Желязни Роджер

Кров Амбера

Роджер Желязни

КРОВ АМБЕРА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

Роздуми в Кришталевій печері

Вісім років моє життя була відносно спокійним — не рахуючи тридцятого квітня, коли хтось незмінно намагався мене вбити. За винятком цього моя академічна кар'єра з її зосередженістю на кібернетиці просувалася досить добре, і чотири роки роботи в «Гранд Дизайн «принесли мені цінний досвід, дозволивши застосувати отримані знання там, де мені це подобалося, поки я трудився на стороні над власним проектом. У мене був вірний друг в лиці Люка Рейнарда, який працював на ту ж фірму комівояжером. Я плавав на своїй невеликій яхті, регулярно бігаючи підтюпцем…

І все це зникло в те останнє тридцяте квітня, якраз тоді, коли я подумував, що справи підуть на лад. Мій улюблений проект, Колесо-Привид, був завершений; я звільнився з роботи, упакував свої дрібнички і приготувався переправитися в Відображення мало мною вивчені. В місті я затримався тільки тому, що наближався відомий квітневий день, болісно-зачаровуючий, і на цей раз я мав намір з'ясувати, хто стоїть за замахами на моє життя і чому.

Тим ранком під час сніданку з'явився Люк з повідомленням від моєї колишньої подружки Джулії. Її записка свідчила, що вона хоче знову побачитися зі мною. Тому я завернув до неї додому, де виявив її мертвою, цілком очевидно убитою тим же собакоподібних звіром, який потім напав на мене. Я зумів знищити цю тварюку. Швидкий обшук квартири перед тим, як я спішно покинув місце події, виявив тонку колоду дивних гральних карт, які я захопив з собою. Вони занадто походили на Магічні Карти Амбера і Хаосу, щоб такий чаклун, як я, не зацікавився ними.

Так. Я чаклун. Я — Мерлін, син Корвіна з Амбера і Дари з Хаосу, відомий місцевим друзям і знайомим, як Мерль Корі; вдатний, грунтовний, дотепний, спортивний… Хочете знати подробиці — читайте Кастільйоне і лорда Байрона, так як я, до того ж, людина скромна, ненав'язлива і стримана.

Карти виявилися істинно магічними предметами, що виглядало цілком доречно, коли незабаром я дізнався, що Джулія після нашого розриву спілкувалася з окультистом по імені Віктор Мелман. Візит в студію цього джентльмена закінчився його спробою вбити мене ритуальним обсидіановим кинджалом. Я зумів звільнитися від магічного закляття і трохи допитати його перед тим, як місцеві умови і мій ентузіазм привели його до загибелі. Ось вам і ритуальне заклинання…

Від нього я дізнався достатньо, щоб зрозуміти, що він був лише виконавцем. До цієї спробі жертвопринесення його підштовхнув хтось інший; і здавалося цілком можливим, що ця особа інкогніто також у відповіді за смерть Джулії і за мою колекцію пам'ятних днів, припадаючих на тридцяте квітня на протязі восьми років.

Однак у мене не малося досить часу для міркування про цю подію, тому що незабаром після цього мене вкусила (так, вкусила) приваблива руда жінка, яка матеріалізувалася в квартирі Мелмана після моєї короткої телефонної розмови з нею, в якій я спробував прикинутися пораненим Мелманом. Її укус паралізував мене, але перш, ніж він повністю подіяв, я зумів втекти, застосувавши одну з магічних Карт, знайдених в квартирі у Джулії. Карта перенесла мене під погляд Сфінкса, і той дозволив мені прийти в себе, щоб мати можливість пограти в ту дурну гру в загадки, яку так люблять Сфінкси, бо коли ти програєш, вони тебе з'їдають. Можу сказати тільки одне — цей конкретний Сфінкс виявився поганим гравцем.

Так чи інакше, але я повернувся на Відображення Земля, що стало мені рідною домівкою, і виявив, що поки я був відсутній, будинок Мелмана згорів. Я спробував подзвонити Люку, так як домовився пообідати з ним, і дізнався, що він виїхав з мотелю, де зупинявся, залишивши мені повідомлення, яке вказувало, що він відбув у справах в Нью-Мексико, і пояснювало, де він зупинився там. Портьє також передав мені залишене Люком кільце з блакитним каменем, і я захопив його з собою в надії повернути його другові, коли побачуся з ним.

Я вилетів до Нью-Мексико, і, нарешті, наздогнав Люка в Санта-Фе. Поки я очікував його в барі, а він в цей час переодягався для обіду, до мене пристав з питаннями чоловік на ім'я Дан Мартінес, недвозначно натякнувши, що Люк запропонував йому якусь угоду, а він хотів бути впевнений у тому, що Люк надійний партнер і здатний доставити товар. Після обіду ми з Люком поїхали в гори. Мартінес поїхав за нами і відкрив стрілянину, коли ми стояли і милувалися нічними видами. Напевно він вирішив, що Люк не надійний або не здатний зробити те, що обіцяв. А потім сталося щось дуже дивне — Люк назвав мене по імені — моїм справжнім ім'ям, яке я йому не відкривав — і, пом'янувши ім'я мого батька, велів мені сідати в машину і забиратися звідси до чортової матері. Свої доводи він підкріпив пострілами в землю біля моїх ніг. Питання виявилося не підготовленим до обговорення, і тому я відбув. До всього цього він порадив мені знищити ці дивні Карти, які вже одного разу врятували мені життя. А по дорозі в гори я з'ясував, що він знав Віктора Мелмана…

Далеко я не від'їхав. Припаркувавши машину за найближчим поворотом, я повернувся пішки. Люк пропав. Пропало також і тіло Мартінеса. Люк не повернувся в готель ні в ту ніч, ні на наступний день, і тому я виписався і виїхав.

Єдиною людиною, якій я вільно міг довіряти на Землі, був Білл Рот. Білл був адвокатом, жив в штаті Нью-Йорк, і свого часу міцно дружив з моїм батьком. Я попрямував відвідати його і розповів йому свою історію.

Білл ще більше змусив мене задуматися про Люка. Люк, до речі, рослий, рудий, природжений спортсмен надзвичайної сили, і хоча ми багато років були друзями, я (як підказав Білл), майже нічого не знав про його минуле.

Біля будинку Білла крутився сусідський хлопчина на ім'я Джордж Хансен, який ставив дивні питання. Раніше я отримав можливість поговорити по телефону, відповідаючи на схожі запитання. В обох запитуючих здається, викликало інтерес ім'я моєї матері. Я збрехав, природно. Той факт, що моя мати належить до аристократії Двору Хаосу, абсолютно їх не стосувався. Але той, хто дзвонив, розмовляв на мові Амбера, тари, що викликало у мене достатню зацікавленість для пропозиції зустрітися і обмінятися інформацією тим же вечором в барі місцевого заміського клубу.

Але дядько Рендом відкликав мене додому, в Амбер, раніше, — коли ще ми з Біллом прогулювалися. Джордж Хансен, як з'ясувалося, стежив за нами і хотів проскочити зайцем, коли ми вже переміщувалися через Відображення реальності. Не скажу, що йому не пощастило; його ж не запрошували.

Я прихопив Білла з собою, так як не хотів залишати його сам на сам зі настільки дивно ведучим себе суб'єктом.

Від Рендома я дізнався, що інший мій дядько, Каїн, помер від кулі вбивці, і що хтось також намагався вбити дядька Блейза, але зумів лише поранити. Похорони Каїна повинні були відбутися на наступний день.

Я все-таки з'явився тим вечором на побачення в заміський клуб, але мого таємничого співрозмовника ніде не було видно. Однак, вечір не пройшов даром, так як я познайомився з симпатичною леді на ім'я Мег Девлін, і одне призвело до іншого, я провів її додому, і ми вирішили взнати один одного дещо ближче. Потім, в той момент, коли, за моїми поняттями, її думки повино було займати що завгодно, але тільки не це, вона запитала, як звати мою матір. І тому я вирішив, що якого біса, і розповів їй. Лише пізніше мені спало на думку, що саме вона-то і могла бути тією самою людиною, з якою я відправився на зустріч до бару.

Нашу зустріч передчасно перервав дзвінок з вестибюля, зроблений людиною, яка нібито являлася чоловіком Мег. Я вчинив так, як вчинив би будь-який джентльмен. Забрався живіше до бісової матері.

Тітка Фіона, сама чаклунка (але не в тому сенсі, що я) не схвалювала мого побачення. І, очевидно, ще менше схвалювала Люка, тому що після того, як я дещо розповів їй про нього, вона поцікавилася, чи немає у мене його фотографії. Я показав їй витягнуте з гаманця фото, груповий знімок, де був присутній Люк. Я міг би заприсягтися, що вона звідкись знає його, хоча мені вона в цьому не зізналася. І той факт, що вона і її брат Блейз в ту ж ніч зникли з Амбера, здавався більш ніж випадковим збігом.

Після цього темп подій ще більше прискорився. На наступний день, відразу після похоронної служби по Каїнові, була зроблена груба спроба перебитий за допомогою кинутої бомби більшу частину нашого сімейства. Невдаха-вбивця втік. Пізніше Рендома засмутила моя коротка демонстрація Колеса-Примари, мого улюбленого проекту і хобі, мого основного заняття під час чотирьох років роботи в Гранд Дизайні. Колесо-Привид — це… ну, починалося воно як комп'ютер, для роботи якого були потрібні інші закони фізики, ніж засвоєні мною в коледжі. Для цього також було необхідно те, що зазвичай називається магією. Але я знайшов місце, де його можна було спорудити й пустити в хід, і побудував його там. Коли я залишив його, воно все ще самопрограмувалося. Здавалося, Колесо-Привид стало розумним, і, по-моєму, це налякало Рендома. Він наказав мені піти і відключити його. Мені ця ідея не дуже-то сподобалася, але я відправився.

При подорожі по Відображеннях за мною слідували; я піддавався приставанням, погрозам і навіть нападам. Від пожежі мене врятувала одна мила дама, яка пізніше загинула, і була похована мною в озері. Таємничий індивідуум захистив мене від злісних тварюк, і він же врятував мене від своєрідного землетрусу — і виявився він ні ким іншим, як Люком. Він супроводжував мене до останнього бар'єру, до побачення з Колесом-Примарою. Моє творіння було трішки ображено на мене і вигнало нас за допомогою тіньової грози у Відображеннях — штуки, потрапити в яку аж ніяк не забавно, з парасолькою чи без неї. Від таких напастей я врятував себе і друга за допомогою одного з Козирів Смерті, як я охрестив дивні Карти з квартири Джулії.

Закінчилося пригода у блакитній кришталевій печері, куди Люк затягнув мене. Старий добрий Люк. Він заточив мене в ній, заздалегідь подбавши про моїх потреби. Коли він повідомив мені, хто він такий, я зрозумів, що так подіяло на Фіону при вигляді фото — його схожість з своїм батьком. Люк виявився сином Бранда, вбивці і зрадника, який з біса близько підійшов кілька років тому до того, щоб знищити королівство, а заодно з ним і решту всесвіту. На щастя, Каїн убив його до того, як він здійснив свої задуми. Саме Люк, як я тоді дізнався, і вбив Каїна, щоб помститися за смерть батька. (І, як виявилося, звістку про смерть батька він отримав тридцятого квітня і довгі роки мав оригінальну звичку відзначати річницю цієї події.) Як і на Рендома, на нього теж справило враження моє Колесо-Привид, і він повідомив мені, що я буду залишатися його полоненим, так як зможу знадобитися йому на випадок отримання контролю над машиною, яка, як він вважав, виявиться ідеальною зброєю для знищення решти членів сім'ї.

Він відправився провертати цю справу, і я швидко виявив, що мої магічні здібності екрановані якоюсь особливою властивістю цієї печери, так що мені тепер ні з ким поговорити, крім тебе, фракір, а тобі нема кого тут душити…

Але чи не хочеш ти послухати кілька тактів з «Над Веселкою»?

1

Після того, як лезо розлетілося вщент, я відкинув руків'я. Зброя не принесла жодної користі проти океану блакитної стіни в місці, прийнятому мною за найменш товсту її ділянку. Біля моїх ніг лежало лише кілька дрібних осколків каменю. Я підняв їх і потер одна об одну. Це для мене не вихід. А єдиний вихід, здавалося, полягав у поверненні тим же шляхом, яким я ввійшов сюди, а це не виходило.

Я повернувся в квартиру (в ту ділянку печери, де я кинув спальний мішок). Присівши на щільний коричневий спальник, я відкоркував пляшку вина і ковтнув. Поки я бився зі стіною, то порядком змок.

Тут фракір заворушився на зап'ясті, частково розмотався і виповз на долоню лівої руки, обвившись навколо двох все ще лежачих на моїй долоні блакитних осколків. Він зав'язався навколо них вузлом, а потім впав і повис, розгойдуючись, як маятник. Я залишив пляшку і став спостерігати. Дуга його розгойдування йшла подовжньо того тунелю, який я тепер називав своїм будинком. Розгойдування тривало, напевно, цілу хвилину. А потім він втягнувся вгору і вгамувався, доповз до тильної сторони долоні. Звільнивши осколки біля основи безіменного пальця, він повернувся на своє звичне приховане місце навколо зап'ястя.

Я придивився пильніше. Підняв мерехтливу масляну лампу і уважно дослідив камінчики. Їх колір…

Так.

Якщо роздивлятися на тлі долоні, вони походили з вигляду на камінь в тому кільці Люка, яке я отримав не так вже давно в мотелі «Нью Лайн». Збіг? Чи тут є зв'язок? Що намагався передати мені мій шнур для удушення?

Належаче Люку кільце для ключів. І на ньому був блакитний камінь, насаджений на шматок металу… А де я міг бачити інший?

Печера, де мене ув'язнили, володіла здатністю блокувати Карти та мою Логрусову магію. Якщо Люк носив із собою камені, відбиті від цих стін, то на це, ймовірно, були особливі причини. Якими невідомими мені властивостями вони могли володіти?

Я, напевно, з годину намагався дізнатися що-небудь про їх природу, але вони пручалися Логрусовому зондажу. Нарешті, сповнившись відрази, я засунув їх у кишеню, поїв хліба з сиром і ковтнув ще вина.

Потім я підвівся і знову зробив обхід, перевіряючи пастки. Я пробув тут полоненим, як мені здавалося, цілий місяць. І пройшов у пошуках виходу всі ці тунелі, коридори і гроти. Можливості вибратися не представилося ні в одному з них. Бували випадки, коли я, як божевільний, бігав і розбивав кулаки в кров об ці стіни. Бували випадки, коли я ходив повільно, намагаючись знайти тріщини або лінії зрушень мінералу. І кілька раз я намагався зрушити затуляючий вхід валун — все без толку. Його заклинило в отворі, і я не міг його навіть ворухнути. Складалося враження, що мені доведеться пробути в ув'язненні довго.

Пастки…

Всі вони перебували в тому ж стані, як при останньому моєму обході — пастки, валуни, оставлені природою лежачими де попало з недбалим видом, але які тепер покоїлися на високих підпорах і готові були звалитися з опори, коли хто-небудь зачепить за прихований темрявою шматок мотузки, витягнутий мною зі складу.

Хто-небудь?

Люк, звичайно. Хто ж ще? Саме він і заточив мене. І якщо він повернеться — ні, КОЛИ він повернеться — підступні пастки будуть чекати. Він буде озброєний. Якщо я буду всього лише чекати його внизу, під входом, він отримає перевагу верхньої позиції. Дудки. Мене там не буде. Я змушу його спуститися за мною, і тоді…

Відчуваючи невиразне занепокоєння, я повернувся в свою квартиру.

Поклавши руки за голову, я лежав там, в який раз продумуючи плани. Пастка може вбити людину, а я не хотів убивати Люка. Це не мало ніякого відношення до сантиментів, хоча до недавнього часу я вважав його вірним другом — до того часу, поки не дізнався, що він вбив дядька Каїна, і, здавалося, збирається знищити і інших моїх родичів в Амбері. І замишляв він це через те, що Каїн убив його батька — мого дядька Бранда — людину, яку з радістю прикінчив би будь-хто з членів сім'ї. Так. Люк, або Рінальдо, як я тепер знав, був моїм двоюрідним братом і мав причину вплутатися в одну з наших внутрішніх вендети. І все ж, охота за всіма одразу здавалася мені деякої надмірністю.

Але спорудити пастки мене спонукали аж ніяк не родинні почуття і не сентименти. Він був потрібний мені живим, тому що у всій цій ситуації було занадто багато такого, чого я не розумів і міг взагалі ніколи не зрозуміти, якщо він загине, так і не розповівши мені…

Ясра. Рожеві Козирі Смерті… засоби, завдяки яким мене так легко вистежували у Відображеннях… вся історія відносин Люка з художником і ненормальним окультистом Віктором Мелманом… все, що він знав про Джулію і про її смерть…

Я почав заново. Розібрав пастки. Новий план був простий і грунтувався на тому, про що Люк, по-моєму, нічого не знав.

Я переніс спальний мішок на нове місце, в тунель, безпосередньо примикаючий до печери, в стелі якої знаходився закритий лаз. Перетягнув я туди також і дещо з продовольчих запасів. І вирішив залишатися поблизу від входу як можна довше.

Нова пастка була дуже примітивною: прямою і попросту майже безвідмовною. А коли незабаром я встановив її, залишалося тільки чекати. Чекати і пам'ятати. І планувати. Я повинен попередити інших. Повинен щось вжити щодо свого Колеса-Примари. Мені було потрібно з'ясувати, що ж знала Мег Девлін. Мені було потрібно… багато чого.

Я чекав. Я думав про тіньові грози, сни, дивні Карти і про Даму в Озері. Після довгого періоду неквапливого перебігу моє життя за якихось кілька днів стало дуже насичене подіями. Потім наступив цей довгий період байдикування. Єдиною втіхою мені служило те, що ця лінія часу випереджає по швидкості більшість інших, а в даний момент це було важливо для мене. У Амбері мій місяць цілком міг опинитися всього лише днем, або навіть менше. Якщо я зможу незабаром вибратися з цього місця, то сліди, по яких я послідую, можуть бути все ще відносно свіжими.

Пізніше я погасив лампу і ліг спати. Крізь кришталеві лінзи моєї тюрми просочувалося достатньо світла, яке то розгорялося, то згасало, щоб я відрізняв день від ночі у зовнішньому світі, і я підтримував свій небагатий подіями режим дня відповідно до його ритму.

За наступні три дні я знову перечитав від початку до кінця щоденник Мелмана — твір, багатий ілюзіями і бідний корисною інформацією — і вже майже зумів переконати себе, що людина в каптурі, як він називав свого гостя і вчителя, ймовірно, була Люком. За винятком натяку, який дещо спантеличив мене, про подвійну стать згадуваної особистості. Згадки ближче до кінця записів щодо жертвопринесення Сина Хаосу я міг сміливо прийняти на свій рахунок у світлі знання про те, що Мелмана готували знищити мене. Але якщо це зробив Люк, то як пояснити його двозначну поведінку на горі в Нью-Мексико, коли він порадив мені знищити фатальні Карти Смерті і прогнав мене так, немов захищав від чогось? Адже він зізнався в декількох більш ранніх замахах на моє життя, але заперечував свою причетність до наступних. У нього не було ніяких причин для цього, якщо він насправді у відповіді за всі ці замахи. Що ж ще тоді могло бути присутнім у справі? Хто ще? І як? У головоломці явно бракувало складових частин, але у мене складалося таке враження, ніби вони дрібні, немов самий малесенький біт нової інформації та найлегший струс візерунка раптово змусить усе встати на свої місця, і утворений малюнок буде тим, що мені належало б уже давно побачити.

Я міг би здогадатися, що візит відбудеться вночі. Міг би, але не здогадався. Прийди мені це в голову, я змінив би розпорядок сну і неспання і чатував би з недремним оком. Хоча я і був порядком впевнений в дієвості своєї пастки, в істинно критичних справах важлива кожна дрібне перевага.

Я міцно спав, і скрегіт каменю по каменю долинув немов би здалеку. Коли звуки продовжилися, я заворушився, але повільно, і минуло кілька секунд перш, ніж потрібні контакти у мене в мозку замкнулись, і я зміркував, що відбувається. Потім, все ще толком не прокинувшись, я різко піднявся в сидяче положення а потім встав, пригнувшись, біля найближчої від входу в печеру стіни, протираючи очі і змахуючи волосся з лоба, чи то шукаючи втрачений сон, чи проганяючи залишки сну.

Перші почуті мною звуки напевно означали витягнення клинів, спричинивши за собою деяке розгойдування і зсув валуна. Триваючі далі звуки були приглушеними, без відлуння — а отже, зовнішніми.

Тому я ризикнув швидко заглянути в печеру. Не побачивши ні відкритого входу, ні зірок над ним. Ворушіння нагорі тривало. Звуки від розгойдування змінилися тепер постійним скрипом і скреготом. Крізь напівпрозору стелю печери сяяла куля світла, оповита розсіяним німбом. Ліхтар, здогадався я. Занадто рівно світить, щоб бути факелом. Та й непрактично — факел за даних обставин.

З'явився півмісяць неба з парою зірок на нижньому розі. Він розширився і я почув важке дихання і кряхтіння, як мені здалося, двох чоловік.

У мене просто руки засвербіли, коли я відчув порцію адреналіну в крові. Я не розраховував, що Люк призведе ще кого-небудь з собою. Мій нескладний, захищений від дурня план міг виявитися беззахисним проти цього, і, значить, цим дурнем буду я.

Валун тепер зарухався швидше, і часу не залишалося навіть на прокляття, так як мій мозок посилено запрацював, зосередившись на розробці плану необхідних дій.

Я викликав образ Логруса, і він отримав форму у мене перед очима. Я піднявся на ноги, все ще притискаючись до стіни, і почав рухати руками в відповідності до трохи безсистемних двох відгалужень цього фантома. До того часу, як я домігся задовільної стиковки, шум нагорі припинився.

Отвір тепер був вільним. Через кілька секунд ліхтар підвели і піднесли до нього.

Я ступив у центр печери і витягнув руки. Коли в полі зору наді мною з'явилися темні постаті невисокого зросту, мій початковий план був повністю скасований. Обидва тримали в правих руках оголені кинджали. І ні той ні інший не був схожий на Люка.

Я потягнувся вперед логрусовими відростками і взяв обох за горло. І здавлював до тих пір, поки вони не звалилися. Я потримав їх ще трохи, потім відпустив.

Коли вони впали, зникнувши з поля зору, я зачепився за край отвору світлими від напруги силовими лініями і підтягнувся по них наверх. Діставшись до лазу я зупинився, щоб підібрати згорнутого петлею над самим входом фракіра. Ось це-то і було моєю пасткою. Люку або комусь іншому довелося б при спуску сюди ступнути в петлю, готову миттєво затягнутися навколо нього.

Однак, тепер…

По схилу праворуч від мене простягнулася вогненна доріжка. Це впав ліхтар, розбився, і пролилося пальне, яке перетворилося на палаючий струмочок. По обидві сторони від нього лежали придушені мною типи. Валун, який затуляв лаз, покоївся зліва і трохи позаду від мене. Я залишався, де був — голова і плечі над отвором, опертий на лікті, з танцюючим перед очима Логрусом, теплим лоскотання його силових ліній, які все ще залишалися продовженням моїх рук, і факіром, переповзаючим з лівого плеча на передпліччя.

Операція вдалася надто легко. Я не міг собі уявити, щоб Люк довірив якійсь парі лакеїв допитати, вбити або відвезти мене — якою б не була їхня задача. Ось тому-то я і не виліз повністю, а просканував нічний простір з порівняно безпечного спостережного пункту.

І зрозумів, що вчинив обачно. Бо біля печери в цю ніч крім мене і двох небіжчиків був ще хтось. Незважаючи на згасаюче світіння вогненної доріжки, навкруги було досить темно, і звичайний зір відмовлявся служити. Але, коли я викликаю Логрус, то психічний механізм, який являв мені його образ, дозволяв також бачити й інші оточуючі предмети чи нефізичні явища.

Саме завдяки цьому я помітив тінь під деревом зліва від мене, серед інших тіней її навряд чи можна було б помітити. І при ньому був присутній дивний візерунок, що нагадував Лабіринт Амбера; він обертався, немов повільне млинове колесо, простягаючи щупальця пронизаного димом жовтого світла. Вони тягнулися до мене крізь ніч, а я зачаровано стежив, вже знаючи наперед, що зроблю, коли настане потрібний момент.

