в день.

Я запалив останній дорогоцінний сірник і змусив з його допомогою розгорітися сірникову коробку, в якому вона лежала. Палаючий коробку я поклав на солому.

Майже що нічого не вийшло. Солома виявилася лише трохи менш мокрою, ніж я припускав, хоча я і дістав її з самої середини матраца. Але врешті-решт і в ній засвітився трепетний вогник. Для цього мені довелося спалити ще дві порожніх коробки, і я був дуже радий, що здогадався не викинути їх.

Жбурнувши у вогонь третю зім'яту коробку, я випростався, тримаючи солому в руках на полотні і втупився на картину.

Стіна освітилася, коли полум'я піднялося вище, і я сконцентрувався на башті і почав згадувати її. Мені здалося, що я почув крик чайки. Подуло свіжим прохолодним бризом, напоєним солонуватим запахом моря, і по міру того, як я вдивлявся, картина поступово стала реальним місцем.

Я кинув задимлене полотно на підлогу, і полум'я вщухло на хвильку, а потім розгорілося з новою силою. Весь цей час я ні на секунду не відривав очей від малюнка.

Чарівна сила все ще залишалася в руках великого, шаленого Дворкіна, тому що незабаром маяк став таким же реальним, як і моя камера. Потім він став єдиною реальністю, а камера — всього лише Відображенням за моєю спиною. Я почув плескіт хвиль і відчув ласкавий дотик полуденного сонця.

Я зробив крок вперед, але нога торкнулася не вогню.

Я стояв на скелястому піщаному уступі маленького острівця під назвою Кабра, на якому розташувався великий сірий маяк, який освітлював водний шлях для кораблів Амбера ночами. Амбер залишився в сорока трьох милях далі, за моїм лівим плечем.

Я більше не був в'язнем.

10

Я підійшов до маяка і поліз по кам'яних сходах, що вели до дверей його західного входу. Вищі, ширші, важкі двері були водонепроникними. До того ж вони були замкнені. Позаду приблизно в ярдах трьохстах, знаходилась невелика бухта. У ній були прив'язані два човни. Один — звичайний, весловий, інший — легкий парусник з кабіною. Вони м'яко погойдувалися на хвилях, і на них світило яскраве красиве сонце. Я зупинився ненадовго, милуючись на них. Минуло так багато часу з тих пір, як я бачив щось подібне, та й взагалі що-небудь бачив, що ця звичайна картина здалася мені фантастичною, і я насилу придушив ридання, що вирішило вирватися з грудей.

Я відвернувся і постукав у двері.

Після того як, за моїми розрахунками, пройшло досить багато часу, я знову постукав.

В кінці-кінців всередині хтось завозився, а потім двері відчинилися, заскрипівши на іржавих петлях.

Жупен, наглядач маяка, дивився на мене, як би вивчаючи, налитими кров'ю очима, і з рота у нього пахло віскі. Він був приблизно п'яти з половиною футів зросту, але такий згорблений, що нагадував мені Дворкіна. Борода була такої ж довжини, як у мене, тому, природно, здавалася довшою, і вона була попелясто-сірого кольору, якщо не рахувати кількох жовтих плям біля самих пересохлих губ. Шкіра була пориста, як апельсинова шкірка, а вітер і сонце так обвітрити і спалили її, що вона нагадувала приємний колір старовинних меблів червоного дерева. Як і більшість погано чуючих людей, він говорив дуже голосно.

— Хто ви? Що вам потрібно?

Ну, раз вже я настільки невпізнанний в теперішньому стані, то не завадить зберегти інкогніто якомога довше.

— Я — мандрівник з півдня, і зовсім недавно зазнав корабельної аварії, — сказав я якомога більш жалібним тоном, — Багато днів мене носило по хвилях; мені пощастило і я вхопився за великий шматок дерева, і ось мене винесло сюди, на цей берег. Я проспав на піску весь ранок. Тільки що я прийшов до тями і знайшов у собі достатньо сил, щоб встати і підійти до цього маяка.

Він зробив крок вперед і узяв мене за руку, другою рукою обіймаючи за плечі.

— Заходь, заходь же, — говорив він. Обіприся на мене. Ну нічого, нічого, все обійдеться. Ходімо зі мною.

Він привів мене в свої кімнати, в яких панував на подив страшний безлад. Вони були завалені старими книгами, картами і всілякими навігаційними приладами. Він і сам-то не дуже твердо тримався на ногах, тому я намагався навалюватися на нього не дуже сильно, з зусиллям, достатнім лише для того, щоб підтримати його в переконанні, що я повністю виснажений. З цією ж метою я насилу сперся об одвірок.

Він підвів мене до своєї койки, допоміг прилягти і пішов замкнути двері і приготувати мені що-небудь поїсти.