До мене тягнулися чотири великі щупальця, і підбиралися вони повільно, напомацки. Опинившись за кілька ярдів від мене, вони зупинилися, провисли, а потім метнулися, немов кобри. Я тримав руки вільними і злегка схрещеними, витягнувши вперед логрусові кінцівки. Одним розгонистим рухом я розвів їх, нахилившись сам при цьому трохи вперед. Логрусові маніпулятори вдарили по жовтих щупальцях і відкинули їх, жбурнули назад. Коли це сталося, я відчув лоскіт поблизу ліктів. Потім, використовуючи логрусове продовження правої руки немов меч, я вдарив по візерунку, який ніби завагався, немов по щиту. Почувся короткий різкий зойк, коли його зображення потьмяніло, і я швидко вдарив ще раз, потім вирвався з вхідного отвору і кинувся вниз по схилу, відчуваючи біль у руці.

Зображення, чим би воно не було, розтануло і пропало. Однак до того часу я вже зміг чіткіше розглянути притулену до стовбура фігуру. Схоже, це була жінка, хоча я не міг розібрати рис її обличчя через якийсь маленький предмет, який вона підняла і тримала тепер майже на рівні очей. Побоюючись, що це якась зброя, я вдарив по ньому логрусовими маніпуляторами, сподіваючись вибити зброю з її рук.

І тут же спіткнувся, бо віддача, яка послідувала, пройшла по руці з неабиякою силою. Я, напевно, вдарив по потужному магічному предмету. Але принаймні, я мав задоволення бачити, що дама теж похитнулася. Вона знову видала короткий зойк. Але предмет втримала.

За мить навколо її фігури почало утворюватися слабке багатобарвне сяйво, і я зрозумів, що це за штука. Я тільки що направив силу Логруса проти Карти. Я повинен зараз же дістатися до неї, хоча б заради з'ясування, хто вона така.

Але, все ж кинувшись вперед, я зрозумів, що не встигну вчасно утримати її. Якщо не…

І зірвавши з плеча фракіра, я метнув його вздовж силової лінії Логруса, віддавши йому команду і надаючи на льоту потрібний напрямок.

З нового кута огляду і завдяки оточуючому її тепер слабкому райдужному ореолу, я розгледів, нарешті, обличчя цієї пані. Це була Ясра, та сама, яка мало не вбила мене своїм пам'ятним укусом в квартирі Мелмана. Ще мить, і вона зникне, несучи з собою мій шанс добитися хоч якихось пояснень, від яких могло залежати моє життя.

— Ясра! — Крикнув я, намагаючись порушити її зосередженість.

Це не подіяло, але подіяв Фракір. Моя удавка, палаючи тепер сріблястим світлом, обвилася навколо її шиї і щільно намоталася вільним кінцем на висячий ліворуч від Ясри сук.

Вона почала танути, явно не здогадуючись, що вже занадто пізно. Вона не могла переміститися, не обезголовивши себе.

Потім їй довелося це визнати. Я почув короткий хрип, і вона ступнула назад, стала непрозорою, втратила свій ореол, впустила Карту і вчепилася в стягуючий її шию дріт.

Я підійшов до неї, наклав руку на фракіра, і той відмотав один кінець від сучка і обвився навколо мого зап'ястя.

— Добрий вечір, Ясра, — привітався я, відсмикуючи її голову назад. — Випробуєш ще раз отруйний укус, і тобі знадобиться шийний корсет. Зрозуміла?

Вона спробувала було заговорити, але не змогла. І просто кивнула.

— Я маю намір трохи приспустити зашморг, — повідомив я її, — щоб ти змогла відповідати на мої запитання.

Я послабив здавлюючого її горло фракіра. Вона тут же закашлялась і кинула на мене погляд, здатний перетворити пісок в скло. Її магічний візерунок абсолютно розтанув, і тому я дозволив Логрусу забратися геть.

— Чому ти переслідуєш мене? — Запитав я її. — Я що-небудь для тебе значу?

— Син погибелі! — Вилаялася вона і спробувала плюнути мені в обличчя, але для цього у неї, мабуть, надто пересохло в роті.

Я злегка натягнув фракіра, і вона знову закашлялась.

— Неправильна відповідь, — докорив я її. — Спробуй ще раз.

Але тут вона посміхнулася, і її погляд перемістився на якусь точку у мене за спиною. Не даючи фракіру ослабнути, я ризикнув швидко озирнутися. Повітря позаду і праворуч від мене почало мерехтіти, явно готуючи грунт для чийогось проходу по Карті.

В даний момент я не відчував себе здатним впоратися з додатковою загрозою, і тому засунув руку в кишеню і витягнув жменю власних Карт. Верхньою виявилася Флора. Відмінно. Підійде.

Я штовхнув до неї свою думку, крізь слабке світло, за обличчя на Карті. Відчувши її відвернуту чимось увагу, я зрозумів, що незабаром воно змінилося раптової пильністю.

Потім:

— Так?..

— Проведи мене! Швидше!

— Це терміново? — Запитала вона.

— Та вже краще тобі повірити в це, — відгукнувся я.

— Е… Добре. Переходь.

Я побачив Флору в ліжку. Зображення стало чіткіше, ще чіткіше. Вона простягла руку.

Я потягнувся вперед і взявся за неї. І рушив уперед, як раз, коли почув задзвенілий голос Люка, який закричав:

— Стій!

Я продовжував перехід, тягнучи за собою Ясру. Вона спробувала потягнути в зворотний бік і зуміла зупинити мене, коли я спіткнувся об край ліжку. Ось тоді я і помітив темноволосого бородатого чоловіка, який втупився на мене виряченими очима, з протилежного краю ліжка.

— Хто?.. Що?… — Почав було він, коли я похмуро посміхнувся і відновив рівновагу.

За спиною моєї полонянки в полі зору з'явився темний силует Люка. Він потягнувся вперед і схопив Ясру за руку, потягнувши її геть від мене. Вона видала ледве чутний стогін, так як цей рух ще тугіше затягнув фракіра на її шиї.

Прокляття! Що ж тепер?

Раптово Флора схопилася з спотвореним лицем, надушена лавандою ковдра впала на підлогу, коли вона з дивною швидкістю викинула вперед кулак.

— Ах ти, сука! — Закричала вона. — Пам'ятаєш мене?

Удар прийшовся Ясрі на щелепу, і я ледве зумів вивільнити фракіра, щоб не полетіти разом з нею в чекаючі обійми Люка.

І він, і вона розтанули. Мерехтіння зникло.

Тим часом темноволосий хлопець видерся з ліжка і став гарячково збирати предмети свого гардеробу. Як тільки він згріб їх усі, то навіть не потрудився нічого надіти, а просто позадкував до дверей, тримаючи їх перед собою.

— Роне! Ти куди? — Запитала Флора.

— Геть! — Відповів він і, відкривши двері, зник за ними.

— Гей! Почекай!

— Ні за що! — Донеслася відповідь з сусідньої кімнати.

— Прокляття! — Вона пропалила мене поглядом. — У тебе якийсь дар псувати людям особисте життя, — потім вона окликнула його: — Роне! Як щодо обіду?

— Мені треба навідатися до свого психолога-аналітика, — долинув його голос, а незабаром після цього грюкнули вхідні двері.

— Сподіваюся, ти розумієш, який прекрасний роман ти тільки що пропустив? — Кипіла далі Флора.

Я зітхнув.

— Коли ти з ним познайомилася? — Запитав я її.

— Ну, вчора, — насупилася вона. — Гаразд, гаразд, скалься, скільки завгодно. Такі відносини не завжди залежать тільки від тривалості знайомства. Я могла б передбачити, що на цей раз буде щось неординарне. І можна було сміливо розраховувати, що який-небудь грубіян, начебто тебе або твого батька, зіпсує прекрасний…

— Мені дуже шкода, — вибачився я. — Спасибі, що витягла мене. А він, звичайно, повернеться. Ми просто дуже налякали його. Ну як він може не повернутися, якщо взнав тебе?

— Ти й справді точнісінько, як Корвін, — посміхнулася вона. — Грубіян, але уважний.

Вона піднялася, підійшла до шафи, дістала лавандового кольору халат і накинула його.

— І що ж? — Запитала вона, зав'язуючи пояс, — … все це означало?

— Це довга історія…

— Тоді мені краще послухати її за сніданком, — сказала вона. — Ти голодний?

Я посміхнувся.

— Само собою. Давай!

Вона провела мене через вітальню, обставлену у французькому провінційному стилі, у велику сільську кухню, що виблискувала кахлями і міддю. Я запропонував їй допомогти, але вона вказала мені на стілець поруч зі столом і веліла сісти.

У той час як вона виймала з холодильника численні продукти, я почав:

— По-перше…

— Так?

— Де ми?

— У Сан-Франциско, — відповіла вона.

— А чому ти обзавелася тут будинком?

— Закінчивши доручену Рендомом справу, я вирішила затриматися тут. Це містечко здався мені чарівним.

Я клацнув пальцями. Зовсім забув, що її послали з'ясувати, кому належав склад, де Віктор Мелман знімав квартиру і студію, і де фірма «Склади Брута» зберігала боєприпаси, здатні стріляти в Амбере.

— Так кому ж належав склад? — Запитав я.

— Фірмі «Склади Брута» — відповіла вона, — Мелман наймав приміщення у неї.

— А кому належить фірма «Склади Брута»?

— Корпорації «Дж. Б. Ренд».

— Адреса?

— Контора в Сосаліто. Покинута пару місяців тому.

— А ті, хто знімав її, дали власникові приміщення домашню адресу?

— Тільки до запитання. І той теж анульований.

— Я і відчував, що вийде щось в цьому роді, — кивнув я. — А тепер розкажи мені про Ясру. Ти добре знаєш цю леді?

— Ніяка вона не леді, — фиркнула Флора. — Коли я з нею познайомилася, вона була просто королівської повією.

— Де?

— У Кашері.

— А де це?

— Симпатичне маленьке королівство трохи далі за межами Золотого Круга тих, з ким Амбер веде торгівлю. Убога варварська пишність і все таке. Свого роду культурний закуток.

— Звідки ж ти тоді взагалі знаєш про нього?

Вона промовчала з мить, помішуючи щось в чашці.

— О, я одного разу спілкувалася з одним кашерським аристократом. Познайомилися з ним одного разу в лісі. Він полював із соколом, а я випадково опинилася там і випадково підвернула ногу…

— Е-е, — перебив я її, щоб подробиці не відвели нас в сторону. — А Ясра?

— Вона була дружиною старого короля Меніллана. Обвела його навколо пальця.

— А що ти маєш проти неї?

— Вона відбила Ясріка, поки мене не було в місті.

— Ясріка?

— Мого аристократа. Графа Кронклефа.

— А що подумав про цю подію Його Величність Меніллан?

— А він так і не дізнався. У той час він лежав на смертному одрі. А незабаром помер. Тому-то їй і знадобився Ясрік. Він був начальником палацової варти, а його брат — генералом. Коли Меніллан сконав, вона скористалася їхньою допомогою і влаштувала переворот. Коли я в останній раз чула про неї, вона була королевою в Кашері і відіслала Ясріка подалі. І так йому й треба. По-моєму, він мітив на трон, але вона не бажала ділити його з ним. І стратила Ясріка разом з братом за якусь зраду. А він був дійсно гарним хлопцем… Хоча і не дуже тямковитим.

— У жителів Кашера є які-небудь… е… надзвичайні фізичні особливості? — Запитав я.

— Ну… — Посміхнулася вона. — Ясрік був хлопець хоч куди. Але я б не стала вживати слово «надзвичайний» по…

— Ні-ні, — перебив я її. — Я хотів сказати, чи немає у них якої-небудь аномалії в роті — іклів, що втягуються, або жала, або чого-небудь в цьому роді?

— Нє-а, — протягнула вона, і я не зміг визначити, це від жару плити вона так зашарілася, або від чогось іншого. — Нічого подібного. Вони скроєні за стандартним зразком. А чому ти питаєш?

— Коли в Амбері я розповідав вам свою історію, то опустив епізод про те, що Ясра вкусила мене, і я ледве-ледве зумів козирнути через якусь впорскнуту нею отруту. Вона відразу паралізувала мене до оніміння кінцівок і позбавила сил.

Вона похитала головою.

— Кашерці нічого подібного зробити не можуть. Але, втім, Ясра, звичайно, не з Кашера.

— О? Звідки ж вона?

— Не знаю. Але вона іноземка. Деякі стверджували, нібито її привезли работорговці з якоїсь далекої країни. Інші говорили про те, що вона сама просто одного разу забрела в Кашер і привернула увагу Меніллана. Ходили чутки, що вона чаклунка. Не знаю.

— А я знаю. Ці чутки вірні.

— Справді? Напевно, саме так вона і відвела Ясріка…

Я знизав плечима.

— Скільки часу минуло з часу твого знайомства з нею?

— Гадаю, років тридцять-сорок.

— І вона як і раніше королева Кашера?

— Не знаю. Я в тих краях давненько не бувала.

— У Амбера з Кашером погані відносини?

— Насправді взагалі ніяких відносин. Я вже сказала, що Кашер знаходиться дещо на периферії. Відображення не таке доступне, як безліч інших місць, і не становить для торгівлі нічого особливо привабливого.

— Значить, у неї немає ніякої справжньої причини ненавидіти нас?

— Не більше, ніж ненавидіти всіх інших людей.

Приміщення кухні стали наповнювати аромати куховаріння. І поки я сидів, принюхуючись до них і мріючи про довгий гарячий душ, куди мав намір відправитися після сніданку, Флора сказала те, що я чомусь очікував від неї почути:

— Той чоловік, що поволік Ясру назад… Він виглядав знайомим. Хто він?

— Це той, про кого я розповідав вам у Амбері, — відповів я. — Люк. Мен цікаво дізнатися, чи не нагадує він тобі когось?

— Здається нагадує, — відповіла вона помовчавши. — Але не можу пригадати, кого саме.

Вона стояла спиною до мене, і я порадив:

— Якщо в тебе в руках що-небудь скляне або може розлитися, то, будь ласка, постав…

Я почув, як щось було поставлено на стіл. Потім вона обернулася з заклопотаним виразом обличчя.

— Так?

— Його справжнє ім'я Рінальдо, і він син Бранда, — повідомив я. — Я більше місяця пробув у нього бранцем в іншому відображенні. І втік тільки що.

— Ну й справи, — прошепотіла вона. Потім додала: — Чого ж він хоче?

— Помститися.

— Комусь конкретно?

— Ні. Всім нам. Але Каїн, звичайно, стояв на першому місці.

— Розумію.

— Будь ласка, не спали чого-небудь, — занепокоївся я. — Я вже давно чекаю не дочекаюся гарного сніданку.

Вона кивнула і відвернулася. Через деякий час вона запитала, чи не обертаючись:

— Ти знав його довгий час. На що він здатний?

— Він завжди мені здавався досить світським хлопцем. Якщо він божевільний, як його татусь, то добре це приховує.

Вона відкоркував пляшку вина, сповнила два келихи і перенесла їх на стіл. А потім подала сніданок.

Спробувавши кілька шматочків, вона зупинилася, не донісши вилку до рота і втупилася в простір.

— Хто б міг подумати, що цей сучий син залишить потомство? — зауважила вона.

— Фіона, я думаю, — відгукнувся я. — У ніч перед похороном Каїна вона запитала, чи немає у мене фотографії Люка. Коли я показав їй знімок, то міг сміливо стверджувати, що її щось турбує, але що саме — вона не сказала.

— А на наступний день вони з Блейзом зникли, — продовжила мою думку Флора. — Так, тепер, коли я думаю про це, він дійсно виглядає трохи схожим на Бранда, коли той був ще дуже молодий. Боже, як давно це було. Люк здається більш рослим і важчим, але схожість є.

Вона повернулася до сніданку.

— Приготовлено, до речі, дуже смачно, — похвалив я.

— О, дякую, — потім вона зітхнула. — Це означає, що якщо я хочу почути всю історію цілком, то мені доведеться почекати, поки ти не закінчиш їсти.

Я кивнув, так як відповідати з повним ротом не міг. Нехай падають імперії. Я зголоднів.

2

Прийнявши душ, привівши в порядок нігті і волосся і одягнувши вивуджену з відображення одежу, я отримав в довідковій номер і подзвонив єдиній особі на прізвище Девлін, записаної в районі проживання Білла Рота. Відповів жіночий голос, що не володів шуканим тембром, хоча я все таки впізнав його.

— Мег? Мег Девлін? — Волав я.

— Так, — пролунало у відповідь. — Хто це?

— Мерль Корі.

— Хто?

— Мерль Корі. Ми недавно провели разом цікавий вечір…

— Вибачте, — перебила вона. — Мабуть, сталася якась помилка.

— Якщо ти не можеш зараз безперешкодно говорити, я подзвоню пізніше, коли зможеш. Або ти подзвони мені.

— Я вас не знаю, — вона повісила трубку.

Я тупо втупився на телефон. Якщо при розмові був присутній її чоловік, то, треба думати, вона повинна була повести себе трохи ухильно, показавши хоч якось що знає мене і поговорить в інший раз. Зв'язок з Рендомом я ще не встановлював, бо відчував, що він відразу ж викличе мене в Амбер, а мені хотілося спочатку поговорити з Мег. На візит до неї я, звичайно, не міг приділити часу. Тому я спробував єдиний хід, який прийшов мені в голову. Я знову зідзвонився з довідковою і дізнався номер найближчих сусідів Білла, Хансенів.

Мені відповіли після третього гудка — жіночий голос, який, можливо, належав місіс Хансен. У минулому я зустрічався з нею, причому під час зовсім недавнього мого візиту в ті краї.

— Місіс Хансен, — почав я. — Це говорить Мерль Корі.

— Ах, Мерль… Ти ж зовсім недавно був тут, чи не так?

— Так. Правда я не зміг надовго затриматися. Але, врешті-решт, таки зустрівся з Джорджем. Кілька разів довго розмовляв з ним… Мені б і зараз хотілося з ним перекинутися парою слів, якщо він недалеко.

Перш, ніж вона відповіла, мовчання затягнулося на кілька зайвих секунд.

— Джордж… Джордж зараз у лікарні, Мерль. Ти можеш передати йому через мене?..

— О, це не терміново, — заспокоїв я її. — А що трапилося з Джорджем?

— Так, взагалі-то нічого страшного. Він навідується іноді до лікаря, і сьогодні у нього день обстеження і процедур. Минулого місяця у нього сталося свого роду розлад. Амнезія тривала пару днів, і лікарі, здається, не можуть докопатися, чим вона викликана.

— Сумна звістка.

— Однак, рентген не показав ніяких пошкоджень — він не вдарявся головою або ще чим-небудь. І тепер з ним, здається, все гаразд. Лікарі кажуть, що він, ймовірно, скоро буде цілком здоровий. Але вони хочуть ще трохи поспостерігати за ним. От і все, — раптово, немов осінена натхненням, вона запитала: — А як він взагалі здався тобі, коли ти розмовляв з ним?

Я передбачав це питання, тому не вагаючись відповів:

— Коли ми з ним балакали, він здавався цілком здоровим, — відповів я. — Але, звичайно ж, я не знав його раніше, і тому мені важко судити, яка норма його поведінки.

— Розумію, що ти маєш на увазі, — мовила вона. — Ти хочеш, щоб він подзвонив тобі, коли повернеться?

— Ні. Я збираюся їхати, — сказав я. — І не впевнений, що скоро повернуся. Можливо що нічого, загалом і немає. Можливо я подзвоню ще раз.

— Тоді добре. Я скажу йому, що ти дзвонив.

— Спасибі. До побачення.

Цього я майже і очікував. Після Мег. Поведінка Джорджа під кінець нашої останньої зустрічі була досить дивною. Турбувало мене те, що він, здається, знав, хто я такий насправді, а також знав про Амбер, і навіть хотів піти за нами через Карту. Враження складалося таке, ніби він і Маг піддавалися якомусь дивним гіпнозу.

У зв'язку з цим на думку відразу ж приходила Ясра. Але вона, здається, є союзником Люка, а Маг попереджала мене щодо Люка. З чого б це вона стала робити, якщо нею якимось чином управляла Ясра? Такий висновок не мав сенсу. Хто ще з тих, кого я знаю, здатний так вплинути на людей?

Хоча б Фіона. Але, втім, вона пізніше брала участь в моєму повернення в це Відображення з Амбера і навіть відвезла мене після мого вечора з Мег. І здавалася анітрохи не менше здивованою ходом подій, ніж я.

Лайно… У житті зустрічається досить дверей, які не відкриваються, коли ви в них вламуєтесь, і розміщені вони поперемінно з тими, які відкриваються тоді, коли тобі цього зовсім не хочеться.

Я повернувся і постукав у двері спальні, і Флора дозволила мені увійти. Вона сиділа перед дзеркалом і накладала косметику.

— Як твої справи? — Запитала вона.

— Не дуже. Насправді ж абсолютно незадовільно, — я коротко виклав їй результати своїх дзвінків.

— Так що ж ти збираєшся робити тепер? — Поцікавилася вона.

— Зв'язатися з Рендомом, — відповів я, — і ввести його в курс справи. Мені здається, він відкличе мене в Амбер і побажає вислухати всі подробиці. Тому я зайшов попрощатися і подякувати за допомогу. Вибач, якщо я розбив твій роман.

Вона знизала плечима, все ще сидячи спиною до мене і роздивляючись себе в дзеркало.

— Не турбуйся…

Кінця її фрази я не розчув, хоча вона продовжувала говорити. Мою увагу різко відвернула спроба контакту через Карту. Я налаштувався на прийом і почекав. Відчуття посилилося, але присутність викликаючого не проявлялася. Я відвернувся від Флори.

— Мерль, що це? — Почув я потім її голос.

Я підняв руку, зробивши їй знак помовчати, оскільки відчуття інтенсифікувалося. Здавалося, я вдивлявся в довгий чорний тунель, в протилежному кінці якого нічого не було.

— Не знаю, — відповів я Флорі, викликавши Логрус і узявши керування одним з його відгалужень. — Привид? Це ти? Ти готовий поговорити? — Запитав я.

Відповіді не було. Я відчув холодок, все ще залишаючись в стані очікування. Ніколи раніше я не відчував нічого подібного. Насувалося сильне відчуття, що якщо я зрушу, мене кудись переправлять. Чи не було це викликом? Західніше? Що б це не було, я вирішив, що тільки дурень прийняв би таке запрошення від невідомого. Після того, що я дізнався, кінцем тунелю цілком могла опинитися Кришталева печера.

— Якщо щось потрібно, — сказав я, — тобі доведеться зробитись видимим і звернутися до мене. Я перестав ходити на побачення із зав'язаними очима.

Тут просочилося відчуття присутності, але ніяких натяків на особистість викликаючого.

— Гаразд, — сказав я. — Я не піду, а у тебе немає повідомлення. Єдине, що мені ще приходить в голову, це те, що ти просиш провести тебе до мене. Якщо це так, проходь.

Я простягнув порожні з вигляду руки, але з непомітним зашморгом, виповзаючим на бойову позицію по правій руці, і з невидимою, але смертельною логрусовою блискавкою в правій. Це був один з випадків, коли ввічливість вимагала застосування професійних навичок.

У темному тунелі, здавалося, почувся тихий сміх. Однак, він, звичайно ж, був тільки уявної проекцією, холодний і безстатевий.

— Твоє запрошення звичайна хитрість, — дійшло потім до мене. — Бо ти не дурень. І все ж, я припускаю, що ти сміливий, раз так звертаєшся до незнайомця. Ти не знаєш, з чим зіткнувся, і все таки очікуєш його. І навіть запрошуєш його.

— Пропозиція все ще залишається в силі, — сказав я.

— Я ніколи не вважав тебе по-справжньому небезпечним.

— Чого ти хочеш?

— Подивитися на тебе.

— Навіщо?

— Можливо, настане момент, коли я зіткнусь з тобою при інших обставинах.

— При яких ще обставинах?

— Я відчуваю, що наші шляхи перетнуться, так як ведуть до однієї мети.

— Хто ти?

Знову сміх.

— Ні. Не зараз. Ще рано. Я хочу лише подивитися на тебе і поспостерігати за твоїми реакціями.

— Ну, досить помилувався?

— Майже.

— Якщо наші шляхи перетнуться, то нехай це зіткнення відбудеться зараз, — кинув я. — Я хотів би прибрати тебе з дороги і зайнятися деякими військовими приготуваннями.

— Ціную зарозумілість. Але коли прийде час вибору, вибирати будеш не ти.

— Я готовий і почекати, — я обережно простягнув уздовж тунелю Логрус відросток.

Нічого… Мій зонд не виявив нічого…

— Захоплююся твоїм виступом. ось!