Я зняв черевики, але побачивши свої ноги, визнав за краще надягти їх знову. Якби я дійсно довго плавав у морі, я нізащо б не був таким брудним. Мені не хотілося, щоб він відразу ж викрив мене у брехні, тому я натягнув на себе ковдру і з задоволенням розтягнувся на ліжку.

Жупен швидко повернувся з кухлем води, кухлем пива, великим шматком яловичини і товстим куснем хліба на дерев'яній таці. Одним помахом руки він скинув з маленького столика все, що на ньому лежало, потім ногою присунув його до ліжка. Він поставив на нього тацю і велів мені пригощатися.

Я не змусив себе просити. Я набив себе до самого горла. Я пожирав їжу. Я з'їв усе, до чого міг дотягнутися, а дотягнувся я до всього, що попалося мені на очі, вже будьте певні. Я випив обидва кухлі.

Потім я відчув, що смертельно втомився. Жупен кивнув головою, коли побачив, що в мене злипаються очі, і порадив мені подрімати. Перш ніж я зрозумів, що сталося, я вже провалився в сон.

Прокинувся я вже вночі, і відчував себе значно краще, вперше за багато-багато тижнів. Я встав, пройшов по приміщенню і вийшов назовні. Було холоднувато, на кришталево-чистому небі горіли мільйони зірок. Спалахнув, кинувши відсвіти мені на спину, вогонь на вершині маяка, потім погас, потім знову спалахнув на мить. Вода була досить холодною, але я повинен був привести себе в порядок. Я ретельно вимився, виправ і вичавив одяг. Це зайняло приблизно годину. Потім я повернувся на маяк, повісив речі на спинку престарілого стільця, заліз під ковдру і знову заснув.

На ранок, коли я прокинувся, Жупен був уже на ногах. Він приготував мені вельми щільний сніданок, і розправився з ним так само легко, як і з вчорашньою вечерею. Потім я позичив у нього бритву, дзеркало і ножиці і як зумів поголився і підстриг собі волосся. Потім я знову скупався і коли одягнув свій чистий просолений морем одяг, я майже відчував себе людиною.

Коли я повернувся з берега, Жупен пильно втупився в мене і сказав:

— Щось твоя фізіономія здається мені знайомою, хлопче.

Я знизав плечима.

— Розкажи-но мені про свою корабельну аварію.

Я розповів. Так, але як! З якими подробицями! Я не упустив навіть того трагічного моменту, коли з тріском зламалася і впала на палубу грот-щогла.

Він поплескав мене по плечу і налив мені віскі. Потім дав сигарету і тримав вогник, поки вона не розгорілася.

— Відпочивай тут спокійно, — сказав він мені. — Я звезу тебе на берег, коли захочеш, або посигналю проходячому кораблю, якщо він буде тобі знаком.

Я скористався його гостинністю. Поки я не міг вчинити інакше. Я їв його їжу і пив його віскі, і взяв у нього чисту сорочку, яка була йому занадто велика. Вона належала його загиблому в морі другові.

Я залишався з ним три місяці, поступово набираючись сил. Я, звичайно, допомагав йому, чим міг — стежив по ночах за маяком, коли він бував занадто п'яний, прибирав всі кімнати в будинку — навіть пофарбував дві з них і замінив віконні рами — і разом з ним дивився на море, коли бували шторми.

Як я з'ясував, він зовсім не цікавився політикою. Йому було байдуже, хто править у Амбері. На його думку, всі ми до єдиного були недоуки і нехлюї. Поки він міг обслуговувати свій маяк, їсти гарну їжу і пити смачне вино, а також складати в тиші і спокої морські карти, йому було просто наплювати, що при цьому відбувається на березі. Він подобався мені все більше і більше, а так як я теж був не далеко не профан в старих морських картах, ми провели багато вечорів, вносячи в них виправлення. Багато років тому я відправився в подорож на кораблі далеко на північ, і я склав для нього нову карту, засновану на особистих спогадах. Це, здавалося, доставило йому величезну насолоду, так само, як і мій опис тих вод.

— Корі — (так я йому представився) — мені б хотілося впоплисти з тобою удвох куди-небудь, — сказав він. — Я спочатку навіть не зрозумів, що ти був капітаном судна.

— Хто знає? — Відповів я. — Адже ти теж колись був капітаном, вірно?

— Звідки ти знаєш?

— Всі ці навігаційні прилади, які тут зібрані, — пояснив я, — І ще твоя пристрасть до складання карт. До того ж ти поводишся як людина, що звикла наказувати.

Він посміхнувся.

— Так. Це так. Колись я командував кораблем, на протязі десь ста років. Але це було так давно… Давай краще вип'ємо.