Щось понеслося в мою сторону. Магічне продовження моєї руки повідомило мене, що воно м'яке, надто м'яке і податливе, щоб заподіяти мені якусь справжню шкоду — велика прохолодна маса, яка переливалася різними кольорами…

Я не відступив і простягнув маніпулятор крізь неї — за її межі, далі, ще далі, майже дотягнувшись до джерела. Я зустрів щось відчутне і все ж податливе; можливо тіло, а може, й ні; занадто велике, щоб миттєво рвонути його до себе.

Моїй логрусовій кінцівці підсунули кілька дрібних предметів, твердих, і з досить малою масою. Я схопився за один з них, відірвав його від того, що тримало, і поніс до себе.

Безсловесний імпульс крайнього подиву вирвався з мене одночасно з летячою масою і поверненням предмета, вирваного силою Логруса.

Навколо мене наче вибухнув Феєрверк: квіти, квіти, квіти, квіти. Фіалки, анемони, нарциси, троянди… Я почув, як охнула Флора, коли сотні їх посипалися в кімнату. Контакт тут же перервали. Я усвідомлював, що тримаю в правій руці щось маленьке й тверде, а ніздрі мені забило запахами цього гербарію.

— Що за чортівня? — Поцікавилася Флора. — Що трапилося?

— Не знаю, — відповів я, змахуючи з сорочки пелюстки. — Ти любиш квіти? Можеш залишити їх собі…

— Дякую, але я віддаю перевагу поміркованості, — подякувала вона, розглядаючи яскраву гору біля моїх ніг. — Хто їх прислав?

— Безіменна особа на другому кінці темного тунелю.

— Навіщо?

— Можливо, для зниження витрат на похорони. Не знаю. Тон всієї розмови був дещо загрозливим.

— Було б добре, якби ти допоміг мені зібрати їх перш, ніж підеш.

— Зрозуміло, — запевнив я її.

— На кухні та у ванній є вази. Пішли.

Я пішов за нею і забрав кілька ваз. По дорозі я вивчав предмет, витягнутий мною з іншого кінця тунелю. Це був блакитний гудзик в золотій оправі, з кількома темно-синіми нитками, які усе ще стирчали з неї. На поверхні її був вирізаний чотиригранний візерунок. Я показав Флорі, але та похитала головою.

— Вона нічого мені не говорить.

Я порився в кишені і витягнув осколки каменю з кришталевої печери. Здається, це був один і той же матеріал. Фракір злегка ворухнувся, коли я проносив гудзик поруч з ним, а потім знову впав у непорушність, немов йому набридло попереджати мене про блакитні камені через те, що я нічого не робив.

— Дивно, — промовив я.

— Було б непогано поставити кілька троянд на туалетному столику, — сказала мені Флора. — І пару змішаних букетів на трюмо. Знаєш, Мені ніхто жодного разу ще не присилав квітів таким способом. Це досить оригінальне нововведення. Ти впевнений, що вони призначені тобі?

Я пробурчав щось собі під ніс і продовжував складати букети.

Пізніше, коли ми сиділи на кухні, сьорбаючи каву і розмірковуючи, Флорапомітила:

— Це справа віддає надприродним.

— Так.

— Можливо, тобі варто було б обговорити її з Фі після того, як ти поговориш з Рендомом.

— Можливо.

— І раз вже про нього зайшла мова: хіба не потрібно тобі викликати Рендома?

— Можливо.

— Що значить «можливо»? Його треба попередити.

— Вірно. Але у мене таке відчуття, що перебування в безпеці не дасть мені відповідей ні на які питання.

— Що ж у тебе на розумі, Мерль?

— У тебе є машина?

— Так. Я купила її всього кілька днів тому. А що?

Я витягнув з кишені гудзик і камені, розсипав їх по столу і знову став розглядати.

— Просто, поки ми збирали квіти, мені прийшло в голову, де я міг бачити ще один такий же.

— Так?

— Є один спогад, давно загнаний мною в глибини пам'яті, так як він сильно мене засмучує: картина з Джулією в момент, коли я її виявив. Тепер, здається, я згадав, що на шиї у неї був кулон з блакитним каменем. Можливо, це просто збіг, але…

Вона кивнула.

— А можливо і ні. Але навіть якщо це і так, тепер, імовірно, він у поліції.

— О, сама ця штука мені не потрібна. Але це доводить, що насправді я оглянув квартиру не так добре, як міг би, так як довелося спішно забиратися геть. Я хочу ще раз побувати там перш, ніж повернуся в Амбер. Мені досі невтямки, як туди потрапила та тварюка.

— А що, якщо з квартири все винесли? Або її здали вже комусь?

— Є тільки один спосіб з'ясувати це, — знизав я плечима.

— Гаразд, я відвезу тебе туди.

Кілька хвилин потому ми сиділи в її машині, і я вказував, куди їхати. Дорога зайняла хвилин двадцять під сонячним передвечірнім небом з рідкісними хмарами. Час я витратив в основному на певні приготування сил Логрусу, і до того часу, як ми дісталися до потрібного району, я був вже у всеозброєнні.

— Поверни ось тут і об'їдь житловий масив, — сказав я їй. — Я покажу, де припаркуватися, якщо є місце.

Воно знайшлося неподалік від того місця, де я залишав свою машину того дня.

Коли ми зупинилися поруч з тротуаром, вона глянула на мене.

— І що тепер? Ми просто підемо до дому і постукаємо?

— Я маю намір зробити нас невидимими, — повідомив я її. — І маю намір знаходиться в такому стані до тих пір, поки ми не увійдемо в квартиру. Однак, щоб ми бачили один одного, тобі доведеться залишатися разом зі мною.

Вона кивнула.

— Дворкін одного разу виконав зі мною таке, — згадала вона, — коли я ще була дівчиськом. Я тоді за багатьма підглядала, — вона тихо розсміялася. — Я вже й забула про це.

Я зробив останні штрихи складного заклинання і наклав його на нас; коли я закінчив, світ за лобовим склом потьмянів. Ми вибиралися з автомобіля з боку сидіння пасажира, і враження складалося таке, немов я дивлюся на навколишній крізь сірі сонцезахисні окуляри. Ми повільно дійшли до рогу і звернули праворуч.

— А важко навчитися цьому заклинанню? — Запитала вона. — Знати його, напевно, дуже зручно.

— На нещастя, так, — відповів я. — Найбільший його недолік в тому, що його не можна просто виконати в будь-яку мить, якщо заздалегідь не підготуватися. Тому, якщо починати з нуля, то для створення його потрібно близько двадцяти хвилин.

Ми звернули на доріжку до великого старого будинку.

— Який поверх? — Запитала вона.

— Останній.

Ми піднялися і опинилися перед вхідними дверима. Вони були замкнені. Безсумнівно, мешканці тепер стали акуратнішими в цих справах.

— Зламати? — Прошепотіла Флора.

— Занадто шумно, — відповів я.

Я поклав праву долоню на ручку дверей і віддав безмовний наказ Фракіру. Той відмотав дві петлі з мого зап'ястя і зробився видимим, рушивши по замку і вповзаючи в замкову щілину. Послідувало стискання, напруга і кілька жорстких рухів.

Тихе клацання дало знати, що засув відсунутий, і я повернув ручку і обережно потягнув на себе. Двері відчинилися. Фракір знову став браслетом і перейшов у невидимість.

Ми увійшли і тихо прикрили за собою двері. У кривому дзеркалі нас не було видно. Я повів Флору вгору по сходах.

З боку однієї з квартир на другому поверсі доносилися тихі голоси. І все. Ніякого вітру. Ніяких собак, здатних нас унюхати… І голоси стихли перш, ніж ми дісталися до третього поверху.

Я побачив. що двері в квартиру Джулії замінені. Вони були трохи темнішими і відрізнялася блискучим новим замком. Я обережно постукав у них, і ми почекали. Жодної відповіді не послідувало, але приблизно через пів-хвилини я постукав ще раз, і ми знову почекали.

Ніхто не підійшов, тому я спробував двері. Вони були замкнені, але Фракір повторив свій фокус, і я опинився на порозі. Рука моя тремтіла, так як згадався мій минулий візит. Зараз я знав, що понівечений труп там більше не лежить. Знав, що мене не чекає в засідці ніякий інший звір-убивця. І все ж спогад змусив мене затриматися на кілька зайвих секунд.

— Що трапилося? — Прошепотіла Флора.

— Нічого, — відповів я і поштовхом відчинив двері.

Квартира, наскільки я зрозумів, була частково мебльована. Меблі, які переходили разом з квартирою від власника до власника, залишилися колишніми — диван і приставні столики, кілька стільців, великий стіл; але все, що належало особисто Джулії, зникло. На підлозі лежав новий килим, а саму підлогу недавно відполірували. Несхоже було, щоб квартиру знову здали, так як не було ніякого особистого майна.

Ми увійшли, і я прикрив двері, скинув огортаюче нас заклинання і став обходити кімнати. Коли наші магічні вуалі зникли, в квартирі стало помітно світліше.

— По-моєму, ти тут нічого не знайдеш, — висловила свою думку Флора. Я відчуваю запах воску, дезинфекції та фарби…

Я кивнув.

— Тут марно шукати просто так, — погодився я. — Але я хочу спробувати один метод.

Я заспокоїв розум і закликав логрусовий зір. Якщо тут були пророблені магічні дії, то залишилися їхні сліди, які можна виявити таким способом. Потім я повільно пройшовся по квартирі, через вітальню, розглядаючи через Логрус всі предмети. Флора оглядала все самостійно, і обстеження її полягало в заглядання під всілякі предмети. Кімната злегка заколихалася, коли я просканував її на тих довжинах хвиль, де існувала найбільша вірогідність помітити шукані мною прояви — принаймні, це найкращий спосіб описати такий процес в цьому відображенні.

Від мого пильного погляду не вислизнуло нічого; ні велика, ні мале. Але ніщо і не відкрилося йому. Після довгих хвилин огляду я перебрався в спальню.

Флора, напевно, почула, як у мене перехопило подих, бо вона всього за кілька секунд опинилася в спальні поруч зі мною, розглядаючи комод, перед яким я стояв.

— У ньому щось є? — Запитала вона, простягаючи руку вперед, і відразу ж прибравши її.

— Ні. За ним, — пояснив я.

При прибиранні квартири комод пересунули. Раніше він займав місце на кілька футів правіше. І те, що я тепер побачив, знаходилося зліва від нього і над ним, решта від мого погляду приховував комод. Я вхопився за цей предмет обстановки і зрушив його вправо, на місце, яке він займав раніше.

— Все одно нічого не бачу, — сказала Флора.

Я взяв її за руку і простягнув силу Логруса так, щоб вона побачила те, що бачив я.

— Та-ак, — вона підняла руку і окреслила на стіні слабкий контур прямокутника. — Це виглядає немов… двері.

Я вивчив його — тьмяну лінію збляклого вогню. Двері були явно замуровані і перебували в такому стані чималий час. В остаточному підсумку лінія потьмяніє ще більше, а потім повністю зникне.

— Це ТІ двері, — відповів я.

Вона потягнула мене в іншу кімнату подивитися на протилежну стіну.

— Тут нічого немає, — зазначила вона. — Дорога не веде наскрізь.

— Ось тепер ти отримала підтвердження, — схвалив я. — Двері ведуть в якесь інше місце.

— Куди ж?

— Туди, де мешкають тварюки, одна з яких убила Джулію.

— Ти можеш відкрити їх?

— Я готовий провести перед нею стільки часу, скільки знадобиться, — запевнив я її, — і спробувати це зробити.

Я повернувся в спальню і знову вивчив двері.

— Мерлін, — запитала вона, коли я випустив її руку і підняв свою перед собою. — Хіба тобі не здається, що настав той момент, коли тобі слід звернутися до Ренді, розповісти йому про все, що сталося і, напевно, попросити Жерара постояти поруч з тобою, якщо тобі вдасться відкрити ці двері?

— Мабуть, слід було б, — погодився я. — Але я цього не зроблю.

— Чому?

— Тому що він може заборонити це.

Я опустив руки і обернувся до неї.

— Мушу визнати, що ти привела непоганий аргумент, — сказав я. — Ренді треба розповісти все, і я, ймовірно, і так занадто довго відкладав це. Тому я ось що хотів би від тебе: повернися до машини і чекай. Дай мені годину. Якщо я до того часу не вийду, зв'яжися з Рендомом, розкажи йому про все, що повідомив тобі я, і розкажи йому також про цідвері.

— Ну не знаю, — засумнівалася вона. — Якщо ти не з'явишся, Рендом буде розлютований, і мені не поздоровиться.

— А ти скажи йому, що я наполягав, і ти нічого не могла вдіяти. А, власне, якщо подумати, то так воно і є.

Вона стиснула губи.

— Мені твоя витівка не подобається, хоча залишитися я теж не прагну. Може, прихопиш з собою ручну гранату?

Вона підняла сумочку і почала швидко її відкривати.

— Ні. Спасибі. А навіщо ти взагалі тримаєш її при собі?

— Я завжди їх ношу з собою в цьому Відображенні, — посміхнулася вона. — Може завжди стати в нагоді. Ну, гаразд, я піду почекаю.

Вона злегка цмокнула мене в щоку і повернулася до дверей.

— І постарайся дістатися до Фіони, — попросив я її. — Якщо я не з'явлюся. Розкажи і їй всю цю історію. Вона може знайти до цієї справи інший підхід.

Вона кивнула і вийшла. Я почекав, поки не почув, як зачинилися двері, а потім повністю зосередив усю свою увагу на яскравому прямокутнику. Але вся лінія була приблизно однакової яскравості, лише в кількох місцях блиск здавався густішим і інтенсивнішим, а в більшості — вже потьмянів. Я повільно провів долонею правої руки уздовж лінії приблизно в дюймі над поверхнею стіни. При цьому я відчував легке поколювання, відчуття, схоже на жар. І, як і слід було очікувати, над більш яскравими місцями він відчувався найсильніше. Я сприйняв цю звістку, як вказівку, що в цих точках шов менш стійкий. Відмінно. Скоро я з'ясую, чи можна зламати ці двері, після чого виявлені точки і піддадуться атаці.

Я занурив руки глибше в Логрус до тих пір, поки не надів його відростки, немов рукавички з еластичними пальцями, але міцніші металу і чутливіші за язик в місцях, де зосереджувалася сила. Я підвів праву руку до найближчої точки, яка перебувала на одному рівні з моїм стегном. Торкнувшись цієї ділянки збільшеної яскравості, я помацав ритм старого заклинання. Потім я натиснув, зробивши відросток Логрус тонше і тонше, поки він не пройшов. Тут же пульсація стала постійною. Я повторив дослід в місці вище і ліворуч.

Деякий час я стояв, обмацуючи магію, яка замурувала двері, і мої тоненькі волоски маніпуляторів розбіглися в її матриці. Я спробував порухати ними, спершу вгору, потім вниз. Правою вдалося ковзнути трохи далі, ніж лівою, в обох напрямках, перш ніж відростки зупинили стиск і опір. Я викликав нові сили з тіла Логруса, що плавав, немов привид у мені і переді мною, і влив цю енергію в рукавички-маніпулятори, і коли я це зробив, візерунок Логруа знову змінив свою форму. Коли я знову спробував рушити руками, права зісковзнула вниз приблизно на фут, перш ніж застрягла в пульсації; коли ж я штовхнув її вгору, вона піднялася майже до кінця, але коли я потягнув її вниз, вона опустилася дюймів десь на шість нижче початкової точки.

Я глибоко зітхнув і відчув, що починаю покриватися потом. Накачавши в рукавички-маніпулятори ще енергії, я змусив щупальця опуститися ще нижче. Опір там виявився ще сильнішим, і пульсація пройшла по моїх руках, діставши, здавалося, до центру мого єства. Я зупинився і відпочив, а потім підняв силу на ще більш високий рівень інтенсивності. Логрус знову зазміївся, і я штовхнув обидві руки вниз до самої підлоги, а потім опустився там на коліна і постояв важко дихаючи, перш ніж прийнявся рухатися вздовж нижньої лінії. Цим дверям явно призначалося ніколи більше не відкриватися. Всяка педантичність в цій справі нічого б не дала, тут потрібна була тільки груба сила.

Коли мені вдалося сконцентрувати всі сили в одній точці, я витягнув маніпулятори і уважно оглянув свою роботу. Праворуч, ліворуч і внизу тонкі червоні лінії стали тепер широкими вогняними стрічками. Їх пульсацію я відчув навіть через розділяв нас відстань.

Я встав і підняв руки. І взявся трудитися уздовж верху, почавши з кутів і рухаючись по периметру до середини. Тут справа пішла легше, ніж раніше. Через розкриті ділянки вже просочувалася сила і додавала певного тиску, так що мої руки просто пропливли до середини. Коли вони зійшлися, я, здавалося, почув щось схоже на тихий подих. Тоді я опустив руки і помилувався своєю роботою. Тепер весь контур так і горів. Але було в цьому і щось більше. Яскрава лінія, здавалося, мало не текла, коло за кругом…

Я постояв там кілька хвилин, перегруповуючись, розслабляючись, заспокоюючись. Набираючись хоробрості. Знав я тільки одне — ці двері приведуть мене в інше Відображення. А там могло бути все, що завгодно. Коли я відкрию їх, то, цілком імовірно, щось може вибратися звідти і напасти на мене. Але, втім, вона простояла замурованою чималий час. Так що пастка, швидше за все, буде іншою. Я відкрию їх, і нічого не трапиться. Тоді переді мною постане вибір: лише заглянути туди з місця, де знаходжуся зараз, або увійти. І, ймовірно, не дуже-то багато можна буде побачити, просто стоячи тут і дивлячись…

Тому я знову простягнув уперед логрусові закінчення, взявся за двері з обох боків і штовхнув. Подалася вона з правого боку, тому ліву я відпустив. І продовжував тиснути на праву, поки вся ця конструкція раптово не прочинилися усередину…

Я дивився на перловий тунель, який починався через кілька кроків, далі, схоже, розширюючись. Далі слідували брижі, схожі на гаряче марево над дорогою в спекотний літній день. По тунелю пропливали клапті субстанції червоного кольору; вони перемежовувалися темними силуетами. Я чекав, напевно, з півхвилини, але нічого не відбувалося.

Я приготував Фракіра до неприємностей. І зберіг зв'язок з Логрусом. І рушив уперед, витягнувши перед собою зонди-маніпулятори. Я вступив в тунель.

Раптова зміна градієнта тиску на моїй спині змусила мене кинути погляд у тому напрямку. Проріз віддалився і зменшився, і тепер здавався далеким, немов крихітний кубик. Звичайно, кроки теж могли перенести мене на велику відстань, якщо таким чином діяли правила цього простору.

Я продовжував рух, і гарячий вітер накотив на мене, поглинув мене, залишився зі мною. Стіни проходу розсунулися, простір попереду продовжував переливатися і танцювати, і йти стало важко, немов я раптом пішов вгору по схилу. З цього місця, де зір все ще підводив мене, я почув звук, схожий на квакання, і Логрус маніпулятор лівої руки наткнувся на щось, від чого злегка сіпнувся. Фракір запульсував, і одночасно з ним через зонд я вловив ауру загрози. Я зітхнув. Я і не очікував, що це буде легко. Якби спектакль ставив я, то не дозволив би кому попало ходити через замуровані двері.

— Гей, задниця! Стій там, докуди дійшов! — Прогримів голос попереду.

Я продовжував прориватися вперед.

Знову пролунав голос:

— Стій, я сказав!

У міру того, як я просувався вперед, все навколишнє стало поступово набувати конкретної форми, і, раптово, праворуч від мене виникла стіна необробленого каменю, а стеля над головою перетворився на лінію, куди вона впиралася.

Шлях мені перегороджувала величезна товста фігура, схожа по вигляду на пурпуровоого Будду, але з вухами кажана. Коли я наблизився, стали виразніше видні деталі: виступаючі ікла, жовті очі, які, здавалося, не мали вік, довгі червоні кігті на величезних руках і ногах. Тварюка сиділа посередині тунелю, але не робила жодних спроб піднятися. Одягу на ній не було. Величезний набряклий живіт спочивав на колінах, приховуючи стать істоти. Голос у нього був грубувато-чоловічим, а запах характерно-смердючий.

— Привіт, — привітався я. — Хороший деньок, чи не так?

Створіння забурчало, і температура навколишнього середовища, здавалося, злегка підвищилася. Фракір оскаженів, і я подумки заспокоїв його.

Істота нагнулося вперед і прокреслити одним яскравим кігтем димлячу рису на кам'яній підлозі. Я зупинився перед нею.

— Переступи через цю межу, чаклун, і твоя пісенька закінчена, — заявило чудовисько.

— Чому? — Запитав я.

— Тому що я так сказав.

— Якщо ти збираєш мито, — запропонував я, — то назови ціну.

Створіння похитав головою.

— Прохід повз мене не можна купити.

— Е… а що змушує тебе думати, ніби я чаклун?

Істота розкрила темну печеру своєї пики, показавши ще більше прихованих там зубів, ніж я підозрював, і видало щось схоже на гуркіт бляшаного аркуша в глибині своєї горлянкики.

— Я відчув твій легкий дотик, — прогуркотів воно. — Це чаклунський фокус, ніхто, крім чаклуна, не зміг би дістатися до місця, де ти стоїш.

— Ти, здається, не відчуваєш великої поваги до цієї професії.

— Я харчуюся чаклунами, — повідомило воно мене.

Я скорчив гримасу, згадавши деяких старих, знайомих мені по роботі.

— Кожному чи кожній — своє, треба думати, — сказав я йому. — Так у чому ж полягає угода? Навіщо потрібен прохід, якщо через нього не можна пройти? Як же мені пробратися тут?

— Ніяк.

— Навіть якщо я розгадаю загадку?

— На мене це не подіє, — відкинула мою пропозицію істота. Але в очах у нього з'явився слабкий блиск. — Однак, чисто заради спортивного інтересу, що це таке — зелене і червоне, і кружляє, і кружляє, і кружляє? — Запитало воно.

— Ти знайомий зі Сфінксом?

— Лайно! — Вилаялося воно. — Ти її чув.

— Я багато де бував, — знизав я плечима.

— А тут не пройдеш!

Я уважно оглянув його. Воно повинно володіти якимось захистом від магічних атак, якщо його поставили тут зупиняти чаклунів. По частині фізичної захищеності воно виглядало досить переконливо. Я гадав, наскільки воно прудке. Чи зможу я прослизнути повз нього і втекти? І вирішив, що не варто експериментувати таким чином.

— Мені дійсно треба пройти, — спробував я. — Термінова справа.

— Шкодую.

— Слухай, а що ти, власне, з цього маєш? Сидиш тут, посеред тунелю, мені думається — це вельми паршиве заняття.

— Я люблю свою роботу. Мене створили для неї.

— А як вийшло, що ти дозволив Сфінксу проходити туди і назад?

— Магічні істоти не в рахунок.

— Хм…

— І не намагайся запевнити мене, ніби ти в дійсності магічна істота, а потім створити яку-небудь чаклунську ілюзію. Цю лажу я бачу наскрізь.

— Я тобі вірю. До речі, як тебе звати?

— У розмові можеш називати мене Скрофа, — фиркнув він. — А тебе?

— Називай мене Корі.

— Гаразд, Корі. Я не проти того, щоб посидіти тут і зайнятися з тобою лабудою, правила цього не забороняють. Це дозволено. У тебе є три варіанту, і один з них був би справжньою дурістю. Ти можеш розвернутися колом і повернутися туди, звідки прийшов, і нічого при цьому не втратити. Ти можеш також розбити табір прямо тут і перебувати тут, скільки влізе, і я пальцем не шевельну, доки ти будеш вести себе добре. І буде дурістю переступити через проведену мною межу. Тоді я тебе ліквідую. Це — Поріг, а я — Страж при ньому. І нікому не дозволю пройти.

— Я ціную, що ти прагнеш внести повну ясність.

— Ця частина мого завдання. Так який буде вибір?

Я підняв руки, і силові лінії закрутилися на всіх кінчиках пальців, немов ножі. Фракір відмотався з зап'ястя і взявся розгойдуватися, описуючи складні криві.

Скрофа посміхнувся.

— Я харчуюся не лише чаклунами, а також і їх магією. На таке може претендувати тільки істота відірвана від первісного Хаосу. Так що валяй, дій, якщо ти думаєш, що зможеш поборотися.

— Хаосу, так? Відірвана від первозданного Хаосу?

— Точно. Небагато що може встояти проти нього.

— Крім, можливо, Повелителя Хаосу, — відповів я, переміщаючи свою свідомість по різних частинах свого тіла. Тяжка робота, чим швидше це проробляєш, тим вона болючіша.

Знову гуркіт бляшаного аркуша.

— Ти знаєш, що шанси у Повелителя Хаосу забратися в таку глушину котируються у Вартового, як два до трьох? — Поцікавився Скрофа.

Руки мої почали подовжуватися, і я відчув, як рветься у мене на спині сорочка, коли я ступнув уперед. Кістки на моєму обличчі перемістилися, а груди все розширювалася і розширювалася…

— Досить і одного до одного, — озвався я, коли перетворення завершилося.

— Лайно, — вилаявся Скрофа, коли я переступив через межу.

3

Я простояв деякий час біля самого входу в печеру. Ліве плече боліло, і права нога теж поболювала. Якби я зумів приборкати біль до того, як перетворився знову, то малася надія, що більша її частина розсмокчеться в ході анатомічної перетасовки. Однак, сам цей процес мене б сильно втомив. Він вимагає масу енергії, а дворазове перемикання з таким коротким проміжком може порядком виснажити сили, Особливо після моєї сутички зі Стражем. Тому-то я і відпочивав в цій печері, куди привів в кінцевому підсумку перловий тунель, і милувався панорамою, що розкинулася переді мною.

Далеко внизу і зліва виднілася яскраво-блакитна і дуже неспокійна водойма. Хвилі з білими баранчиками набігали в атаках, як камікадзе, на сірі скелі берега, а сильний вітер розсіював їх бризки, і в цьому тумані завис шматок веселки.

Прямо переді мною і нижче лежала щербата і курна земля, час від часу вона здригалася по всій довжині аж до високих темних стін дивовижно величезної і складної споруди, яку я відразу ж охрестив Горменгасом <Горменгас — (Замок Чотирьох Світів), — величезний замок з трилогії Мераїна Пака>. Він представляв собою змішування різних архітектурних стилів і перевищував висотою навіть палац в Амбері, і був досить похмурий на вигляд, немов саме Пекло втілилося в ньому. І стіни будови стримували напад.

У полі під стінами скупчилося чимале військо, більшістю на віддаленій неспаленій ділянці відносно незайманої місцевості із залишками сякої-такої рослинності, хоча і там трава була добре втоптана, а багато дерев повалені. У нападаючих були штурмові драбини і таран, який в даний момент знаходився в бездіяльності, а драбини валялися на землі. Біля підніжжя стін догоряло те, що схоже, колись було цілим зовнішнім містечком. Там же на землі лежали численні фігурки солдатів, які були, як я припустив, втратами атакуючих.

Перемістивши погляд ще далі направо, я наткнувся на ділянку виблискуючої білизни позаду цієї величезної цитаделі. Вона походила на виступаючий край масивного льодовика, і по ній хльостали бурани зі снігу або кристалів льоду, утворюючи пелену, схожу на туман.

Вітер, здавалося, був постійним господарем цих місць. Я чув, як він виє високо над головою. Коли я, нарешті, вийшов з печери і подивився вгору, то виявив, що знаходжуся всього лише посередині масивного кам'янистого схилу пагорба або низької гори — в залежності від точки зору — і з цього незручного місця завивання вітру чулося ще голосніше. За спиною раптово почувся звук «Бух», і коли я обернувся, то не зміг більше відшукати входу в печеру. Після того як я покинув печеру, подорож маршрутом від вогненних двері завершилася, заклинання розпалося, і шлях тут же закрився. Вважаю, я міг би відшукати контур на крутий стіні гори, якщо б захотів, але в даний момент я не відчував такого бажання. На всякий випадок я склав на цьому місці купку каменів, а потім знову озирнувся, вивчаючи подробиці.

Праворуч від мене вигиналася вузька стежка, гублячись серед якихось поставлених сторчма каменів. Я попрямував до них. Відчув запах диму. І не зміг визначити, звідки він долинає — з поля бою або з району вулканічної діяльності внизу. Небо над головою здавалося латаною ковдрою з хмар і світла. Коли я зупинився між двох каменів і повернувся ще раз подивитися на картину битви внизу, то побачив, що нападники розділилися на групи, які понесли драбини до стін. А також зауважив, що з протилежного боку цитаделі піднявся вихор, який віддалено нагадував торнадо, який став повільно рухатися уздовж стін в напрямку проти годинникової стрілки. Якщо це явище продовжить свій шлях, то в кінцевому підсумку дістанеться до атакуючих. Спритно. На щастя, це їх проблема, а не моя.

Я спустився по кам'янистому схилу і розташувався на низькому карнизі. І почав тяжку роботу по зміні вигляду, яка за моїми підрахунками тривала півгодини. Думка про перехід від чогось нормально-людського до чогось рідкісного і дивним, а для деяких, можливо, і жахливому, а можливо, й лякаючого — а потім назад, може здатися деяким огидною. Даремно. Адже ми проробляємо це кожен день, причому різними способами, хіба не так?

Коли перетворення завершилося, я полежав на спині, глибоко дихаючи й прислухаючись до вітру. Камені захищали мене від його сили, і до мене долинала тільки його пісня. Я відчував вібрацію від далеких здригань землі і вважав за краще сприймати їх, як заспокійливі і заколисуючі сигнали. Мій одяг перетворився на лахміття, і я поки відчував себе занадто втомленим, щоб вивуджувати новий одяг з Відображень. Біль у плечі, здається, пропала, залишилося тільки слабке поколювання в нозі, та й воно тануло і тануло… Я на кілька хвилин закрив очі.

Гаразд, я пробився, і в мене була сильна підозра, що відповідь на питання про вбивство Джулії знаходиться внизу, в обложеній цитаделі. Ось так, відразу я не бачив ніякого доступного шляху проникнути туди і провести розслідування. Але ж я можу пройти не тільки цим шляхом. Я вирішив почекати на тому місці, де зупинився, відпочити поки не стемніє — тобто, якщо тут відбувається нормальна зміна дня і ночі. Тоді я прокрадусь вниз, умикну кого-небудь з атакуючої армії і допитаю його. А якщо не стемніє? Тоді вигадаю щось інше. Але в даний момент приємніше всього було просто плисти за течією…

Не знаю, скільки я там проспав. Розбудив мене стукіт камінців, які обсипалися, що долинав звідкись справа. Я миттєво прокинувся, однак не ворушився. Не чулося жодних спроб підкрастися, а характер наближенняя звуків — головним чином шльопаючих кроків, які виробляє хтось, що носить вільні сандалі — переконав мене, що в моєму напрямку рухається тільки одна істота. Я напружив і розслабив м'язи й зробив кілька глибоких вдихів.

Між двох каменів праворуч від мене з'явився дуже волосатий чоловік. Він був приблизно п'яти з половиною футів зросту, дуже брудний, і носив навколо стегон темну звірячу шкуру, а також пару сандалій на ногах. Він втупився на мене і стояв так кілька секунд, перш ніж продемонстрував в посмішці свої жовті нерівні зуби.

— Привіт. Ти поранений? — Запитав він на зіпсованій різновидності тари, якої я, однак, ніколи раніше не чув.

Я потягнувся, щоб розім'ятися, а потім встав.

— Ні, — відповів я, — а чому ти питаєш?

Посмішка залишилася на місці.

— Я подумав, що ти, можливо, вирішив, що з тебе вистачить цих битв, і ти вирішив за краще покінчити з ними.

— Ага, розумію. Ні, тут зовсім не те…

Він кивнув і ступив уперед.

— Мене звуть Дейв. А тебе?

— Мерль, — представився я стискаючи його брудну руку.

— Не турбуйся, Мерль, — заспокоїв він мене. — Я не видаю нікого з тих, хто вирішив залишити війну, хіба що будуть пропонувати нагороду — а на цій війні її не дочекаєшся. Я сам залишив її багато років тому, і жодного разу не пошкодував про це. Моя війна йшла не так як, здається, йде ця, і у мене вистачило розуму дати тягу. Ніякій армії ніколи не вдавалося взяти цю фортеця, і, по-моєму, ніякій ніколи і не вдасться.

— А що це за фортеця?

Він трохи схилив голову набік і примружився, а потім знизав плечима.

— Замок Чотирьох Світів, — відповів він. — Невже вербувальник тобі нічого не розповів?

— Ні чорта, — зітхнув я.

— У тебе немає часом якого-небудь курива, а?

— Ні, — весь свій люльковий запас тютюну я використав в кришталевій печері, — на жаль.

Я пройшов повз нього до місця, звідки міг глянути між каменів вниз. Мені захотілося поглянути ще раз на Замок Чотирьох Світів. Зрештою, адже він був відповіддю на загадку, так само, як і темою численних зашифрованих посилань в щоденнику Мелмана. Всюди під його стінами в безладі громадилися нові тіла, немов розкидані смерчем, який тепер прямував назад до тієї точки, звідки почав свій рух. Але невеликий загін атакуючих зумів, незважаючи ні на що, піднятися на стіну. А внизу зібралися нові сили і полізли по драбинах. Один з ратників ніс прапор, якого я не впізнав, але який тим не менше здавався смутно знайомим — чорно-зелене поле з малюнком двох геральдичних звірів, що зчепилися один з одним. Дві драбини все ще стояли біля стіни, і я роздивився, що за зубцями стін йде якийсь запеклий бій.

— Деякі з нападаючих, здається, увірвалися у фортецю, — зауважив я.

Дейв поспішив до мене і придивився. Я негайно перебрався на навітряний бік.

— Ти маєш рацію, — визнав він. — Але це вперше. Якщо їм вдасться відкрити ці кляті ворота і впустити решту, то, можливо, у них з'явиться якась надія. Ніколи не думав, що доживу до цього.

— А скільки років тому, — запитав я, — цю фортецю осаджувала армія, в якій служив ти?

— Може, вісім, може, дев'ять, а може, й десять років, — пробурмотів він. — Ці хлопці, мабуть, неабиякі молодці.

— А через що вся ця метушня? — Запитав я.

Він повернувся і вивчив мене поглядом.

— Ти дійсно не знаєш?

— Тільки-тільки потрапив сюди, — правдиво запевнив я його.

— Зголоднів? Хочеш випити?

— Чесно кажучи, так.

— Тоді пішли, — він взяв мене за лікоть і направив назад між двох каменів, а потім повів по вузькій стежці.

— Куди ми йдемо? — Запитав я.

— Я живу неподалік. Я взяв за правило годувати дезертирів в пам'ять про колишні часи. Для тебе я не зроблю виключення.

— Спасибі.

Незабаром стежка розгалузилася, і він вибрав праву розвилку, яка вимагала деякого підйому. В остаточному підсумку стежка привела нас до гряди скельних уступів, останній з яких знаходився на пристойному віддаленні від решти. У стіні було безліч розколин, в одну з яких Дейв і пірнув. Я пішов за ним на деякій відстані, і він зупинився перед низьким входом у печеру. Звідти тягнуло страхітливим запахом розкладання, і чулося, як там дзижчали мухи.

— Це мій дім, — оголосив він. — Я запросив би тебе увійти, але він тісний… І е-е…

— Нічого, нічого, — поспішно заспокоїв я його. — Я почекаю.

Він пірнув у печеру, і я зрозумів, що апетит у мене стрімко пропадає, особливо коли уявив, що він міг зберігати в такому житлі.

Через кілька миттєвостей він з'явився знову з брезентовим мішком через плече.

— Знайшов щось пристойне, — оголосив він.

Я припустив назад по розколині.

— Гей, ти куди?

— На повітря, — відповів я. — Хочу повернутися на карниз. Тут трохи затісно.

— А-а. Гаразд, — погодився він і попрямував слідом за мною.

Він приніс дві непочаті пляшки вина, кілька фляг з водою, свіжий на вигляд буханець хліба, трохи консервованого м'яса, кілька міцних яблук і нерозрізану головку сиру. Все це я виявив, коли ми сіли на виступі біля виходу з розколини, і він жестом запропонував мені відкрити мішок і зайнятися самообслуговуванням. Обачно розташувавшись з навітряного боку, я випив для початку трохи води і з'їв яблуко.

— У цієї фортеці бурхлива історія, — почав розповідати він, дістаючи з-за пояса ножик і відрізаючи собі сиру. — Я не знаю напевно ні хто її побудував, ні скільки вона тут стоїть.

Побачивши, що він збирається виколупати пробку з пляшки з вином ножиком, я зупинив його і спробував з допомогою Логруса добути штопор. Вийшло, і я тут же передав йому штопор. Відкривши пляшку, він віддав мені її цілком і відкоркував собі іншу. З причини занепокоєння за власне здоров'я, я був вдячний йому за це, хоча і не відчував бажання напиватися.

— Ось це я розумію передбачливість, — схвалив він, вивчаючи штопор. Мені вже давно була потрібна така штука…

— Залиш його собі, — дозволив я. — Розкажи мені ще про цю фортецю. Хто там мешкає? Як вийшло, що ти прийняв участь в нападі на неї? Хто осаджує фортецю зараз?

Він кивнув і сьорбнув вина.

— Самим першим господарем цієї фортеці з усіх, кого я знав, був чародій по імені Шару Гаррул. Королева моєї країни раптово зібралася, виїхала і заявилася сюди, — і він замовк і якийсь час дивився кудись удалину, а потім зневажливо пирхнув: — Ох вже мені ця політика! Я навіть не знаю, який у той час називали привід для такої поїздки «в гості». У ті дні я взагалі не чув про це прокляте місце. Так чи інакше, затрималася вона надовго, і народ почав гадати, чи не стала вона полонянкою? Або чи не укладений якийсь союз? Чи може вона зав'язала роман? Як я зрозумів, вона ще деякий час зрідка направляла повідомлення, але вони зазвичай містили лише заспокійливу нісенітницю — якщо, звичайно, там не передавалися секретні відомості, про які людям на кшталт мене чути не належало. Вона до того ж прихопила з собою пристойну свиту і почесна варта при ній служила не тільки для блиску. Ці хлопці були самими загартованими бійцями, хоча і одягалися в пишні вбрання. Тому в той час і йшло багато суперечок про те, що ж, власне, відбувається.

— Одне питання, якщо можна, — втрутився я. — А яку роль грав у всьому цьому король? Ти не згадав про нього, а йому, здавалося б, належало знати…

— Помер, — перервав він мої міркування. — Вона стала красунею вдовою, і на неї сильно тиснули, наполягаючи на новому заміжжі. Але вона просто міняла одного коханця за іншим і розігрувала різні інтриги. Звичайними її хахалями були військові або вельможі, або і ті й інші одночасно. Однак, відправившись у цю подорож, вона залишила керувати королівством сина.

— О, так значить принц був досить дорослим, щоб сісти за кермо?

— Так. Власне кажучи, він і почав цю прокляту війну. Набрав військо, влаштував йому огляд і залишився незадоволений ним, і тому зв'язався зі своїм другом дитинства, людиною, що серед нас вважалася просто розбійником, але командувала великим загоном найманців. Звали його Далт…

— Стоп! — Пригальмував я його.

Мої думки понеслися учвал, коли я згадав історію, розказану мені одного разу Жераром, про дивну людину по імені Далт, що виступив проти Амбера на чолі приватної армії, причому незвично ефективно. Для протидії йому довелося викликати самого Бенедикта. Сили Далта розгромили біля підніжжя Колвіра, а сам Далт був важко поранений. Хоча трупа його ніхто так і не побачив, вважалося, що від таких поранень він помер. Але було там і ще дещо.

— Твоя батьківщина, — сказав я. — Ти так і не назвав її. Звідки ти, Дейв?

— З країни під назвою Кашер, — відповів він.

— А королевою у вас була Ясра?

— Ти чув про нас. Звідки ти родом?

— Із Сан-Франциско.

— Не знаю такого місця, — похитав він головою.

— А мало хто його знає. Слухай, у тебе хороший зір?

— Що ти маєш на увазі?

— Не так давно, коли ми дивилися на бій, ти випадково не розібрав, який прапор у атакуючих фортецю?

— Очі у мене не ті, що бувало, — зізнався він.

— Прапор був чорно-зелений, з якимись звірами на ньому.

Він присвиснув.

— Він, мабуть, лев, що терзає єдинорога. Схоже на штандарт Далта.

— А який сенс у цього герба?

— Він ненавидить амберітів, ось що це означає. Одного разу навіть виступив проти них.

Я спробував вино. Непогане.

Значить той самий…

— Ти не знаєш, чому він ненавидить їх? — Запитав я.

— Як я розумію, вони вбили його матір, — пояснив він. — Щось пов'язане з прикордонними війнами. Вони останнім часом стали заплутаними. Подробиць я не знаю.

Я розкрив бляшанку з м'ясом, відламав хліба і зробив собі бутерброд.

— Продовжуй, будь ласка, свою розповідь, — попросив я.

— Де я зупинився?

— Принц закликав Далта, так як турбувався за матір, і йому спішно потрібні були війська.

— Цілком правильно, ось в той час мене і забрали служити в армії Кашера — піхотинцем. Принц з Далтом провели нас темними шляхами, внаслідок чого ми опинилися біля цієї фортеці, внизу. А потім ми просто робили те ж, що роблять зараз ці хлопці.

— І що ж сталося?

— З самого початку справи у нас пішли погано, — засміявся він. — Я думаю, тому, хто там головний, легко дається управління стихіями — на зразок смерчу, який ти бачив недавно. На нас обрушувалися і землетруси, і бурі, і блискавки. Але ми, незважаючи на це, продовжували наполегливо лізти на стіни. Мого брата до смерті обпалило киплячим маслом прямо у мене на очах. Ось тоді-то я і вирішив, що з мене вистачить. Я втік і забрався сюди. Мене ніхто не переслідував, і тому я залишився чекати і стежити. Ймовірно, мені не слід було цього робити, але я не знав, як підуть справи далі. Вважав, що все буде продовжуватися в тому ж дусі. Але я виявився неправий, а повертатися вже було занадто пізно. Зроби я це, мені б відрубали голову або які-небудь цінні частини тіла.

— Що ж сталося?

— У мене таке враження, що напад змусив Ясру діяти. Вона явно з самого початку замишляла розправитися з Шару Гаррулом, щоб самій стати господинею фортеці. Я думаю, вона обдурила його, увійшла до нього в довіру, а потім готувалася убити. По-моєму, вона трохи побоювалася цього старого. Але коли на порозі з'явилася її армія, їй довелося виступити, хоча вона і не підготувалася до цього. Вона вступила з ним в чаклунський поєдинок, а її стража відволікала увагу його ратників. Вона перемогла, правда, як я зрозумів, і сама не залишилася неушкодженою. І до того ж біса розлютилася на синка за те, що він привів армію без її наказу. Так чи інакше, її стража відкрила їм ворота, і вона захопила владу в Замку. Ось це-то я і мав на увазі, кажучи, що ніяка армія не брала цю фортецю. Тоді захоплення провели зсередини.

— А як ти дізнався все це?

— Як я вже говорив, коли дезертири біжать в цю сторону, я їх годую і отримую відомості.

— З твоїх слів у мене склалося враження, що були й інші спроби взяти цю фортецю. Вони, мабуть, відбувалися вже після того, як влада в замку перемінилася?

Він кивнув і знову ковтнув вина.

— Точно. Так як вона і її синок були відсутні в Кашері, там стався переворот. Влаштував його один вельможа на ім'я Касман, брат одного з її покійних коханців, хлопця по імені Ясрік. Цей Касман захопив владу і хотів прибрати зі свого шляху і її, і принца. Нападав він на цю фортецю, напевно, з півдюжини разів. Але так і не зміг здолати. Нарешті, як мені думається, примирився з нічиєю… Потім, після цього, вона відіслала сина з фортеці, можливо, набрати нову армію і постаратися повернути їй трон. Чи щось таке, не знаю. Це було давно.

— А як щодо Далта?

— З ним розплатилися якоюсь здобиччю з Замку — добра там явно вистачало з надлишком — і він зібрав всі свої війська і повернувся туди, де зазвичай ошивається.

Я теж знову пригубив вина і відрізав шматок сиру.

— А як вийшло, що ти залишався тут всі ці роки? Таке життя здається досить важким.

Він кивнув.

— Насправді тому, що я не знаю дорогу додому. Нас сюди привели чорними стежками. Я думав, що знайду їх, але коли взявся за справу, то не зумів знайти жодної. Вважаю, я міг би просто піти світ за очі, але тоді, ймовірно, заблукав би абсолютно. Крім того, я знаю, що зможу тут прожити. Через кілька днів посади відновлять, і в них повернуться селяни, хто б не переміг. А селяни думають, що я святий, молюся тут на верху і віддаюся самоспогляданню. Варто мені спуститися вниз, як вони стікаються до мене цілими натовпами, просять благословення і дають стільки їжі і вина, що вистачає надовго.

— А ти святий?

— Просто прикидаюсь, — відверто зізнався він. — Вони від цього щасливі, а я ситий. Однак, не базікай про це.

— Звичайно не буду. Та вони б все одно не повірили.

— Ти маєш рацію.

Я піднявся на ноги і трохи пройшовся по стежці, щоб ще раз подивитися на Замок. Драбини вже валялися на землі, і я помітив значне збільшення кількості мертвяків. Ніяких ознак боротьби за стінами я не розгледів.

— Відкрили вже ворота? — Окликнув мене Дейв.

— Ні. По-моєму, тих, хто увірвався, не вистачило для вирішення цієї задачки.

— А той чорно-зелений прапор де-небудь видно?

— Я його ніде не спостерігаю.

Він піднявся і підійшов, несучи обидві пляшки, передав мені мою, і ми обидва випили. Штурмуючі стіни війська почали відступати від прилягаючого до стін району.

— Як ти думаєш, вони відступають або перегруповуються для нового нападу? — Запитав він у мене.

— Поки не можу сказати.

— Що б там не було, а вночі внизу знайдеться чимало корисного. Затримайся, і в тебе буде все, що тільки зможеш віднести.

— Мені цікаво, — повернувся я до цікавлячої мене теми. — Чому Далт знову став нападати, якщо він в хороших відносинах з королевою і її сином?

— Думаю, що тільки з сином, — уточнив він, — а його там немає. А матуся, кажуть, справжня сука. І, врешті-решт, адже цей хлопець найманець. Можливо, Касман найняв його виступити проти неї.

— А можливо, її там навіть немає, — припустив я, не маючи ні найменшого уявлення про швидкість течії тутешнього часу, але згадуючи про свою недавню зустріч з цією дамою. Спогад про неї викликав, однак, дивний ланцюжок думок.

— А як, до речі, звати принца? — Запитав я.

— Рінальдо, — відповів він. — Він такий рослий рудий хлопець.

— Так вона його мати! — Мимоволі зірвалося в мене.

— Саме так і стають принцами, — розсміявся мій співрозмовник. — Запозичують в матері королеву.

Але тоді це означало, що…

— Бранд! — Вигукнув я. А потім додав: Бранд з Амбера!

Він кивнув.

— Ти чув цю історію?

— Взагалі-то ні. Тільки те, що загальновідомо. Розкажи мені її всю.

— А що розповідати-то? Вона заарканила собі принца Амбера по імені Бранд, — знову став розповідати він. — Ходили чутки, що вони познайомилися, здійснюючи удвох якесь магічне дійство, і це була любов з першої крові. Вона хотіла втримати його, і я чув розмову, ніби вони дійсно одружилися під час якоїсь таємної церемонії. Але його не цікавив трон Кашера, хоча він був єдиним, кого вона могла б погодитися посадити на нього. Він часто подорожував і подовгу був відсутній. Я чув розмови, що саме він відповідає за Дні Пітьми, які настали багато років тому, і що він загинув у той час у великій битві між Амбером і Хаосом, від рук своїх же родичів.

— Так, — підтвердив я, і Дейв кинув на мене дивний погляд, напівздивований, напівзапитальний.

— Розкажи мені ще про Рінальдо, — швидко попросив я.

— Та більше вже, власне, нічого розповідати, — відповів він. — Вона народила його, і, як я чув, трохи навчила його Мистецтву. Він не дуже-то добре знав свого батька, адже Бранд часто й подовгу був відсутній. Ріс порядним шалапутом. Багато разів тікав з дому і водився з цими справжніми вішальниками…

— Хлопцями Далта? — Здогадався я.

— Кажуть, брав участь у набігах, — кивнув він, — навіть коли його мати обіцяла нагороду за голови багатьох з них.

— Хвилиночку. Ти кажеш, що вона і справді ненавиділа цих розбійників і найманців…

— «Ненавиділа», можливо, невідповідне слово. Перш її взагалі не хвилювало їх існування, але коли з ними подружився її синок, то, по-моєму, вона просто сказилася.

— Вона вважала їх поганою компанією?

— Ні, по-моєму, їй не подобалося, що всякий раз, посварившись із нею, він тікав до них, і вони приймали його.

— І все ж, за твоїми словами, вона подбала про те, щоб розплатитися з Далтом за рахунок скарбниці Замку і дозволила йому забратися геть, після того, як вони змусили її виступити проти Шару Гаррула.