Я зробив маленький ковток і відставив чарку. Я додав у вазі фунтів сорок за ті місяці, що провів у нього. І зараз я кожну мить боявся, що він впізнається в мені члена королівської сім'ї. Можливо, він видасть мене Еріку, а можливо і ні. Тепер, коли ми так подружилися, я схильний був думати, що він мене не зрадить. але мені не хотілося ризикувати життям для того, щоб з'ясувати це.

Іноді, сидячи біля вогню маяка, я розмірковував: — чи надовго я ще залишуся тут?

Ненадовго, — вирішив я, додаючи в лампу кілька крапель жиру. Ні, зовсім ненадовго. Я знав, що наближається час, коли мені належить знову відправитися в шлях, довгий шлях по Відображеннях.

Одного разу я відчув тиск, м'який, запитальний дотик. Але я не знав, хто це міг бути.

В ту ж секунду я зупинився, як укопаний, закрив очі і змусив себе ні про що не думати, поки безмовне питання не зникло.

Тоді я почав ходити і розмірковувати, і тут розсміявся, дивлячись, ЯК я ходжу. Підсвідомо я описував той невеликий периметр, який дозволяла мені моя камера там, в Амбері.

Хтось тільки що спробував зв'язатися зі мною через Карту. Чи був це Ерік? Чи стало йому, нарешті, відомо, що я утік, і чи не намагався він таким чином виявити мене? Я не був упевнений. Я відчував, що тепер він боїться ментального контакту зі мною. Тоді Джуліан? Або Жерар? Чи Каїн? Хто б це не був, я закрився від нього повністю, це вже точно. І я відмовлюся від такого виду контакту з будь-яким членом моєї родини. Можливо, я і втрачу на цьому якісь важливі новини або чиюсь дружню, так необхідну мені допомогу, але зараз я не міг ризикувати.

Спроба контакту і моє блокування його залишили по собі дивний вплив: я затремтів від холоду. Мене просто трясло. Я думав про це весь день і вирішив, що прийшла пора вирушати в дорогу. Мало хорошого, що я залишаюся так близько від Амбера — адже я ще дуже вразливий. Я оправився цілком достатньо для того, щоб йти по Відображеннях, щоб знайти те місце, куди мені слід було потрапити, якщо я хотів, щоб Амбер коли-небудь став моїм. Поки я був з Жупеном, це тихе розмірене життя принесло моїй душі спокій і умиротворення. Мені буде важко розлучатися з ним — за ті кілька місяців, що ми провели разом, я встиг полюбити його. І все ж увечері, після традиційної партії в шахи, я сказав йому про свій намір продовжити шлях.

Він налив нам обом віскі, підняв свою чарку і сказав:

— Щасливої дороги, Корвін. Сподіваюся, що ми ще побачимося коли-небудь.

Я не став питати його ні про що, коли він назвав моє справжнє ім'я, і він посміхнувся, зрозумівши, що я нічим не видам свого подиву.

— Мені було добре тут з тобою, Жупен, — сказав я йому. — Якщо мені вдасться те, що я задумав, я ніколи не забуду, що ти зробив для мене.

Він похитав головою:

— Мені нічого не потрібно. Я щасливий тим, що маю, роблячи те, що я роблю. Я радію, обслуговуючи цей безглуздий маяк. Це все моє життя. І якщо тобі вдасться те, що ти задумав… ні, ні, не кажи мені про це, будь ласка! Я просто стара пивна бочка, і нічого не хочу знати — я тільки буду сподіватися, що ти іноді заглянеш до мене на вогник, і ми зіграємо партію-другу в шахи.

— Обов'язково, — пообіцяв я.

— Якщо хочеш, можеш вранці узяти «Метелика».

— Спасибі.

«Метелик» — так називалося його вітрильне суденце.

— Перш, ніж ти підеш, — сказав він, я хочу запропонувати тобі взяти мою підзорну трубу, підійнятися на вежу і подивитися на Гарнатську долину.

— Що нового я там можу побачити?

Він знизав плечима.

— Про це тобі краще судити самому, без підказок і помічників.

Я кивнув.

— Добре. Я зроблю це. Потім ми добряче випили, поки не відчули себе абсолютно розкуто, а потім взялися влаштовуватися на нічліг. Мені буде бракувати старого Жупена. За винятком Рейна, він був єдиним другом, якого я знайшов після повернення. Засинаючи, я подумав про ту долину, яка стала морем вогню в той день, коли ми проходили її з військом. Що незвичайного могло відбуватися там зараз, через чотири роки?

Мені снилися тривожні сни про шабаші і перевертнів. Я спав, а над головою сходив повний місяць.