— Угу. І в той же час, до того ж, між Рінальдо і матусею вийшла велика суперечка саме з цього питання. І вона під кінець поступилася. Саме так я чув від пари хлопців, присутніх при цьому. Один з небагатьох випадків, коли хлопчик дійсно дав їй відсіч і переміг, як стверджували вони. Власне, тому-то ці хлопці і дезертирували, так як вона наказала стратити всіх свідків їх суперечки. Тільки їм і вдалося змитися.

— Крута дамочка…

— Точно.

Ми повернулися до місця, де сиділи, і поїли ще трохи. Швидкість вітру збільшилася, і на озері почався шторм. Я запитав у Дейва про великих собакоподібних тварюк, і він повідомив мені, що цілі зграї їх будуть, ймовірно, бенкетувати сьогодні вночі, пожираючи полеглих у битві. Такі звірі водилися в цій місцевості здавна.

— Ми ділимо здобич, — сказав він. — Мені потрібна їжа, вино і які-небудь цінності. А їм потрібні тільки небіжчики.

— А яка тобі користь від цінностей? — Поцікавився я.

Він раптом явно стривожився, немов я обмірковував можливість пограбувати його.

— О, насправді добра не так вже й багато. Просто я завжди відрізнявся ощадливістю, — він врубав задній хід. — До того ж, ніколи не можна сказати напевно, що може стати в нагоді.

— Це вірно, — погодився я.

— А як ти потрапив сюди, Мерль? — Швидко спитав він, немов бажаючи відвернути мої думки від його трофеїв.

— Пішки.

— Це звучить якось не так. Сюди ніхто не приходить по добрій волі.

— Я не знав, що йду сюди. І не думаю, також, що надовго затримайся тут, — додав я, побачивши, що він узяв ножик і грає ним. — Немає сенсу спускатися вниз і напрошуватися в гості в такий час.

— Це вірно, — зауважив він.

Чи не думає старий бовдур дійсно напасти на мене для захисту своєї схованки зі скарбами? Він уже мав достатньо часу, щоб з'їхати з глузду, живучи тут один в смердючій печері, і прикидаючись святим.

— Ти хотів би повернутися в Кашер? — Запропонував я йому. — Якби я вивів тебе на вірну стежку?

Він кинув на мене швидкий погляд.

— Ти не так вже багато знаєш про Кашер, — сказав він, — інакше не задавав би мені цих питань. А тепер ти кажеш, ніби можеш відправити мене додому!

— Як я розумію, тобі не хочеться?!

— Уже ні, — зітхнув він. — Загалом-то не хочеться. Тепер вже занадто пізно. Мій дім тут. Мені подобається бути відлюдником.

Я знизав плечима.

— Ну, спасибі тобі, що нагодував, і спасибі за новини. — Я піднявся на ноги.

— Куди ти тепер? — Запитав він.

— Думаю, прогуляюся ще трохи, подивлюся, а потім відправлюся додому.

Я позадкував, відступаючи і дивлячись на божевільні вогники в його очах.

Він підняв ніж і стиснув руків'я. Потім опустив його і відрізав ще один шматок сиру.

— Ось, можеш взяти з собою трохи сиру, якщо хочеш, — запропонував він.

— Та ні, не треба. Спасибі.

— Просто хочу зберегти тобі гроші. Щасливої дороги.

— Гаразд. Щасливо залишатися.

Всю дорогу, спускаючись по стежці, я чув, як він сміявся. А потім його сміх заглушив вітер.

Наступні кілька годин я витратив на рекогносцировку. Походив по горах. Спускався на курні тремтячі рівнини. Пройшовся по березі озера. Прогулявся по відносно спокійній ділянці суші і перебрався через перешийок крижаного поля. І весь час намагався триматися якомога далі від самого Замку. Я хотів по можливості твердіше зафіксувати в пам'яті цю місцевість, щоб легше було знайти сюди дорогу через Відображення, а не обтяжувати себе, заново відкриваючи двері. По дорозі я бачив кілька зграй собакоподібних створінь, але їх більше цікавили тіла вбитих, аніж тих, хто рухався.

На всіх топографічних картах кордони відзначали прикордонні камені з дивними письменами, і я гадав, чому вони служать — вішками для картографів або ще чимось. Зрештою я вивернув один з каменів з палаючої землі і перетягнув його приблизно на п'ятнадцять футів в район льоду та снігу. Мене мало не відразу збив з ніг удар від здригання землі, проте, я зумів вчасно видертися з тріщини, яка розверзлася, і забратися подалі від тектоніки, яка розхуліганилася. Менш ніж за півгодини жарка ділянка пред'явила права на обмежений каменем відрізок холодної землі. На щастя, я швидко забрався подалі від мінливої поверхні і спостерігав закінчення цього явища видали.

Але насувалося і ще дещо.

Я пригнувся, щоб сховатися серед скель, діставшись в такій позі до підніжжя хребта, звідки я починав свій перехід через район вулканічної діяльності. Там я відпочив і поспостерігав деякий час, як перебудовується той невеликий сегмент території, а вітер відносить дим і пару. Підскакували й котилися камені: темні стерв'ятники прибиралися з їх шляху, уникаючи того, що, можливо, було якимось цікавим термальним джерелом.

Потім я помітив рух, який спочатку прийняв за сейсмічний по походженню. Переміщений мною прикордонний камінь трохи піднявся і покотився в бік. Однак, за якусь мить, його віднесло ще далі, і, здавалося, він мало не левітує, злегка піднявшись над землею. Потім він проплив над випаленою ділянкою, рухаючись по прямій з постійною швидкістю, до тих пір, поки, наскільки я міг судити, не зайняв своє колишнє положення. І зупинився там. Через кілька хвилин тремтіння землі відновилося, і на цей раз на ділянку нерівними поштовхами наповз клин крижаного покриву, повертаючи назад у своє володіння захоплений теплою ділянкою землі район.

Я викликав логрусовий зір і став розрізняти оточуючі камінь світлові лінії. Вони з'єднувалися з довгими і постійними потоками світла того ж відтінку, які протягнулися з високої задньої вежі Замку. Це видовище заворожувало. Багато чого б я віддав, щоб мати можливість зазирнути всередину цієї споруди.

А потім, народившись із зітханням, подорослішавши зі свистом, з опорного пункту піднявся смерч, який, розростаючись, ширячись, гойдаючись, понісся раптом до мене, немов гнучкий хобот якогось захмарного слона зростом до неба. Я повернувся і заліз повище, петляючи серед скель і обходячи великі їх уламки. Але ця штука погналася за мною, немов її рухом управляв якийсь розум. І те, що вона не розпалася, проходячи над цією нерівною піщаною місцевістю, вказувало на її штучне походження, що, в даному випадку, швидше за все, означало магію.

Для визначення належного магічного захисту потрібен був якийсь час, а ввести його в дію миттєво теж неможливо. На нещастя, я випередив погоню всього лише на якусь хвилину, і запас цей весь час скорочувався.

Коли за наступним поворотом я помітив довгу ущелину, нерівну, немов зигзаг блискавки, то тільки на мить зупинився, щоб заглянути на всю її глибину, а потім став туди спускатися. Лахміття одягу хльостали мене по боках, за спиною відчувалася щемлива присутність смерчу…

Шлях вів углиб, туди ж прямував і я, відзначаючи поглиблення і повороти. Свист переріс в рев, я закашлявся, коли мене поглинула хмара пилу. Потім на мене обрушився град дрібних камінців. Тоді я кинувся додолу, втиснувся в восьмифутову западину і накрив голову руками, так як вважав, що ця штука пройде прямо наді мною.

Лежачи так, я бурмотів огороджувальні заклинання, які на такій відстані проти настільки насиченого енергією явища давали мізерний ефект.

Коли настала безмовність, я не поспішив піднятися на ноги. Можливо, той, хто управляв смерчем, припинив подачу енергії і наказав відставити напад, побачивши, що я опинився поза межами досяжності. Можливо також, що я потрапив в око бурі, і скоро настане найгірше.

Хоча я і не встав на ноги, але голову підняв, так як не любив гаяти можливостей для самоосвіти.

І побачив обличчя — або, скоріше, маску, в центрі бурі, що дивилася на мене Це, звичайно ж, була проекція, більша натуральної величини і не зовсім матеріальна. Голову закривав капюшон; колір обличчя був яскраво-синій, риси — округлі, все разом здорово скидалося на маску, використовувану хокейними воротарями; ще в ній були наявні два вертикальні дихальні прорізи, з яких валив дим — трохи награно, як мені здалося; ще нижче розташовувалися у випадковому порядку дірочки, які, напевно, повинні були означати сардонічно скривлений рот. З під маски до мене долинув спотворений звук сміху.

— А тобі не здається, що ти трохи переграєш? — Я встав пригнувшись і підняв між нами Логрус. — Це підходить хіба що для дітей на маскараді. Однак, ми ж тут усі дорослі, чи не так?

— Ти зрушив мій камінь! — Прогриміла маска.

— Я відчуваю певний академічний інтерес до такого роду справ, — Я підготував маніпулятори. — Немає через що засмучуватися. Це ти, Ясра? Я не…

Знову почалося гуркотіння, спершу тихе, потім поступово наростаюче.

— Я пропоную угоду, — крикнув я. — Ти відкликаєш смерч, а я обіцяю тобі не зрушувати більше ніяких вішок.

Знову сміх, що пролунав разом з посиленим гуркотом бурі.

— Занадто пізно, — долинула відповідь. — Надто пізно для тебе. Якщо тільки ти не небезпечніше, ніж виглядаєш.

Якого біса! У битві не завжди виграє сильніший, і хороші хлопці зазвичай перемагають, так що саме вони пишуть потім мемуари. Я повернув проекції логрусових щупалець, провівши ними по нематеріальності маски, поки не знайшов нерівність, отвір, що веде до джерела звуку. Я зробив випад крізь нього — це було рівнозначно сильному електричному розряду. Пролунав крик. Звалилася маска, звалився і смерч, і я опинився на ногах і кинувся тікати. Коли той, кого я ударив, прийде в себе, я не хотів би знаходитися на тому місці, звідки наніс удар, так як місце це може піддатися раптовій дезінтеграції.

У мене був вибір — або рвонути в Відображення, або пошукати ще більш швидкий шлях до відступу. Якщо по п'ятах за мною піде чаклун, то він спокійнісінько пройде за мною по Відображеннях. Тому я витягнув свої Карти і відшукав Рендома. Потім я завернув за скельний виступ, там мені довелося б все одно зупинитися, бо ущелина настільки звузилася, що людині неможливо було пройти. Я підняв Карту і подумки потягнувся до нього.

Контакт послідував майже відразу ж. Але навіть коли тунель вже ставав реальним, я відчув дотик. І відразу ж виникла впевненість, що це знову мене розшукує моя Немезида у синій масці.

Але Рендом вже став виразним. Він сидів за барабанами з паличками в руках. Побачивши мене, він відклав палички і піднявся.

— Саме час, — промовив він, простягаючи руку.

Вже потягнувшись до неї, я відчув, як до мене щось наближається. Коли наші пальці стикнулися, і я ступив уперед, і відчуття залишилося позаду.

Я опинився в музичному салоні Амбера. Рендом відкрив рот, готовий заговорити, коли на нас обрушився каскад кольорів.

Струшуючи з сорочки фіалки, він подивився на мене.

— Я волів би, щоб ти сказав це словами, — зауважив він.

4

Портрет художників, шляхи перетнулися, температура спала…

Сонячний полудень і прогулянка по невеликому парку після легкого сніданку, ми, тривале мовчання і односкладові відповіді на спроби зав'язати розмову, що вказували, що не все благополучно на іншому кінці туго натягнутої нитки, що пов'язувала нас. Потім ми сидимо на пляжі обличчями до квіткових клумб, і душі наповнені теплом тіл, а слова — думками.

— Гаразд, Мерль, який твій рахунок? — Питає вона.

— Я не знаю, про що ти говориш, Джулія.

— Не острів. Мені потрібна всього лише пряма відповідь.

— На яке питання?

— Те місце, куди ти мене відвів, з пляжу, тієї ночі… Де воно було?

— Це був… ну, такий сон.

— Дурниця! — Вона повертається обличчям прямо до мене, і я змушений зустрітися з поглядом цих блискучих очей і нічого не видати ні єдиним порухом обличчя. — Я побувала там кілька разів, відшукуючи пройдений нами шлях. Там немає ніякої печери. Там нічого немає! Що тоді сталося? Що сталося?

— Може піднявся прилив, і…

— Мерль! Ти що, маєш мене за ідіотку? Того пройденого нами шляху немає ні на яких картах. У тутешньому окрузі ніхто і ніколи не чув про подібні місця. Вони географічно неможливі. Час дня і пори року постійно змінювалися. Єдине, що здатне пояснити це — надприродність або паранормальність — називай, як тобі подобається. Що сталося? Ти зобов'язаний відповісти мені, і знаєш це. Що сталося? Де ми були?

Я відводжу погляд, ковзаю по носках туфель, по кольоровій підлозі і далі.

— Я… не можу сказати.

— Чому?

— Я… — Що я міг сказати? Тільки не про Відображення — ця новина похитне і знищить її уявлення про дійсність. Проблема полягала радше в розумінні, що в такому випадку буде потрібно також і рассказати їй, звідки я родом, а, значить, розповісти їй, що я собою уявляю, звідки я все це знаю… А я боявся дати їй це знання. Я запевнив себе, що, зробивши це, я настільки ж вірно покладу кінець нашим відносинам, як і не розповідаючи нічого, а якщо вони все одно повинні припинитися, то я волів би, щоб ми розлучилися, без того, щоб обтяжувати її такими знаннями. Пізніше, набагато пізніше, я зрозумів, що мої умовиводи були всього лише раціоналізування; справжня ж причина полягала в тому, що я не міг допустити її або кого-небудь ще близько до себе, такого, який я є насправді. Знай я її подовше, покраще, скажімо, ще рік, і я, може, відповів би їй. Не знаю. Ми ніколи не вживали слова «любов», хоча воно, мабуть, інший раз спадало їй на розум, як приходило і мені. Вважаю, справа полягала в тому, що я любив її не настільки, щоб довіритися, а потім було вже занадто пізно. Тому я весь час постійно твердив: «Я не можу тобі сказати».

— Ти володієш якоюсь могутністю, якою не хочеш ділитися.

— Що ж, називай це так.

— Я зроблю все, що ти скажеш, пообіцяю все, що ти зажадаєш, щоби я пообіцяла.

— Ні. На те є причини, Джулія.

Вона піднялася на ноги, впершись руками в боки.

— І ти не розкриєш навіть їх?

Я мотаю головою.

— Мабуть ти чарівник, який живе в самотньому світі, раз туди заборонений вхід навіть тим, кого ти любиш.

У цей момент мені здається, що вона просто застосовує останній прийом, щоб домогтися від мене відповіді. Я ще сильніше зміцнюю свою рішучість.

— Я цього не казав.

— Тобі й не потрібно. Про це говорить твоє мовчання. А якщо ти також знаєш дорогу до диявола, чому б тобі туди не поїхати? Щасливого шляху!

— Джулія. Не…

Вона воліє не чути мене.

Натюрморт з квітами…

Пробудження. Ніч. Осінній вітер за моїм вікном. Сни. Жива кров без тіла… коловорот…

Я скинув ноги з ліжка і сів, потираючи очі й скроні. Коли я закінчив розповідати Ренді свою історію, сяяло полуденне сонце, і, за його наполяганням я відправився трохи подрімати. Я відчував нездужання від перетину стількох Відображень і зміни часу, і відчував себе в той момент зовсім розбитим, так як не був упевнений, яка тепер, власне, година.

Я потягнувся, привів себе в порядок, встав і одягнувся в свіжий одяг. Я знав, що не зможу повернутися до сну, а також почував себе голодним. Я відчував бажання скоріше відправитися в який-небудь ресторан, ніж робити набіг на комору. З'явився настрій прогулятися. Як мені здалося, я не бував за межами палацу і в місті не один рік.

Я спустився вниз, потім минув кілька залів і великий хол, який сполучав нефасадні сторони з коридором, по якому я міг би, якби захотів, пройти всю дорогу до самих сходів, але тоді я розминувся би з парою гобеленів, з якими належало привітатися; один із зображенням ідилічної лісової сцени, з парочкою, яка прогулюється після пікніка; інший із зображенням сцени полювання, людей, що переслідують чудового оленя, у якого, схоже, все-таки є шанс втекти, якщо він наважиться на величезний стрибок…

Я пройшов через хол і пройшов по коридору до загородки, де нудьгуючого вигляду вартовий по імені Джермі, почувши моє наближення, раптово постарався здаватися уважним. Я зупинився поруч і дізнався, що його змінять з чергування не раніше півночі, до якої ще залишалося зо дві години.

— Я йду в місто, — сказав я. — Де можна пристойно поїсти в такий час?

— А що вам до смаку?

— Дари моря, — вирішив я.

— У «Зеленому Фідлері», приблизно в двох третинах шляху до Головної Площі — подають дуже пристойні рибні страви. Це модний заклад…

— Мене не цікавить модний заклад, — похитав я головою.

— «Невід» все ще вважається пристойним закладом, він розташований недалеко від рогу вулиці Ковалів. І він взагалі-то не модний.

— Але ти б туди не пішов?

— Бувало заходив, — відповів він. — Але останнім часом там ошивається безліч аристократів і крупних купців. Нині я відчуваю себе там дещо незатишно. Він став схожий на клуб.

— Чорт! Мені зовсім не потрібні розмови в атмосфері клубу. Я хочу просто смачної свіжої риби. Куди б ти попрямував за найкращою?

— Це довга прогулянка. Якщо спуститися до самих причалів, із зворотного боку бухти і трохи на захід. Але можливо, вам не слід туди ходити. Година досить пізня, а це не найкращий район після настання темряви.

— Це випадково не «Закуток Смерті»?

— Іноді його так називають, тому що час від часу там зранку знаходять трупи. Може бути, вам краще піти в «Невід», раз ви один.

— Жерар одного разу проводив мене по тому району в денний час. Думається, я прекрасно зумію знайти дорогу. Як називається цей заклад?

— «Закривавлений Білл».

— Спасибі. Я передам Біллу від тебе привіт.

— Неможливо, — похитав головою він. — Заклад перейменували на честь характеру його кончини. Тепер ним заправляє його двоюрідний брат, Енді.

— О… А як же він називався раніше?

— «Закривавлений Сем», — повідав він.

Ну якого біса! Я побажав йому спокійної ночі і вийшов, готуючи себе до тривалої прогулянки. Вибрав стежку до коротких сходів, що вели вниз по схилу до доріжці через сад і до бокової брами, де мене випустив за огорожу інший часовий. Стояла прохолодна ніч, і вітер з моря приніс запахи осені, яка оголювала окружаючий мене світ.

Прямуючи до Головної Площі, я втягував ці запахи в легені, ще й ще, і віддалений у часі, майже забутий, неспішний цокіт копит по мостовій долинув до мене, випливаючи з глибин сну або пам'яті. Ніч була безмісячна, але сповнена зірок, а площа внизу облямована встановленими на високих стовпах ліхтарями — кулями з фосфоресціюючою рідиною, і навколо них так і миготіли нічні метелики.

Діставшись до проспекту, я пішов прогулянковим кроком. Поки я прогулювався, повз мене прокотилися кілька закритих екіпажів. Один старий, який прогулював на ланцюжку зеленого дракончика, доторкнувся до капелюха, коли я проходив мимо, і сказав: «Добрий вечір». Він бачив, звідки я йду, хоча я не зовсім був впевнений, що він впізнав мене. Моє обличчя не так вже дуже відомо в місті. Через деякий час на душі в мене полегшало, і я відчув, як у ногах у мене додалося прудкості.

Рендом був розсерджений куди менше, ніж я очікував. Оскільки Колесо-Привид не заварило ніякої каші, він не став направляти мене до нього з метою знову спробувати його відключити. Він лише велів мені подумати на цю тему і запропонувати найоптимальніший для нас план дій. Флора вже зв'язалася з ним і повідомила, хто такий Люк — від чого у нього, здається, полегшало на душі, так як він тепер дізнався, ким є ворог. Хоча я і питав, він не повідомив мені нічого щодо своїх планів розправитися з ним. Однак, він натякнув на відправку в Кашер агента з метою збору визначених маловідомих відомостей. Але найбільше, насправді, його, здається, стривожила можливість, що відомий розбійник Далт все ще залишається живим.

— У цьому є щось… — Почав Рендом.

— Що?

— Ну, хоча б те, що я бачив, як Бенедикт проткнув його мечем… Зазвичай це означав би кінець кар'єри будь-якої особистості.

— Міцний сучий син, — припустив я. — Або з біса везучий. Або й те, і інше разом.

— Якщо він той же самий чоловік, то він син Осквернительниці. Ти чув про неї?

— Дела! — Згадав я. — Як же її звали насправді? Якась релігійна фанатичка? Войовнича проповідниця?

Рендом кивнув.

— Вона заподіяла силу-силенну клопоту на периферії Золотого Кола — по більшій частині неподалік від Бегми. Ти коли-небудь бував там?

— Ні.

— Ну, Бегма — сама найближча точка на Колі по відношенню до Кашера, ось це-то і робить твою історію особливо цікавою. Вона зробила масу набігів на Бегму, і бегмійці не змогли самі впоратися з нею. Нарешті, вони нагадали нам про договір про захист, який ми уклали майже з усіма королівствами Золотого Кола — і батько вирішив особисто вирушити туди і викласти їй урок. Надто вже багато вона спалила святилищ Єдинорога. Він взяв з собою невеликий загін, розбив її військо, захопив її в полон і розсіяв купу її молодчиків. Вона, однак, втекла, і пару років опісля, коли про неї майже забули, повернулася зі свіжими силами і знову заходилася робити те саме. Бегма знову здійняла гвалт, але батько був зайнятий. Він послав Блейза з великим військом. Сталося кілька дрібних сутичок — у неї були розбійники, а не регулярна армія — і Блейз нарешті загнав їх в кут і стер на порох. У той день вона й загинула, очолюючи свої війська.

— І Далт — її син?

— Так стверджують, і це має деякий сенс, тому що довгий час він дошкуляв нам, як тільки міг. Він чисто і просто прагнув помститися за смерть матері. Нарешті він зібрав досить вражаючі бойові сили і спробував зробити набіг на Амбер. Забрався трохи далі, ніж можна було — подумай, майже на Колвір. Але Бенедикт вже очікував його, маючи за спиною свій улюблений полк. Бенедикт порубав їх на шматки, і все безумовно виглядало так, наче він смертельно поранив Далта. Кілька молодиків зуміли винести його з поля бою, тому ми так і не побачили тіла. Але чорт візьми! Кого це хвилювало?

— І ти думаєш, що це може бути той самий хлопець, з яким Люк дружив дитячі роки і пізніше?

— Ну, вік приблизно однаковий, і взагалі-то, він влаштовує набіги з того ж району. Вважаю, таке може бути.

Йдучи неспішним кроком, я розмірковував над почутим. Ясра, в дійсності, якщо вірити словам відлюдника, не любила цього хлопця. То яку ж роль у її справах грав він тепер? Занадто багато невідомого, подумав я. Для відповіді на це питання потрібні скоріше знання, ніж міркування. Так що краще вже надати всьому цьому рухатися своїм чередом, а самому вирушити насолоджуватися смачною їжею…

Я продовжував шлях по площі. Неподалік від її протилежної сторони я почув сміх і зауважив, що у вуличному кафе кілька столиків все ще займають найзатятіші споживачі алкоголю. Одним з них виявився дропп, але він мене не помітив, і я пройшов мимо. Я не відчував бажання тішитися тим, як мене будуть намагатися розсмішити. Потім я повернув на вулицю Ткачів, і вона привела мене туди, де піднімалася, петляючи з припортового району, Західна Лоза. Мимо квапливо пройшла висока дама в масці і сріблястому плащі, сіла в очікуючий її екіпаж. Вона озирнулась і всміхнулася мені разок з-під вуалі. Я був упевнений, що не знаю її, і виявив, що шкодую про це. У неї симпатична посмішка.

Потім порив вітру доніс до мене запах диму з чийогось вогнища і прошелестів заодно опалим листям. Я несподівано для себе подумав про те, що десь знаходиться мій батько.

Потім далі по вулиці і наліво по Західній Лозі… Тут потісніше, ніж на площі, але все ж досить просторо; інтервали між ліхтарями — побільші, але освітлення достатнє для нічних перехожих. Мимо процокала пара вершників, які виспівували незнайому пісню. Трохи пізніше над головою пропливло щось велике й темне і влаштувалося на даху по іншу сторону вулиці. З того боку долинуло кілька дряпаючих звуків, потім настала тиша.

Я пройшов далі і звернув направо, потім наліво; тут, як я знав, дорога сильно петляла. Вулиця поступово ставала все крутішою. В якийсь момент спуску налетів вітерець з боку порту, принісши перший запах солоного моря за весь вечір. Незабаром після цього, за моїми підрахунками через два повороти, я побачив і саме море, далеко внизу — іскристі вогники, які погойдувалися на гладіні води за чорною зігнутою лінією з яскравих точок — Портовою Дорогою. На краю світла і тіні з'явився натяк на горизонт. Кілька хвилин потому мені подумалося, що я вловив відблиск віддаленого світла Кабре, але потім, при новому повороті дороги, він зник.

На вулиці праворуч по ходу руху пульсувала хмара світла, схожа на пролите молоко, роззмальовуючи прозору решітку каменів бруківки на найдальшому кінці вниз по схилу; стовп, який підносився над хмарою, міг рекламувати все, що завгодно, аж до перукарні для привидів; тріснута куля на ньому все ще слабо фосфоресціювала, нагадавши мені про одну гру в череп-на-палиці, в яку ми дітьми грали при дворі. Від світильника вниз по схилу тяглися світлі смуги, вони ставали все слабкішими і слабкішими, і, нарешті, зникли зовсім. Я попрямував далі і, пройшовши ще деяку відстань, розчув крики морських птахів. Запахи осені забилися запахами океану. Примарне світло над моїм правим плечем піднялося вище над водою, пропливаючи над зморщеним лицем глибин. Скоро…

Поки я добирався до потрібного місця, мій апетит посилився. Попереду я побачив ідучу по іншій стороні людину в темному плащі, на відворотах його чобіт ще не згасло світіння. Я згадав про рибу, яку скоро буду їсти, заквапився, порівнявся з фігурою в плащі і обігнав її. Кішка в дверях найближчого парадного перестала вилизувати свою дупу, і, весь час поки я проходив мимо, дивилася на мене, тримаючи свою лапу у вертикальному положенні. Зустрівся ще один вершник, на цей раз він їхав вгору по вулиці. З верхнього поверху одного з затінених будівель до мене долинув обривок незлагоди між чоловіком і жінкою. Ще один поворот, і в полі зору з'явився ріг місяця, неначе виринав якийсь чудовий звір, струшуючи з себе яскраві краплі невідомих підводних гротів…

Через десять хвилин я добрався до Припортового району і відшукав шлях до Портової Дороги; майже повна відсутність на ній куль освітлення відшкодовувалося світлом з вікон, безліччю відер з палаючої смоли і світлом місяця, який зійшов тепер уже високо. Тут запахи солі і хвиль стали сильнішими, на дорозі траплялося більше сміття, і перехожі відрізнялися більш колоритним одягом і вели себе більш шумно, ніж на площі, якщо не брати в розрахунок дроппа. Я дістався до протилежного берега бухти, де звуки моря посилилися; стрімке, наростаюче наближення хвиль, потім звук удару об хвилеріз, більш тихі набіги і відступ; скрип кораблів, гуркіт ланцюгів, удари якихось малих човнів об пірс і причальний кнехт. Я мимоволі подумав про те, де зараз знаходиться «Зоряний спалах» — моя колишня яхта. Пішовши по вигину берега, я добрався до західного берега порту. Пара щурів прогнала поперек мого шляху чорну кішку, в той час коли я заглядав у всі довколишні провулки в пошуках потрібного мені. Тут сморід від людських екскрементів змішувалася з іншими запахами, і я почув крики, звуки боротьби десь поблизу, що привело мене до висновку, що я перебуваю в потрібному районі. Десь вдалині пролунав дзвін маяка; звідкись поблизу долинуло кілька майже з нудьгою кинутих лайок, що передували появі з-за найближчого кута пари матросів, які посміхаючись і похитуючись пройшли перевальцем повз мене. Через деякий час вони затягнули хвацьку пісню, яка поступово затихла вдалині. Я пішов далі і глянув на табличку, прикріплену на розі будинку. Вона свідчила: «ПРОВУЛОК БРІЗА».

Ось він-то мені і потрібен, провулок, званий зазвичай закутком Смерті. Я звернув туди. Це була точно така ж вулиця як і будь-яка інша. Перші п'ятдесят кроків не було помітно якихось трупів або навіть лежачих в нестямі п'яних, хоча один суб'єкт з дверей, повз які я проходив, спробував продати мені кинджал, а один кремезний вусатий тип запропонував організувати для мене що-небудь молоденьке і свіженьке. Я відхилив і те, і інше, і дізнався у останнього, що перебуваю не так вже далеко від «Закривавленого Білла». Тому я покрокував далі. Кидані мною зрідка швидкі погляди по сторонах допомогли мені помітити далеко позаду три фігури в темних плащах, які, як можна було припустити, слідували за мною; я помітив їх ще на Портовій Дорозі. Але я міг і помилитися. Мені подумалося, що вони просто могли йти в ту ж сторону, і я вирішив не звертати на них уваги. Нічого не відбувалося. Вони трималися на певній відстані, і коли я відшукав, нарешті, «Закривавленого Білла» і увійшов туди, прослідували далі, перетнули вулицю і зайшли в невелике бістро трохи далі по провулку.

Я оглянув «Білла» зсередини. Праворуч від мене знаходилася стійка, зліва — столики, на підлозі — підозрілого вигляду плями. Вивішений на стіні щит пропонував зробити замовлення біля стійки і повідомити, де я буду сидіти. Нижче значився надряпаний крейдою сьогоднішній улов.

Я підійшов до стійки і почекав, зосереджуючи на собі погляди завсідників, поки не підійшов огрядний чоловік із сивими і дивовижно кошлатими бровами. Він поцікавився, чого б мені хотілося. Я замовив морського окуня і вказав столик в глибині закладу. Він кивнув і повідомив моє замовлення в отвір в стіні, а потім запитав, чи не бажаю я також пляшку «Мочі Бейля». Я сказав, що бажаю, він дістав пляшку з-під прилавка заодно зі склянкою, відкоркував і вручив мені. Тут же розрахувавшись, я попрямував до обраного мною столика і вмостився спиною до стіни.

По всьому закладу були розвішені лампи, в яких через закопчене скло пробивалося світло від полум'я. За крайнім столиком біля входу троє чоловіків — двоє молодих і один середнього віку — грали в карти і кінчали пляшку. Один чоловік постарше сидів без компанії за столиком ліворуч від мене і їв. Вище і нижче лівого ока в нього тягнувся страшнуватого вигляду шрам, а на стільці праворуч від нього спочивав довгий грізний меч, вийнятий з піхов приблизно на шість дюймів. Він теж сидів спиною до стіни. За наступним столиком відпочивали хлопці з музичними інструментами — перерва між номерами, здогадався я. Я налив собі склянку жовтого вина і пригубив — смак, який виразно запам'ятовується на довгі роки. Вино цілком годилося для вживання навіть бочками. Барону Бейлі належало безліч виноградників милях в тридцяти на схід. Він був офіційним постачальником вина для Двору, і його червоні вина заслуговували усіляких похвал. З білими він, однак, домігся менших успіхів, і часто справа закінчувалася тим, що він викидав безліч другосортних напоїв на місцевий ринок. На пляшках зображувався його герб і малюнок собаки — він любив собак — тому таку продукцію іноді називали «Собача моча», і іноді — «Моча Бейля», в залежності від того, з ким розмовляєш. Любителі собак іноді ображаються на першу назву.

Приблизно в той же час, як мені принесли замовлення, я помітив, що двоє молодих людей, що стирчали біля стійки, не раз поглядали в моєму напрямку, обмінюючись нерозрбірливими словами, часто посміхаючись і відверто зубоскалячи. Я проігнорував їхню поведінку і приділив увагу рибі. Трохи пізніше чоловік зі шрамом, який сидів за сусіднім столиком, вимовив тихо і не дивлячись в мою сторону, ледь ворушачи губами:

— Безкоштовна пропозиція. По-моєму, ці два хлопці біля стійки помітили, що при вас немає меча, і вирішили, що ви їм підходите.

— Спасибі, — подякував я. Загалом, я не дуже турбувався щодо своїх здібностей розправитися з ними, але, будь у мене вибір, я взагалі волів би уникнути такої події. Якщо для цього був потрібний всього-навсього помітний всім меч, то справу легко поправити.

Мить медитації, і переді мною затанцював Логрус. Через нього я потягнувся в пошуках відповідного зброї — не надто довгої, не дуже важкої, з точним балансом і зручним руків'ям, з широким темним поясом і піхвами. Справа зайняла близько трьох хвилин, частково, думаю, через хвилювання. Але, чорт візьми, якщо обачність вимагала мати меч, то я хотів мати зручний.

Коли меч опинився у мене в руках, я зітхнув і витер піт. Поблизу від Амбера важче дотягнутися до Відображення, ніж майже в будь-якому іншому місці. Потім я повільно витягнув меч з-під столика разом з поясом і всім іншим, слідуючи хорошому прикладу, і поклав на стілець праворуч від себе. Двоє хлопців біля стійки вловили натяк, і я посміхнувся їм у відповідь. Вони швидко порадилися, на цей раз без усмішок. Я налив собі нову склянку вина і вихилив його одним ковтком. А потім повернувся до риби, щодо якої Джордж говорив чисту правду. Готували тут чудово.

— Вправно виконано, — схвалила людина за сусіднім столиком. — Вважаю, такому фокусу нелегко навчитися?

— Важкувато.

— Воно й зрозуміло. Так само, як і більшості інших корисних речей, інакше їх проробляв би всякий. Однак, вони все одно можуть ув'язався за вами, вирішивши, що ви одні. Це залежить від того, скільки вони вип'ють і наскільки стануть безрозсудними. Вас це непокоїть?

— Ні.

— Я так і думав. Але вони сьогодні на кого-небудь та нападуть.

— Звідки ви знаєте?

Він в перший раз подивився на мене і посміхнувся недоброю усмішкою.

— Всі ці типи однакові, як заводні іграшки. До побачення.

Він кинув на стіл монету, встав, пристебнув пояс із мечем, надів темну шляпу з пір'ям і попрямував до дверей.

— Будьте обережніші, — кинув він через плече.

Я кивнув.

— Щасливої дороги.

Коли він вийшов з дверей, двоє хлопців почали перешіптуватися, поглядаючи на сей раз швидше йому вслід, ніж на мене. Прийшовши до якогось рішення, вони швидко віддалилися. На якусь мить у мене виникла спокуса піти за ними, але щось мене стримало. Трохи пізніше я почув долинаючий з вулиці шум бійки. Минуло не дуже багато часу, і в дверях з'явився чоловік, похитався з мить на порозі, потім звалився обличчям вперед. Це був один з хлопців. Йому перерізали горлянку.

Енді похитав головою і послав офіціанта повідомити місцеву поліцію. А потім узяв труп за чоботи і виволік назовні, за двері, щоб той не перепиняв шлях клієнтам.

Пізніше, замовивши собі ще риби, я запитав у Енді про цю подію. Він похмуро посміхнувся.

— Дохла справа — зв'язуватися з емісаром Корони, — сказав він. — Їх підбирають з крутих хлопців.

— Той хлопець, що сидів поруч, працює на Рендома?

Він вивчив моє обличчя, потім кивнув.

— Старина Джон працював ще на Оберона. Всякий раз, коли він кудись від'їжджає або повертається назад, обов'язково обідає тут.

— Цікаво, з яким він був посланий завданням?

— Хто знає, — знизав плечима господар. — Але він заплатив мені кашерськими монетами, а я знаю, що він не з Кашера.

Наминаючи другу порцію, я розмірковував над почутим. Посланник зараз на шляху до палацу. Майже напевно місія стосувалася Люка і Ясри. Я гадав, що б це могло бути, і яка з усього цього буде вигода.

Після досить тривалого часу роздумів, я помітив, що шум вщух, навіть якщо врахувати, що музиканти знову взялися за інструменти. Може обидва хлопці весь час спостерігали за Джоном, а ми обидва неправильно витлумачили їх погляди? Або вони просто вирішили напасти на першого, хто вийде один. Піймавши себе на цих міркуваннях, я зрозумів, що знову починаю думати, як амберіт — всюди відшукуючи змови — а повернувся ж я зовсім недавно. Ймовірно, зовсім непогано, що думки мої знову повернулися до звичного русла, так як я вплутався у безліч справ, що вимагають гарантій самозбереження.

Я прикінчив склянку вина і залишив пляшку на столі, не допивши кілька ковтків. Мені спало на думку, що не варто і далі затуманювати мізки, враховуючи відомі обставини. Я піднявся, пристебнув пояс з мечем.

Коли я проходив повз стійку, Енді кивнув.

— Якщо зіткнетеся з кимось із палацу, — тихо попросив він, — то можливо згадайте, що я не очікував цієї події?..

— Ви їх знали?

— Так. Матроси. Їх корабель прибув кілька днів тому. У них тут і раніше бували неприємності. Просвистять за два рази всі свої гроші і шукають потім швидкий спосіб роздобути ще грошенят.

— Ви думаєте, вони можуть бути професіоналами по частині усунення людей?

— Ви маєте на увазі, що вони не знали, хто такий Джон? Ні. Вони надто часто попадалися, головним чином, з власної дурості. Раніше чи пізніше вони обов'язково повинні були натрапити на кого-небудь, хто знає свою справу, і закінчити таким ось чином. Я не знаю нікого, хто б наймав їх для чогось серйозного.

— О, так він і хлопців іншого типу теж відправив на той світ?

— Так. Це сталося далі по вулиці. Тому можете сказати, що вони просто виявилися в невідповідний час в невідповідному місці.

Я пильно подивився на нього, і він підморгнув.

— Я бачив вас разом з Жераром кілька років тому. У мене є правило ніколи не забувати обличчя, які, можливо, варто запам'ятати.

— Спасибі, — кивнув я. — У вас відмінно готують.

На вулиці вже стало прохолодніше, ніж раніше. Місяць висів вище, а море шуміло голосніше. У безпосередній близькості вулиця була пустельною. З одного закладу ближче до Портової Дорозі, лилася гучна музика, супроводжувана вибухами сміху. Проходячи мимо, я заглянув туди і побачив, як втомлена з вигляду жінка на маленькій сцені влаштовувала сама собі гінекологічне обстеження. Звідкись поблизу долинув дзенькіт розбитого скла. З щілини між будинками вийшов, похитуючись, п'яний, висунувши руку вперед. Я вирушив далі. Вітер зітхав серед щогл у порту, і я раптом виявив, що мені хочеться, щоб поруч зі мною йшов Люк — як в минулі дні, до того, як все ускладнилося — так хотілося поговорити з ким-небудь мого віку і складу розуму. Всі мої тутешні родичі занадто багато століть набиралися не то цинізму, не то мудрості, щоб так само, як я, дивитися на речі і ставитися до них.

Десять кроків потому Фракір дико запульсував у мене на зап'ясті. Хоча в ту мить нікого поблизу не було, я навіть не став вихоплювати свій меч, а просто кинувся додолу, а потім покотився під захист стіни вправо. Одночасно з цим я почув звук «бемц» з боку будівлі на протилежному боці вулиці. Перший же погляд, який я кинув в тому напрямку, показав мені стрілу, яка стирчала із стіни на такій висоті і під таким кутом, що якби я не впав вчасно, вона могла б вразити мене. Кут її нахилу показував також, що я впав у напрямку, звідки вона була випущена.

Я швидко перекотився, щоб вихопити меч і подивитися вправо. В найближчому будинку не було ніяких відкритих вікон і дверей; він був затемнений, і його фасад знаходився тепер всього в шести футах від мене. Але між ним і іншими будівлями розташовувалися тупики, і геометрично продовживши стрілу, я з'ясував, що вона вилетіла з одного такого глухого кута.

Я знову здійснив перекидання, піднявшись поряд з низьким критим ганком, що тягнувся вздовж всієї стіни. Перш, ніж повністю піднятися на ноги, я забрався н нього. Тримаючись поблизу від стіни, я рушив уперед, клянучи повільність, яка компенсувалася безшумністю. Досить скоро я наблизився до кута і отримав можливість накинутися на будь-кого, хто вийде з нього, мені раптом в голову закралася думка, що він може обійти будівлю колом і раптово накинутися з тилу, в результаті чого я розпластався по стіні, виставивши перед собою меч і кидаючи поперемінно вперед і назад швидкі погляди. Фракір заповз у ліву долоню і висів напоготові.

Якщо я доберуся до кута, і ніхто не з'явиться, що мені робити далі? Ситуація, здається, вимагала залучення магічних сил. Але оскільки заклинання на напоготові, то зараз немає часу приділяти їм увагу, так як мова йде про життя і смерть. Я зупинився, впорався з диханням, прислухався…

Він рухався обережно, але я розчув слабкі звуки кроків на даху. Це не виключало, що за рогом ховається ще один, а може навіть і кілька. Я поняття не мав, скільки осіб могло брати участь у цій засаді, але вона стала здаватися надто витонченою для простого пограбування. А це означає, що навряд чи нападаючий один. І свої сили вони могли розосередити як завгодно. А поки я стояв міркуючи. Коли станеться напад, він буде узгодженим, в цьому я був упевнений. Я уявив лучника за рогом зі стрілою на тятиві, що очікує сигналу. У того, хто на даху, ймовірно меч. Я припустив, що мечі будуть і в інших.

Мене поки не цікавило питання, хто полює за мною і яким чином вони виявили мене — якщо це тільки справді не наймані вбивці, які розшукали мене. У даний момент такі міркування нічого не змінювали. Якщо вони зуміють переграти мене, то я все одно буду небіжчиком, ким би вони не були.

Знову шерех зверху. Хтось знаходився прямо наді мною. Тепер треба бути готовим у будь-яку мить…

З шумом і гучним криком вбивця зістрибнув з даху на землю переді мною. Його крик явно служив сигналом і лучникові, так як за рогом будинку відразу ж почався рух, супроводжуваний звуками швидких кроків.

Не встигли ще ноги стрибаючого торкнутися землі, як я метнув в нього Фракіра, давши команду вбити. І стрибнув на лучника ще до того, як він встиг завернути за ріг, із занесеним для удару мечем.

Мій удар розсік йому лук, руку і низ живота. Але удача не в усьому супроводжувала мене, і за лучником опинився ще один чоловік з оголеним мечем, і ще хтось біг до мене по ганку.

Я вперся лівою ногою в груди зігнувся лучника і з силою штовхнув його назад, в обійми товариша. Інерцію відштовхування я використовував для різкого розвороту, описавши мечем широку дугу. Людина, яка підбігла ззаду до ганку, відпарирувала мій ковзний удар. Коли я зробив новий випад, він, у свою чергу, знову парирував удар. Краєм ока я помітив, що стрибун з даху стоїть на колінах і намагається звільнити горло від Фракіра — той добре знав свою справу.

Вбивця, що знаходився в моєму тилу, який підхопив пораненого товариша, змушував мене відчувати спину дуже вразливою. Мені необхідно було що-небудь терміново робити, або його меч через кілька секунд буде в мені. Тому…

Замість того, щоб вдарити в черговий раз, я зробив вигляд, що спіткнувся, а насправді, переніс центр ваги тіла, займаючи вигідну позицію.

Мій супротивник напав, вдаривши зверху вниз. Я відскочив убік і зробив випад, викрутившись всім тілом. Якби він намагався урівняти свій удар з кутом цього випаду, поки я переміщався, то за якісь нікчемні секунди, це стало б мені ясно. Небезпечна гра, але іншого вибору я не бачив.

Навіть коли мій клинок увійшов йому в груди, я не знав, чи потрапив він в мене. Здається, в той момент це становило для мене чисто риторичне питання. Або так, або ні. Мені довелося рухатися далі, поки я сам не зупинюся, або поки мене не зупинять.

Продовжуючи рух, я примудрився використовувати свій меч, як важіль, повертаючи його проти годинникової стрілки разом з нанизаним тілом і сподіваючись розташувати його між собою і тим, четвертим вбивцею.

Маневр закінчився частковим успіхом. Вже було занадто пізно прикриватися проткнути супротивником. Але, принаймні, не пізно провести зіткнення між нападаючим і трупом. Часу вистачало. так як той, інший, спіткнувся, відходячи в бік, і йому довелося зістрибнути з ганку. Тепер мені було потрібно всього лише витягти меч, і тоді бій піде на рівних.

Я рвонув його.

Прокляття, прокляття, прокляття. Ця штука застрягла між кісток і не бажала виходити. А останній супротивник між тим піднявся на ноги. Я продовжував розвертати тіло, все ще утримуючи його між нами і намагаючись, одночасно, вивільнити лівою рукою затиснутий у кулаку трупа меч.

І знову прокльони зірвалися з моїх губ. Труп вчепився в свою зброю мертвою хваткою, його пальці обхопили руків'я подібно до металевих лозин.

Суперник, піднявшись, бридко посміхнувся мені, рухами меча вишукуючи спосіб зробити випад. Саме в цей момент я і помітив блиск блакитного каменю на його персні, і це було відповіддю на запитання, чи справді мене чекали ці люди тут.

Не перестаючи рухатися, я зігнув коліна і обхопив тіло вбитого нижче.

Подібні ситуації добре западають у пам'ять — повна відсутність свідомих думок і величезна кількість миттєвих сприйнять — поза часом, які все ж таки піддаються аналізу пізніше.

З різних кінців вулиці почали долинати крики. З будинків і з тротуарів. Я чув, як до місця сутички біжать люди. Під ногами всюди вистачало крові, і я весь час нагадував собі про неї. На мить у пам'яті і перед очима виник лучник і його лук, обидва розрубані, на землі за протилежній стороні ганку. Задушений любитель прогулянок по дахах розтягнувся на землі праворуч від живого супротивника, загрожуючого мені в даний момент. Підставлене під удари тіло раптом стало мертвим вантажем. З величезним полегшенням я усвідомив, що нових нападників не передбачається. Але, між тим, цей рубака все кружляв, виглядаючи зручну для удару позицію.

Гаразд. Пора.

Я щосили штовхнув труп на нападника, не ставши чекати результатів цього вчинку. Ризик, на який я збирався піти, не надавав мені часу для такого задоволення.

Зробивши ривок, я перекотився через плече повз лежачу фігуру, яку задушив Фракір. У цей же момент почувся глухий звук зіткнутих тіл і невиразний вигук, який свідчив, що я хоча б частково виправдав витрачений зусилля. Наскільки само дієвий був цей крок, мені ще належало з'ясувати.

Поки я псував одяг в грязі, моя права рука вхопила меч задушеного. Потім я опинився на ногах, розвернувся в напрямку останнього ворога, виставивши меч і відскочив назад зі схрещеними ногами.

Встиг вчасно. Він налетів на мене з шаленим натиском, і я швидко відступив, примудрившись парирувати удар. Він все ще посміхався, але мій перший зустрічний випад уповільнив його наступ, а другий зупинив його.

На цьому я вирішив зупинитися і відстоювати завойовану позицію. Він був сильний, але я зрозумів, що я швидше. Люди, які зібралися на шум, тепер наблизилися і стежили за поєдинком. До мене донеслося кілька гучних даремних порад. Я не можу точно сказати, кому з нас вони призначалися. Однак, це не мало значення. Він відбивався ще деякий час, перш ніж я почав атаку, а потім став повільно відступати, і я сповнився впевненості, що можу взяти його.

Однак, тепер, він потрібен був мені живим, що дещо ускладнювало справу. Виблискуюче і відступаюче разом з ним кільце з блакитним каменем містило таємницю, на яку у нього була відповідь, і мені була потрібна ця відповідь. Отже, я повинен продовжувати тиснути і вимотувати його.

Одночасно я спробував розвернути його, щоб, відступаючи, він спіткнувся об мерця, який опиниться у нього під ногами. І це вже майже вийшло.

Коли його ліва нога потрапила на руку задушеного, він переніс вагу на іншу, щоб зберегти рівновагу. В ту ж мить, реалізуючи натхнення, при якому треба діяти не замислюючись, він перетворив свій рух у випад. Мій клинок був прибраний, я готувався до сильного удару зверху, коли він спіткнувся. Вважаю, з мого боку було помилково розраховувати на таке везіння.

Він відбив мій меч мені на груди сильним ударом клинка, прибравши при помаху і власну зброю і звівши наші тіла впритул один до одного. Таким чином я надав йому чудову можливість врізати мені лівим кулаком по правій нирці з усією силою інерції.