Я піднявся разом із сонцем. Жупен ще спав, і я був цьому радий, тому що мені не хотілося влаштовувати ніяких особливих прощань, і у мене було дивно тривожне відчуття, що я бачу його востаннє.

Я піднявся на вежу, в кімнату, де горів маяк, захопивши з собою підзорну трубу. Я підійшов до вікна, що виходить на берег, і став дивитися на долину.

Над лісом висів туман. Холодний, сірий, мокрий туман, який, здавалося, прилипав до вершин низькорослих дерев. Чорних дерев, гілки яких скорчились і переплелися, як пальці у паралітика. Серед них миготіли дивні чорні тварини, і по їх зовнішньому вигляду я зрозумів, що це були не птиці. Можливо, кажани. Чиясь недобра присутність відчувалася в цьому великому лісі, чиясь зла воля, і несподівано я зрозумів, чия. Це був я сам.

Все це створив я сам, своїм прокляттям я перетворив мирну Гарнатську долину в те, що вона зараз собою являла: це був символ моєї ненависті, символ зла на Еріка і всіх тих, хто бився за нього, хто дозволив йому захопити владу і випалити мені очі розпеченим залізом. Мені не подобалося, як виглядає цей ліс, і коли я вдивився на нього, я зрозумів, як втілюється в життя моя ненависть, як виглядає Виконане смертне прокляття Принца. Я знав про це, бо все це було частиною мене.

Я створив новий шлях в реальний світ. Гарнатська долина стала стежкою крізь Відображення. Відображення похмурі й суворі. тільки зле, темне і погане могло йти по цій стежці. Це і було джерело тих чудовиськ, про які говорив Рейн, чудовиськ, що не давали спокою Еріку. Добре — в певному сенсі, звичайно — якщо ця боротьба відверне його від усього іншого. Але коли я опустив підзорну трубу, я ніяк не міг позбутися почуття, що зробив щось дуже погане. Адже тоді я ще не знав, що коли-небудь знову побачу сонячне світло. Але зараз, коли зір повернувся до мене, і я знову був на волі, я зрозумів, що випустив із пляшки такого джина, якого буде дуже важко загнати назад. Навіть без труби я бачив, які дивні форми рухалися в випаленому лісі. Я зробив те, чого ніхто й ніколи не наважувався зробити з часів правління Оберона: відкрив новий шлях в Амбер. І відкрив його тільки для поганого. Прийде день, коли король Амбера — хто б він не був — встане лицем до лиця з проблемою, як закрити цей шлях. Я передчував все це, дивлячись туди, вдалину, все розуміючи, тому що це було моїм прокляттям, творінням мого болю, гніву і ненависті. Якщо коли-небудь я виграю битву за Амбер, то мені доведеться розбиратися зі справою своїх рук, а це завжди нелегко. Я зітхнув.

Ну що ж, хай буде так. А тим часом Еріку буде чим розвіяти нудьгу.

Я швидко перекусив, спорядив «Метелика», підняв вітрило, відштовхнувся від берега і сів за кермо. Жупен зазвичай вставав в цю годину, але, можливо, він теж не любитель довгих прощань.

Я направив човен до найближчої землі, такої ж сяючої, як і Амбер, місця майже легендарного, але яке більше практично не існує. Його пожер Хаос багато століть тому, але десь від нього повинно було залишитися Відображення. Мені залишалося тільки знайти його, впізнати і зробити своїм, як це було в давні-давні часи. Потім, коли за мною стоятимуть віддані мені війська, я зроблю ще одну річ, якої не знав Амбер. Я ще не знав, як це буде, але я обіцяв собі, що в день мого повернення в безсмертне місто всюди будуть гуркотіти гармати.

Коли я відплив до Відображення, на самому кордоні реальності, білий птах моєї долі прилетів і опустився мені на плече. Я написав записку, прив'язав її до ноги птиці і послав у путь.

У записці було написано:

— Я йду!

І стояв мій підпис.

Я не заспокоюся, поки не помщуся, поки трон не стане моїм, і тоді, милий принц, прощайте всі ті, хто встав між мною і моєю метою.

Сонце висіло низько над лівим плечем, вітри надували вітрила і несли мене вперед.

Я був вільний! Я втік. Поки що мені вдалося все! І в мене з'явився шанс, той шанс, про який я мріяв завжди.

Чорний птах моєї долі прилетів і сів мені на плече. Я написав записку, прив'язав її до ноги птиці. У шлях, на захід!

У записці було написано:

«Ерік, я повернуся!»

І стояв мій підпис:

«Корвін, Повелитель Амбера».

Демон-вітер відносив мене на схід від сонця.

Content

Желязни Роджер Дев'ять Принців Амбера

Роджер Желязни ДЕВ'ЯТЬ ПРИНЦІВ АМБЕРА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10