Його ліва нога тут же підставила мені підніжку, і сила удару при нашому зіткненні показала мені, що він узяв верх. Найкраще, що я міг зробити в цьому випадку — схопити лівою рукою край мого плаща, розкрутити його і потягнути назад, заплутавши обидва наші мечі, коли ми впали. Одночасно з цим я спробував обернутися при падінні так, щоб звалитися на нього. Мені це не вдалося. Ми звалилися пліч-о-пліч, обличчям один до одного, і гарда чийогось меча, по-моєму, мого, з силою вдарила мене по ребрах зліва.

Моя права рука виявилася піді мною, ліва ще не встигла виплутатися з плаща. Однак, його ліва рука була вільна і готова до удару. Він вчепився мені в обличчя, і я вкусив його за руку, але не міг утримати її. Водночас я зумів, нарешті, витягти власну і приловчився вдарити його в лице. Він відвернув голову, спробував вдарити мене коліном, але потрапив по стегну, а потім ткнув негнучкими пальцями мені в очі. Я перехопив його зап'ястя і утримав. Так як наші праві руки були притиснуті, то сили виявилися рівними. Тому все, що мені було потрібно — це стискати його зап'ястя.

Кістки його руки хруснули, і він вперше скрикнув. Тоді я просто відштовхнув його, перекотився в позицію на колінах і почав підніматися, тягнучи його за собою. Фінал. Я переміг.

Раптом він повалився на мене. Я було подумав, що це нова хитрість, але потім побачив, що з спини у нього стирчить клинок, і рука тримаючої його людини вже напружилася, щоб витягнути його.

— Сучий ти сину! — Закричав я по англійськи, і був упевнений, що сенс цілком дійшов. Я кинув уже марне тіло і врізав кулаком по обличчю незнайомця, збив його додолу; його меч залишився в тілі. — Він був потрібен мені живим!

Потім я схопив свого колишнього супротивника і посадив його в саме зручне положення.

— Хто тебе підіслав? — Запитав я його. — Як ви мене знайшли?

Він слабо посміхнувся, і з його рота потекла цівка крові.

— Тут не подають, — вимовив він. — Запитай кого-небудь іншого, — і звалився вперед, вимазавши мені кров'ю сорочку.

Я стягнув з його пальця кільце і додав його до своєї колекції проклятих блакитних каменів. Потім я підвівся і відшукав поглядом убивцю цієї людини. Двоє перехожих допомагали йому встати на ноги.

— За яким дияволом, ти втрутився в цю справу? — Запитав я, насуваючись на нього.

— Я рятував тобі життя, чорт забирай! — Пробурчав невдачливий рятівник.

— Чорта з два! Твій удар, можливо, буде мені його коштувати! Цей тип був потрібен мені живим!

Тут заговорив чоловік, ліворуч від нього, і я упізнав цей голос. Вона ледь торкнулася долонею моєї руки, яку, сам того не усвідомлюючи, я заніс для нового удару.

— Він зробив це за моїм наказом, — заступилася вона. — Я побоювалася за ваше життя і не здогадалася, що ви хочете взяти його в полон.

Я подивився на її бліді горді риси, півприховані темним плащем з піднятим капюшоном. Це була Вінта Бейль, подруга Каїна, яку я востаннє бачив на похороні. Вона до того ж доводилася третьою дочкою барону Бейлі.

Я усвідомив, що мене здолало раптове тремтіння. Набравши в груди побільше повітря, я зумів взяти себе в руки.

— Розумію, — промовив я. — Спасибі.

— Мені дуже шкода, — вибачилася вона.

— Ви не знали, — похитав я головою. — Що зроблено, те зроблено. Я вдячний кожному, хто намагається мені допомогти.

— Я і далі можу бути корисною вам, — сказала вона. — Може в цьому випадку я і помилилася, але, по-моєму, ви як і раніше можете знаходитися в небезпеці. Давайте, підемо звідси.

— Хвилиночку, будь ласка, — кивнув я.

Я відійшов і зняв Фракіра з шиї задушеного. Той швидко зник у моєму рукаві. Змінений меч підійшов до піхов, і я загнав його туди і поправив пояс, що збився на спину.

— Ходімо, — запропонував я їй.

Вчотирьох ми почимчикували назад до Портовій Дорозі. Роззяви швидко прибиралися з нашого шляху. Хтось, певно, вже грабував мерців. Чорт забирай, і це рідний дім!

5

Далі мій шлях лежить з леді Вінтою і двома служителями Будинку Бейля, мій бік все ще саднить від удару об руків'я меча. Небо все так само заливає яскраве світло місяця і зірок, і морський туман приховує закуток Смерті. На щастя від сутички, яка тільки що сталася, я отримав тільки синяк на боці. Яким чином вони так швидко виявили мене після повернення в Амбер, я не зміг додуматися. Але Вінта, здається, щось знала про це, і мені хотілося довіритися їй, тому що я був трохи з нею знайомий і тому що вона втратила свого дружка, дядю Каїна, в чому був винен мій колишній друг Люк, зі сторони якого, здається, і виходило все, пов'язане з блакитними каменями.

Коли ми повернули до моря, віддаляючись від Портової Дороги, я поцікавився, що вона задумала.

— Я думав, ми прямуємо до Лози, — сказав я.

— Ви ж знали, що вам загрожує небезпека, — відрізала вона.

— Гадаю, це досить очевидно.

— Я могла б провести вас в міський будинок батька, — сказала вона, — або ми могли б провести вас до палацу, але хтось знає, що ви тут, і йому не буде потрібно багато часу на те, щоб дістатися до вас…

— Вірно.

— Тут у нас припасена шлюпка. Ми можемо проплисти уздовж узбережжя і дістатися під ранок до заміського будинку батька. Ви щезнете. Всякий, хто розшукує вас в Амбері, зайде в безвихідь.

— Думаєте, у Палаці я не буду в безпеці?

— Напевно, — сказала вона. — Адже про ваше місцеперебування будуть знати оточуючі. Їдьте зі мною, і все буде інакше.

— Я зникну, а Рендом дізнається від одного з вартових, що я відправився в Закуток Смерті. Це викличе чимало страхів і велику метушню.

— Ви можете зв'язатися з ним вранці по Карті і повідомити, що знаходитеся за містом, якщо у вас з собою є Карти.

— Вірно. Але як же ви дізналися, де мене знайти в цей вечір? Ви не переконаєте мене, що ми зустрілися випадково.

— Ні, ми йшли слідом за вами. І влаштувалися в закладі навпроти «Білла».

— Ви передбачили сьогоднішню пригоду?

— Я враховувала таку можливість. Якби я знала все, то, звичайно ж, перешкодила би цьому.

— Що відбувається? Що ви знаєте про все це, і яка ваша роль у всьому цьому?

Вона розсміялася, і я раптом зловив себе на тому, що в перший раз чую, як вона сміється. І не холодним знущальним сміхом, який можна було очікувати від коханки Каїна.

— Я хочу відплисти, поки не почався приплив, — сказала вона, — а ви, напевно, захочете почути розповідь, на яку піде вся ніч. Що ж ми виберемо, Мерлін? Безпеку або угамування цікавості?

— Я хотів би і того, і іншого, але прийму і по черзі.

— Іде, — погодилася вона, а потім звернулася до супутника поменше зростом, якого я стукнув. — Ярл, вирушай додому. Вранці скажи батькові, що я вирішила повернутися в Лісовий будинок. Скажи йому, що ніч була хороша, і я вирішила покататися на шлюпці і тому підняла вітрило. Не згадуй про Мерліна.

Слуга доторкнувся до капелюха.

— Добре, пані…

Він повернувся і пішов назад тим же шляхом, яким м прийшли.

— Ходімо, — запропонувала потім вона, і разом з рослим хлопцем, якого, як я пізніше дізнався, звали Дрю, повела мене по пірсу туди, де знаходилася причалена шлюпка.

— Ви ходили під вітрилом? — Запитала вона мене.

— Бувало, — відповів я.

— Добре. Ви зможете надати нам допомогу.

Я виконав прохання. Поки розгортали вітрило, ми розмовляли виключно по справі, потім підняли його й відпливли. Дрю сидів на кермі, а ми управляли вітрилом. Пізніше ми стали це робити по черзі. Вітер дув стабільно. Ми заковзали по водній гладі, обігнули хвилеріз і без всяких утруднень вийшли в море. Після того, як ми зняли плащі, виявилося, що на ній надіті темні штани і щільна сорочка. Дуже практичний одяг, немов вона заздалегідь планувала щось подібне. На скинутому нею поясі виявився справжній, стандартної довжини меч, а не якийсь там кинджал, прикрашений самоцвітами. І, поспостерігавши за нею деякий час, я отримав враження, що вона могла володіти ним вельми непогано. І вона когось нагадувала мені, але кого саме, я не міг точно пригадати. Асоціації викликали швидше звичні жести і звуки голосу, ніж зовнішність. Не те, щоб це мало особливе значення. Необхідно було подумати про більш важливі справи після того, як ми вирівняли хід шлюпки, і у мене знайшлося кілька митей, щоб поглянути вдалину на темний обрій і швиденько прорахувати дещо ще раз.

Я був знайомий з загальними фактами її біографії і не раз зустрічався з нею на світських раутах. Я знав, що їй відомо, що я — син Корвіна, який народився і виріс при дворі Хаосу, наполовину належу до того роду, який у давнину був тісно пов'язаний з королівським родом самого Амбера. При нашій подальшій розмові стало очевидно, що їй відомо, що я прожив кілька років в Відображеннях, асимілювався і отримав деяку освіту. Треба думати, дядько Каїн не тримав її в невіданні щодо наших сімейних справ, що навело мене на думку про те, наскільки глибокі могли бути відносини між ними. Я чув, що вони прожили разом кілька років. Тому я гадав, що саме вона знала про мене. З нею я відчував себе в відносній безпеці, але потрібно було стільки всього з'ясувати, що я готовий був дещо розповісти їй в обмін на відомості про того, хто полює на мене тут, які явно були у неї. А потрібно це було тому, що я передбачав, що справа може обернутися торгом. У неї не було ніякої явної причини виявляти цікавість особисто до мене, крім як надати послугу члену правлячої сім'ї, що коли-небудь може стати їй в нагоді. Мотиви її, в основному, наскільки я розумів, зводилися до бажання помститися за вбивство Каїна. Пам'ятаючи про це, я готовий був укласти угоду. Мати союзника завжди корисно. Але потрібно взнати настільки багато, що я готовий був відкрити дещо і їй. Чи треба тільки, щоб вона в якості учасника втрутилася в поточні події? У цьому я сумнівався, навіть коли гадав, скільки вона запросить. Швидше за все вона просто хотіла брати участь у самій акції. Коли я поглядав туди, де місячне світло підкреслювало контури її вилицюватого лиця, було неважко уявити таку собі Немезіду.

Відчаливши від берега, несений морським бризом на схід, пропливаючи повз величезну скелю Колвіра, з поблискуючими на ньому, немов самоцвіти в волоссі, вогнями Амбера, я знову помітив у собі вже знайоме мені почуття неприязні. Хоч я виріс у темряві та екзотичному світлі серед неевклідових парадоксів Двору, де краса утворювалася більш сюрреалістичною сумою елементів, я, кожен раз відвідуючи Амбер, відчував все більш сильну тягу до нього, поки не зрозумів, нарешті, що він є частиною мене самого, поки не почав вважати батьківщиною і його теж. Я не хотів, щоб Люк штурмував його схили з автоматниками або Далт здійснював поблизу рейди командос. Я знав, що готовий битися з ним, захищаючи Амбер.

Мені здалося, що на березі, неподалік від місця поховання Каїна, я помітив спалах гарцюючої білої плями, що рухалася спочатку повільно, потім все швидше, а потім зникла в якійсь щілині схилу. Я ризикнув би стверджувати, що це був Єдиноріг, але на такій відстані, в темряві, а також хитаючись в човні, я не міг бути в цьому впевнений.

Трохи пізніше ми спімали відмінний вітер, чому я був невимовно радий. Незважаючи на сон тривалістю в день, я добряче стомився. Моя втеча з кришталевої печери, зустріч зі Стражем, переслідування мене смерчем і його господарем у масці злилися в моїй мозку в майже безперервну дію, якою ці пригоди, власне, й були. І тепер настала стресова реакція, викликана моєю недавньою активною діяльністю. Найбільше мені зараз хотілося слухати плескіт хвиль, дивлячись на чорний і скелястий берег, пропливаючий по правій стороні нашого суденця, або насолоджуватися видом мерехтіння моря з лівого борту. Мені не хотілося думати, не хотілося рухатися…

На мою руку лягла її прохолодна рука.

— Ви втомилися, — почув я її голос.

— Схоже на те, — відповів я.

— Ось вам плащ. Чому б вам не накинути його і не відпочити? Ми йдемо рівно. Двоє тепер легко впораються. Мені не потрібно вашої допомоги.

Я кивнув, натягнувши плащ на себе.

— Ловлю вас на слові. Спасибі.

— Хочете поїсти або випити?

— Ні. У місті я добре пообідав.

Її долоня залишилася в моїй руці. Я підняв на неї погляд. Вона посміхнулася. Я в перший раз побачив, як вона посміхається. Кінчиками пальців іншої руки вона торкнулася плями крові на моїй сорочці.

— Не турбуйтеся. Я подбаю про вас, — сказала вона.

Я посміхнувся їй у відповідь, так як вона, здається, хотіла цього. Тоді вона стиснула моє плече і відійшла, і я, втупившись їй услід, гадав, чи не упустив я що-небудь важливе в своїх міркуваннях щодо неї. Але зараз я дуже втомився, щоб ламати голову над невідомими в цьому рівнянні. Механізм мого мислення все уповільнював і уповільнював хід…

Привалившись спиною до планшира правого борту, м'яко заколисуваний хвилями, я дозволив собі трохи подрімати. Через напівприкриті повіки я дивився на пляму на своїй сорочці. Кров. Так, кров…

— Перша кров! — Крикнув Деспіл. — І вистачить! Ти задоволений?!

— Ні! — Прокричав Юрт. — Я його ледь дряпнув! — І він крутнувся на своєму камені і махнув в мою сторону потрійними кігтями ТРІСПА, готуючись знову напасти на мене.

Кров сочилася у мене з подряпини вище зап'ястя і збиралася в бісеринки, а ті піднімалися в повітря і спливали, немов пригорщі розсипаних рубінів. Я підняв ФАНДОН в позицію захисту зверху і опустив трісп, який тримав відставленим далеко вправо під кутом вперед. Зігнувши ліве коліно, я повернув камінь на 90 градусів по нашій загальній осі. Юрт відразу ж відкоригував власну позицію і знизився на півдюжини футів. Я повернувся ще на 90 градусів, так що кожен з нас здавався висячим догори ногами по відношенню один до одного.

— Виродок амберський! — Крикнув він, і з його зброї в мою сторону вилетіли три піки світла і, розбиті помахом мого фандона, стали схожі на метеликів оскільки падали, кружляючи, в Безодню Хаосу, над якою ми летіли.

— До твоїх послуг, — відповів я і стиснув руків'я тріспа, випускаючи тонкі пульсуючі промені з трьох його клинків, тонких, як волосся. Роблячи це, я витягнув руку над головою і черкнув по його по гомілках.

Він відкинув промені фандоном, майже на межі їх вісімідесятифутового діапазону дії. У ТРІСПА була майже трисекундна пауза для перезарядки, але я зробив фінт, імітуючи смертельний удар йому в обличчя, на що він рефлекторно підняв ФАНД, і я стиснув трісп для косого удару йому по колінам. Він відбив його секундним імпульсом опущеного Фанда, зробив випад мені в обличчя і перекинувся назад на всі 360 градусів, розраховуючи, що час перезарядки врятує йому спину, і він повернеться в колишнє положення з піднятим Фандом для удару мені по плечу.

Але я зник, описавши біля нього коло, знизившись і повернувшись без перевороту. Я рубонув його по відкритому плечу, але опинився за межами дієвості зброї. Деспіл теж описував круги на камені розміром з берегову сигнальну кулю далеко праворуч від мене, а мій секундант — Мандор — швидко спускався з позиції, яку займав високо над нашими головами. Ми чіплялися за невеликі камені перетвореними ступнями, плаваючи на зовнішньому потоці Хаосу, немов на краю виру. Юрт повернувся слідом за мною, тримаючи ліву руку, на лікті якої висів Фанд, в горизонтальному положення і виконуючи ним повільне круговий обертання. Його плівкова сітка трьохфутової довжини, обтяжена знизу МОРДОМ, виблискувала в зловісному світлі, яке освітлювало нас через нерівні проміжки з різних напрямків. Трісп він тримав у середній атакуючої позиції і скалив зуби, але не посміхався, коли ми з ним рушили на протистоячі кінці десятифутового кола, яке описували знову і знову, вишукуючи можливість нанести удар.

Я змінив площину орбіти, і він тут же перебудував свою вслід за мною. Я знову виконав цей же маневр, і він повторив його. Потім я зробив нирок під 90 градусів вперед, піднявши і витягнувши Фанд. Повернувши кисть руки, опустив лікоть, направляючи рубаючий удар знизу вгору під його захист.

Він вилаявся і рубонув, але я роздробив його світло, а у нього на лівому стегні з'явилися три темні лінії. ТРІСЛІВЕР входить в тіло на глибину не більш ніж у три чверті дюйма, і тому при серйозній сутичці горло, очі, віскі, зап'ястя і стегнові артерії є найбільш уразливими місцями. І все ж, наробивши досить порізів своєму супротивнику, ти можеш з ним розпрощатися, а він закрутиться в хмарі червоних крапель, кинувшись у таке місце, звідки ніхто не повертався.

— Кров! — Крикнув Мандор, коли на нозі Юрта утворилися і попливли бісеренкі. — Задоволені, панове?

— Я задоволений, — відповів я.

— А я — ні, — відповів Юрт, повернувшись обличчям до мене, коли я поплив вліво від нього і розвернувся направо. — Запитай мене ще раз, коли я переріжу йому горло.

Юрт ненавидів мене ще з тих незапам'ятних часів, коли ще не вмів ходити, з причин, відомих тільки йому одному. Я ставився до нього рівно, і ніяк не міг знайти причин відчувати неприязнь. З Деспілом я завжди добре ладнав, хоча він мав звичай частіше приймати сторону Юрта, ніж мою. Але це-то якраз цілком зрозуміло. Вони доводилися один одному єдинокровними братами, і Юрт був молодшеньким.

Блиснув трісп Юрта, я розбив світло і зробив відповідний випад. Він роздробив мої промені і закрутився вбік. Я наслідував його приклад. Наші тріспи спалахнули одночасно, і простір між нами заповнилося виблискуючими світлячками, коли обидві атаки захлинулися. Як тільки трісп перезарядився, я знову вдарив, на цей раз низом. Його удар пройшов верхом, і знову обидві наші атаки розбилися об Фанд. Ми підпливли ближче один до одного.

— Юрт, — звернувся я. — Якщо хтось із нас вб'є іншого, вцілілий стане вигнанцем. Сурми відбій.

— Справа варта того, — кинув він. — Думаєш я не пам'ятаю про це?

А потім завдав прямий удар мені по обличчю. Я інстинктивно підняв обидві руки, і Фанд і і трісп, і почав атаку, коли переді мною розбилося дощем світло. І почув його крик.

Коли я опустив Фанд на рівень очей, то побачив, що він зігнувся вперед, і його трісп відпливає геть. Так само, як і його ліве вухо, за яким потягнулася червона цівка крові, яка швидко збиралася в бісеринки. Відокремлений від голови, вільно бовтався клапоть шкіри з волоссям, і він намагався притиснути його назад на місце.

Мандор і Деспіл вже знижувалися, входячи в штопор.

— Ми оголошуємо дуель закінченою! — Закричали вони, і я повернув головку тріспа в положення на запобіжнику.

— Наскільки важко? — Запитав мене Деспіл.

— Не знаю.

— Юрт підпустив його досить близько, щоб він міг перевірити рану, і трохи пізніше Деспіл повідомив:

— З ним нічого страшного. Але мати оскаженіє.

Я кивнув.

— Це була його затія, — відповів я.

— Знаю. Полетіли. Давайте забиратися звідси.

Він допоміг Юрту вирулити до виступаючого краю Грані, тягнучи за собою його Фанд, як зламане крило. Я, не затримуючись, пішов за ними. Син Савалла, Мандор, мій названий брат, поклав руку мені на плече.

— Ти ж навіть не збирався його так обробити, — сказав він. — Я знаю це.

Я кивнув і прикусив губу. Деспіл, проте, був правий щодо герцогині Дари, нашої матері. Вона благоволила до Юрта, і той якимось чином змусив її повірити, що у всій цій справі винен я. Іноді я відчував, що вона воліє віддати перевагу не мені, а обом своїм синам від Савалла, старого герцога Грані, за якого вона вийшла в кінці кінців заміж після того, як порвала з моїм батьком. Одного разу я випадково підслухав розмову, в якій говорилося, що я нагадую їй мого батька, на якого сильно схожий. Я знову подумав про Амбер та інші місця у Відображеннях, і відчув знайомий напад страху, так як це нагадало мені про Логрус, лабіринт якого безперервно змінювався, і який, як я знав, послужить мені пропуском в інші краї. Я зрозумів, що мені належить випробувати його раніше, ніж мені спочатку здавалося.

— Ходімо, відвідаємо Сухе, — запропонував я Мандору, коли ми разом піднялися з Безодні. — Мені потрібно запитати його про дещо ще.

Коли я, нарешті, вступив до коледжу, то не витрачав багато часу на листи додому…

— … Додому, — сказала Вінта, — вже досить скоро. Випийте води, — і вона простягнула мені флягу.

Я зробив кілька хороших ковтків і повернув її назад.

— Спасибі.

Я потягнувся, розминаючи затерплі м'язи, вдихнув холодне морське повітря… Пошукав поглядом місяць, і він опинився аж у мене за плечима.

— Ви дійсно заснули, — сказала вона.

— Я говорив у сні?

— Ні.

— Добре.

— Погані сни?

— Могло бути й гірше, — знизав я плечима.

— Можливо, ви все ж щось пробурмотіли якраз перед тим, як я вас розбудила.

— О…

Далеко попереду я помітив маленький вогник на кінці темніючого мису. Вона показала в його бік.

— Коли ми минаємо цю точку, — пояснила вона, — то опинимося на території гавані Бейль-порту. Там ми поснідаємо, і нам дадуть коней.

— І на скільки далеко порт від Лісового Дому?

— Близько ліги, — відповіла вона, — легкого шляху верхи.

Деякий час вона залишалася поруч зі мною, зберігаючи мовчання, дивлячись на узбережжя і море. Вперше за останній час ми просто сиділи поряд з незайнятими руками і вільною головою, у всякому разі, так було у мене.

І в якийсь момент у мені прокинулося чаклунське чуття. Я відчував себе так, немов поруч була присутня магія. Не якогось простого заклинання або аури, а чогось більш тонкого. Я викликав магічне бачення і повернув його до неї. Не було нічого, що кидалося б в очі, але обачність пропонувала мені перевірити глибше. Це я зробив через Логрус…

— Не робіть цього, будь ласка, — попросила вона.

Я тільки що помилився. Взагалі-то вважається досить нетактовним зондувати ось так свого колегу.

— Вибачте, — сказав я. — Я не знав, що ви вивчали Мистецтво.

— Я не вивчала, — відповіла вона. — Але відчуваю його дію.

— У такому випадку з вас, ймовірно, вийшов би непоганий майстер.

— У мене інші інтереси.

— Я подумав, що, можливо, хтось наклав на вас чари, — став виправдовуватися я. — Я просто намагався…

— Що б ви не побачили, — сказала вона, — це належить іншому. Нехай так і залишається.

— Як вам завгодно. Вибачте.

Проте, вона повинна була зрозуміти, що я не міг так цього залишити, бо невідома магія являє собою можливу небезпеку. Тому вона продовжила:

— Запевняю вас, це ніяк не зашкодить вам. Зовсім навпаки.

Я почекав, але з цього приводу вона нічого більше не сказала. Тому я, на дану хвилину, залишив цю тему. Я перевів погляд на маяк. У що ж я таки встрявав, зв'язуючись з нею? Як вона взагалі дізналася, що я повернувся в місто? Не кажучи вже про те, що я відвідаю закуток Смерті саме тоді, коли це зробить вона? Напевно, вона здогадувалася, що таке питання прийде мені в голову, і якщо хоче обопільної довіри, то повинна бути готова пояснити це.

Я знову повернувся до неї, і вона знову посміхалася.

— З підвітряного боку маяка вітер міняється, — вона піднялася. — Вибачте. Мене чекає робота.

— Можна мені допомогти?

— Через хвилину. Я покличу вас, коли мені знадобиться допомога.

Я подивився їй в спину і випробував при цьому моторошне відчуття, що вона теж бачить мене, поза залежністю від того, в яку сторону вона дивиться. А також зміркував, що таке відчуття присутнє в мені вже деякий час.

До того моменту, коли ми причалили, привели все в порядок, і стали підніматися на берег по широкій мощеній дорозі, що веде до заїжджого двору з швидко вилітаючим з труби димом, небо на сході зблідло… Після доброго сніданку світ вже виявився повністю залитий ранковим світлом. Потім ми попрямували до платної стайні, де нам для поїздки в маєток її батька надали трьох спокійних коней.

Стояв один з тих ясних погожих осінніх днів, які з настанням сезону вітрів стають все рідші і цінніші. Я нарешті відчув, що відпочив, а на заїзді знайшлася кава, що не так-то часто трапляється в Амбері, за межами палацу — і я з задоволенням випив ранкову чашку. Приємно було їхати не поспішаючи і вдихати аромати місцевості, дивитися, як тане роса на виблискуючих травах і зірваних листках, відчувати вітер, чути і бачити зграї птахів, що відлітають на Острови Сонця. Ми їхали мовчки, і за всю дорогу не відбулося нічого, здатного порушити мій настрій. Спогади про невдачі, зраду, страждання і насильство гострі, але вони-таки блякнуть, тоді як подібні інтерлюдії, варто мені закрити очі і згадати минуле, чомусь тривають довше їх. Я їхав поруч з Вінтою Бейль під ранковим небом повз кам'яні будинки і огорожі, і крикливі морські птахи випадково залетіли в край виноградарів на схід від Амбера, і коса Часу не була владна в цьому куточку мого серця.

Діставшись до Лісового Дому, ми надали бейлівським слугам можливість зайнятися кіньми. Вони подбають, щоб коні повернулися назад. Потім Дрю відправився до себе, а я попрямував разом з Вінтою до величезного особняка на вершині пагорба. Звідти відкривався прекрасний вид на кам'янисті долини і схили пагорбів, де вирощували виноград. Поки ми йшли до будинку, до нас кілька разів підбігали, намагаючись ластитися, собаки, і навіть коли ми увійшли в будинок, їх радісний гавкіт ні-ні та й долинав до нас. Дерево і коване залізо, підлоги з сірих кам'яних плит, високі стелі з важкими кроквами, верхній ряд вікон, сімейні портрети, пара невеликих гобеленів оранжево-рожевого, коричневого, білого і синього кольорів, колекція старої зброї, з деякими ознаками іржі, плями сажі на сірому камені біля вогнища… Ми пройшли через великий парадний хол і піднялися по сходах.

— Займайте цю кімнату, — запропонувала вона, відкриваючи двері темного дерева. Я кивнув, увійшов туди і озирнувся. Кімната була простора, з великими вікнами, що виходять на південну долину. — У сусідній кімнаті є ванна, — повідомила вона, показавши на двері ліворуч.

— Відмінно. Спасибі. Саме те, що мені потрібно.

— Приводьте себе в порядок відповідно до ваших потреб, — вона підійшла до вікна і подивилася вниз. — Якщо ви не заперечуєте, я зустрінуся з вами там, на терасі, приблизно через годину.

Я підійшов до неї і подивився на велику, вимощену плитами ділянку, красиво затінену стародавніми деревами — їх листя були зараз жовтими, червоними і коричневими і в безлічі усипали внутрішній двір. Межі двору окреслювали порожні тепер клумби, тут же розташовувалося безліч столів і стільців, а серед усього цього зі смаком була розставлена ціла колекція кущів в діжках.

— Чудово.

Вона повернулася до мене.

— Вам потрібно що-небудь особливе?

— Якщо тут є кава, я б не заперечував проти ще однієї чашечки, коли зустрінуся там з вами.

— Я подивлюся.

Вона посміхнулася і, здавалося, на мить потягнулася до мене. В ту мить мені здалося, що вона хотіла, щоб я обійняв її. Але якби це сталося, то викликало б деяку ніяковість. А при даних обставинах я в жодному разі не хотів ніякого панібратства з нею, так як не мав ні найменшого уявлення про те, яку гру вона затіяла. Тому я відповів на її посмішку, потиснув їй руку, сказав «дякую вам», і ретирувався.

— Думаю, що прийму ванну.

Я провів її до дверей.

Приємно було зняти чоботи. І набагато приємніше відмокати в гарячій ванні.

Пізніше, в свіжоначарованому одязі я спустився по сходах і відшукав бічні двері, що вели з кухні на внутрішній двір. Вінта, теж вмита і переодягнена в коричневі штани для верхової їзди та вільну рудувато-коричневу блузу, сиділа за столом в східному куті внутрішнього двору. На столі знаходилися два прилади, і я помітив там кавник і піднос з фруктами і сиром. Я пройшов, загрібаючи шелестке листя носками чобіт, через двір і сів за стіл.

— Ви всім задоволені? — Запитала вона.

— Цілком, — запевнив я.

— Ви повідомили Амбер про своє місцезнаходження?

Я кивнув. Рендом був трохи роздратований тим, що я зник, не давши йому знати, але, втім, він мені цього ніколи не забороняв. Однак, він став набагато менш роздратованим, дізнавшись, що я забрався зовсім не так далеко, і навіть визнав, нарешті, що, напевно, я поступив обачно, зникнувши після такого дивного нападу. «Тримай вуха гостро, а мене — в курсі». — були його останні слова.

— Добре. Кава?

— Будьте люб'язні.

Вона налила і показала на піднос. Я взяв яблуко і відкусив.

— Події розвиваються, — невизначено почала вона, наливши кави і собі.

— Не можу цього заперечувати, — зізнався я.

— А ваші неприємності розмножилися.

— Вірно.

Вона надпила кави.

— Ви не хотіли б розповісти мені про них? — Промовила нарешті вона.

— Вони навіть занадто примножилися, — відповів я. — Минулої ночі ви теж згадали щось про вашу історію, яка надто довга.

Вона слабо посміхнулася.

— Мабуть, ви вважаєте, що в даний момент у вас немає ніяких причин довіряти мені більше ніж потрібно. Я це розумію. Навіщо без потреби довіряти комусь, коли навколо коїться щось небезпечне, що не зовсім тобі зрозуміло. Вірно?

— Мені це здається розумним.

— І все ж, смію запевнити вас, що мене в першу чергу турбує ваше благополуччя.

— Ви розраховуєте, що я можу представляти собою засіб дістатися до вбивці Каїна?

— Так, — сказала вона, — і ще тому, що вони можуть стати вашими вбивцями, я хотіла б дістатися до них.

— Ви хочете переконати мене, що ваша основна мета — аж ніяк не помста?

— Цілком вірно. Я воліла б захистити живого, аніж помститися за мертвого.

— Але ця частина питання стає полемічною, якщо в обох випадках мова йде про одну і ту ж особу. Ви не згодні зі мною?

— Я не впевнена, — відповіла вона, — що цих людей минулої ночі підіслав до вас Люк.

Я поклав яблуко поруч з чашкою і відпив ще трохи кави.

— Люк? — Перепитав я. — Який Люк? Що ви знаєте про якогось там Люка?

— Люкас Рейнард, — вимовила вона рівним тоном, — який навчив в Пекосі, на півночі Нью-Мексико загін найманців, забезпечив їх спеціальними боєприпасами, діючими в Амбере, і розіслав їх по домівках чекати його наказу зібратися для переправи сюди. Загалом, спробувати зробити те, що багато років тому спробував зробити ваш батько.

— Мать-перемать! — Вилаявся я.

Це так багато пояснювало — наприклад, появу Люка в забрудненому солдатському одязі в «Хілтоні» Санта-Фе, його розповідь про любов до туристських походів по дикому краю в Пекосі, обойма дивних патронів, знайдена мною у нього в кишені; та всі інші, зроблені ним туди поїздки — частіше, ніж здавалося необхідним при його комівояжерської діяльності… Таке пояснення ніколи не приходило мені в голову, і мало чималий сенс у світлі всього, про що я дізнався з тих пір.

— Гаразд, — визнав я. — Гадаю, ви знаєте Люка Рейнарда. Ви не проти розповісти мені, яким чином ви добули таку інформацію?

— Ні.

— Ні?

— Ні, проти. Боюся, що мені доведеться грати в цю гру за вашими правилами і обмінюватися з вами відомостями по черзі. Тепер, коли я подумала про це, то, мабуть, буду почувати себе більш зручно. Як вам здається?

— Будь-який з нас може перервати гру в будь-який час?

— Що зупинить обмін, якщо ми не домовимося про нього.

— Іде.

— Тому ви винні мені одне повідомлення. Ви тільки позавчора повернулися в Амбер. Де ви були?

Я зітхнув і відкусив ще яблука.

— Ви зловили велику рибу, — сказав я нарешті. — Це велике питання. Я побував у багатьох місцях. Все залежить від того, наскільки далеко в минуле ви хочете зазирнути.

— Давайте охопимо період з моменту виходу з квартири Мег Девлін до вчорашнього дня, — продовжила вона.

Я поперхнувся шматком яблука.

— Гаразд, я приймаю ваш хід, — у вас є якісь з біса гарні джерела інформації, — зауважив я. — Але цю мала надати вам Флора. Ви в якомусь союзі з нею, чи не так?

— Зараз не ваша черга питати, — нагадала вона. — Ви ще не відповіли на моє запитання.

— Гаразд, після того, як я покинув квартиру Мег, ми разом з Фі повернулися в Амбер. На наступний день Рендом відправив мене із завданням відключити побудовану мною машину під назвою Колесо-Привид. У цьому ділі я зазнав невдачі, але по дорозі натрапив на Люка. Він дійсно допоміг мені вибратися з халепи. Потім я втратив контакт з моїм творінням і скористався незнайомою Картою, щоб перенести себе і Люка в безпечне місце. Згодом Люк заточив мене в кришталевій печері…

— Ага! — Вигукнула вона.

— Мені слід зупинитися на цьому?

— Ні, продовжуйте.

— Я пробув в ув'язненні місяць з чимось, хоча за часом Амбера це звелося лише до кількох днів. Мене випустила парочка хлопців, які працюють на даму на ім'я Ясра. Я поговорив з ними і з самою Ясрою і козирнув в Сан-Франциско, на квартиру до Флорі. Там же, в Сан-Франциско, я ще раз відвідав квартиру, де сталося вбивство…

— У будинку Джулії?

— Так. У ньому я виявив магічні ворота, які мені вдалося виламати. Я пройшов через них до місця під назвою Замок Чотирьох Світів. Там вирувала битва, атакуючих, ймовірно, очолював хлопець по імені Далт, особистість не зовсім невідома тут, якщо погортати історію. Пізніше я врятувався від переслідування магічним смерчем і лайливих слів чародія в масці. Я козирнув і потрапив додому. Це було вчора.

— І це все?

— Коротко, так.

— Ви не упустили чогось?

— Зрозуміло, упустив. Наприклад, на порозі воріт був страж, але я зумів-таки пройти.

— Ні, це нісенітниця. А що-небудь інше?

— М-м. Так, сталися два дивні козирні зв'язки, що закінчилися потоком кольорів.

— Розкажіть мені про них.

Я так і зробив.

Коли я закінчив, вона похитала головою.

— Тут ви поставили мене в безвихідь.

Я прикінчив каву і яблуко. Вона налила мені ще.

— Тепер моя черга, — сказав я. — Що ви мали на увазі під «Ага!», коли я згадав про кришталеву печеру?

— Вона була з блакитного кришталю, чи не так? І цей камінь блокував ваші здібності?

— Звідки ви знаєте?

— Саме такого кольору був камінь на кільці, знятому вами з людини минулої ночі.

— Так.

Вона піднялася на ноги, обійшла столик, постояла з хвилину, а потім вказала на моє ліве стегно.

— Чи не будете ви так люб'язні вивернути цю кишеню на стіл?

— Зрозуміло, — посміхнувся я, — як ви дізналися?

На це вона не відповіла, але, втім, це було позачергове питання. Я витягнув з кишені цілу колекцію блакитних каменів — осколки з печери, відірваний мною різьблений гудзик, кільце — і виклав їх на стіл.

Вона взяла гудзик, вивчила її, потім кивнула.

— Так, це те ж саме, — визначила вона.

— Що те ж?

Вона проігнорувала питання і вмочила правий вказівний палець в крапельку пролитої на блюдце кави. А потім накреслила нимм три кільця навколо зібраних разом каменів, проти годинникової стрілки. Потім ще раз кивнула і повернулася на місце. Я викликав Логрус якраз вчасно, щоб зрозуміти, що вона вклала камені в силову клітку. Тепер, коли я продовжував спостереження, мені здалося, що камені випускають слабкі цівки блакитного диму, що залишається в колі.

— Мені здалося, що ви говорили, ніби не вчилися чаклунства.

— Я не чаклунка, — підтвердила вона.

— Я краще промовчу, заощаджу питання. Але продовжуйте відповідати на останнє. У чому призначення блакитних каменів?

— Вони притягуються до печери і один до одного, — пояснила вона мені. — Будь-яка людина при самому малому тренуванні може взяти один з них і просто піти туди, куди його вабить м'який психічний тиск. В кінцевому підсумку камінь приведе його до печери.

— Ви хочете сказати, через Відображення?

— Так.

— Цікаво. Але я якось не помічаю в цьому нічого цінного.

— Але це ще не все. Якщо відсторонитися від тяжіння печери, то можна помітити другорядне тяжіння. Навчишся відрізняти почерк потрібного каменю, і зможеш піти за його носієм куди завгодно.

— Ось це трохи більше корисно. Ви думаєте, ті хлопці саме так і знайшли мене минулої ночі, тому що я тягав повну кишеню цих штук?

— Ймовірно, вони саме так допомогли їм. Хоча насправді, у вашому випадку, вони навіть не знадобилися б.

— Чому ж?

— У них є додатковий слід. Всякий, хто деякий час володіє таким каменем, налаштовується на нього. Викинь камінь, а настройка залишиться. Тебе вже все одно можна вистежити, точно так само, як якщо б ти зберігав камінь. Ти здобуваєш власний почерк.

— Ви хочете сказати, що навіть зараз, без них, я помічений?

— Так.

— Скільки потрібно часу, щоб прибрати це?

— Я не впевнена, що дія каменю коли-небудь зникне.

— Повинні ж бути якісь способи зіпсувати настройку.

— Напевно я не знаю, але можу назвати пару речей, які, ймовірно, можуть бути здатні на це.

— Назвіть їх.

— Необхідно заново пройти Лабіринт Амбера або подолати Логрус Хаосу. Вони, здається, мало не розламують особистість на шматочки і збирають знову в більш чистій формі. Відомо, що вони очищали багатьох. Наскільки я пам'ятаю, саме Лабіринт відновив пам'ять вашому батькові.

— Так, і я навіть не стану питати, звідки ви знаєте про Логрус. Цілком можливо, що ви маєте рацію. Як і в багатьох інших випадках у житті, ця справа здається мені схожою на досить хворобливу скалку в дупі, щоб йти мені на користь. Отже, ви стверджуєте, що прямо зараз вони точно можуть визначити, де я, з каменями або без?

— Так.

— Звідки ви все це знаєте? — Запитав я.

— Я відчуваю це, хоча ви задали додаткове запитання. Але заради економії часу я відповідаю вам даром.

— Спасибі. Вважаю, що тепер ваша черга.

— Перед смертю Джулія зустрічалася з окультистом по імені Віктор Мелман. Вам відомо, навіщо?

— Вона вчилася у нього, шукала способи розвитку особистості, по крайній мірі так мені пояснив хлопець, який знав її в той час. Це відбулося вже після нашого розриву.

— Я мала на увазі не зовсім це, — сказала вона. — Вам відомо, чому вона бажала такого розвитку особистості?

— Мені це здається позачерговим питанням, але я заборгував вам одне. Хлопець, з яким я говорив, розповів мені, що я налякав її, давши привід повірити, що я володію незвичайними здібностями, і що вона прагнула подбати про свій самозахист.

— Закінчуйте, — сказала вона.

— Що ви маєте на увазі?

— Це не повна відповідь. Ви ДІЙСНО дали їй привід повірити в це і боятися вас?

— Ну, думаю, так. А тепер моє питання: звідки ви взагалі щось можете знати про Джулію?

— Я була там, — відповіла вона. — І була знайома з нею.

— Продовжуйте.

— Це все. Тепер моя черга.

— Це навряд чи повна відповідь.

— Але це все, що я можу сказати. Хочете — вірте, хочете — ні.

— За нашою угодою я можу через це припинити обмін.

— Вірно. Ви припиняєте?

— Що б ви хотіли дізнатися ще?

— Чи розвинула Джулія бажані для неї здібності?

— Я ж сказав, що ми перестали бачитися до того, як вона стала займатися цими речами. Тому я ніяк не можу знати.

— Ви виявили в її квартирі врата, через які, треба думати, і з'явився звір, який вбив її. А тепер я хочу поставити вам два запитання. Але для того, щоб ви відповіли мені, просто подумайте над ними. З якого дива хтось взагалі хотів вбивати її? І чи не здається спосіб вбивства дивним? Я можу придумати безліч більш простих способів усунути людину.

— Ви маєте рацію, — погодився я. — Зі зброєю завжди легше впоратися, ніж з магією. Що ж до того, з якого дива, то я можу лише здогадуватися. Я вважаю, що це могла бути пастка для мене, і що її принесли в жертву в якості щорічного подарунка мені на тридцяте квітня. Про них вам теж відомо.

— Давайте перенесемо це на потім. Вам має бути відомо, що у кожного чаклуна є свій стиль, так само, як у художника, письменника або музиканта. Коли вам вдалося виявити ті врата в квартирі Джулії, чи не чи було в них чогось такого, що можна охарактеризувати, як авторський почерк?

— Наскільки я пам'ятаю — нічого особливого. Правда, я поспішав зламати їх. Я прийшов не для того, щоб захоплюватися естетичної стороною цього твору. Ні, я не можу це пов'язати ні з чим, чия робота мені знайома. До чого ви говорите?

— Я просто міркую, чи не могло бути так, що вона зуміла розвинути якісь здібності по цій частині, по ходу справи відкрила врата і сама постраждала від цього?

— Абсурд!

— Гаразд. Я просто намагаюся знайти якесь пояснення. Значить, як я розумію, ви ніколи не помічали жодних натяків на те, що вона може володіти прихованими здібностями до чаклунства?

— Так, не можу пригадати жодного випадку.

Я прикінчив каву і налив нову чашку.

— Якщо ви думаєте що Люк зараз не переслідує мене, то яка причина? — запитав потім я.

— Він підстроїв вам кілька начебто нещасних випадків багато років назад?

— Так. Нещодавно він зізнався в цьому. А також сказав, що перестав це робити після кількох перших невдалих спроб.

— Це вірно.

— Знаєте, це просто зводить з розуму — незнання, що вам відомо, а що ні.

— Ось тому-то ми і розмовляємо, чи не так? Це ви придумали, що до справі треба підійти саме так.

— Зовсім не я! Цей обмін запропонували ви!

— Цим ранком, так. Але думка спочатку належала вам. Я згадала про якусь телефонну розмову в будинку містера Рота…

— Ви? Той спотворений голос по телефону? Як таке могло бути?

— Ви воліли б почути про це або про Люка?

— Про це. Ні, про Люка! І про те, і про інше, чорт забирай!

— Тому здається не позбавлена певної мудрості угода дотримуватися і далі узгодженого нами порядку. На користь впорядкованості можна сказати багато чого.

— Гаразд. Ви ще раз довели до мене свої доводи. Продовжуйте про Люка.

— Мені, як сторонньому спостерігачеві, здається, що він кинув цю затію, як тільки трохи краще взнав вас.

— Ви говорите про час, коли ми подружилися — що це не було просто грою?

— Тоді я не могла сказати напевно — і він безумовно здійснював багаторічні напади на вас. Але я вважаю, що насправді він спеціально саботував деякі з них.

— Хто ж стояв за ними після того, як він припинив це робити?

— Руда пані, з якою він, здається, якось пов'язаний.

— Ясра?

— Так, її звати саме так. І я ще знаю про неї не так багато, як мені хотілося б. У вас є що-небудь щодо неї?

— Думаю, я прибережу цю інформацію для більш важливого питання, — ухильно відповів я.

У перший раз вона подивилася на мене звузивши очі і зціпивши зуби.

— Невже ти не бачиш, що я намагаюся тобі допомогти, Мерлін?

— Насправді я бачу, що ви намагаєтеся отримати наявні у мене відомості, — незворушно промовив я. — І в цьому немає нічого поганого. Я готовий укласти з вами угоду, тому що ви, здається, теж дещо знаєте, про що хочеться дізнатися і мені. Але, мушу визнати, що причини, керуючі вами, для мене не зрозумілі. Як, чорт забирай, ви потрапили в Берклі? Що ви мали на увазі, зателефонувавши мені в будинок Білла? У чому полягає ваш талант, який не має, за вашими словами, відношення до магії? Як…

— Це три різні питання, — перебила вона, — і початок четвертого. Можливо, ви запишіть їх всі, і я теж складу такий же перелік для вас? А потім ми дружно розійдемося по кімнатах і вирішимо, на які захочемо відповісти?

— Ні, — відрізав я. — Я готовий продовжити гру. Але вам відомо, з якої причини я хочу дізнатися все це. Для мене це питання самозбереження. Спершу я думав, що вам потрібні відомості, здатні допомогти пришити людину, яка вбила Каїна. Але ви спростували це припущення і не залишили нічого натомість.

— Ні, надала! Я хочу захистити тебе!

— Ціную ваші почуття. Але чому? Якщо говорити прямо, ви мене ледь знаєте…

— Тим не менше, моя причина саме в цьому, і я не відчуваю бажання заглиблюватися далі. Хочете вірте, хочете — ні.

Я піднявся і почав ходити по патіо. Мені не подобалося ділитися відомостями, що можуть мати життєво важливе значення для моєї безпеки, і, в кінцевому рахунку, для безпеки Амбера. Хоча мені доводилося визнати, що я отримую в обмін на свої відомості вельми непогані дані. Те, що вона повідомила, здавалося правдою. Якщо вже на те пішло, Бейлі здавна славилися своєю лояльністю по відношенню до Корони, чого б вона їм не коштувала. Найбільше мене турбували, як я зрозумів, її наполегливі твердження, що насправді вона домагається зовсім не помсти. Крім того, що така позиція зовсім не в дусі Амбера, думалося, що вона на зовсім розуміла мене, так як щоб запевнити, що вона хоче уберегти мене, їй достатньо було визнати, що вона жадає крові. Я б проковтнув це і не став копати глибше. А що вона пропонує натомість? Невагоме ніщо і засекречені мотиви…

А це цілком могло означати, що вона говорила правду. Нехтування правдоподібною брехнею і пропозиція чогось більш нескладного здавалися ознакою істинної чесності. А в неї явно були й інші потрібні мені відповіді…

Потім я розчув прилітаючий з боку столу легкий дрібний стук. Спершу я подумав, що вона барабанить пальцями на знак свого роздратування на мене. Але коли я озирнувся, то побачив, що вона сидить абсолютно нерухомо і навіть не дивиться на мене.

Я підійшов ближче, розглядаючи джерело звуку. Кільце, осколки блакитного каменю і навіть гудзик підстрибували на столі немов би самі по собі.

— Це від якихось ваших дій? — Запитав я.

— Ні, — відповіла вона.

Камінь в кільці тріснув і випав з оправи.

— Тоді чому ж?

— Я перервала зв'язок, — пояснила вона. — По-моєму, щось намагалося відновити його, але зазнало невдачі.

— Але раз я все одно налаштований, то для того, щоб виявити мене, камені їм не потрібні, чи не так?

— Можливо, у справі бере участь не одна сторона, — зауважила вона. — Думаю, мені слід доручити слузі з'їздити за місто і викинути їх в океан. Якщо хто-небудь побажає піти за ними туди — на здоров'я.

— Осколки повинні б просто привести їх назад до печери, а кільце — до небіжчика, — сказав я. — Але я не хочу викидати гудзик.

— Чому б і ні? Він являє собою велику невідому величину?

— Саме. Але ж це повинно діяти в обидві сторони, чи не так? А це означає, що я можу навчитися користуватися гудзиком для знаходження шляху до істоти, що любить квіти.

— Цей шлях може виявитися небезпечним.

— Пасивність може призвести до ще більшої пасивності. Всі камені можете викинути в море, але гудзик — ні.

— Гаразд, я замкну їх.

— Спасибі. Ясра — мати Люка.

— Жартуєте!

— Ніскільки.

— Це пояснює, чому він прямо не натиснув на неї через подальші тридцяті квітня. Цікаво! Це починає абсолютно новий ланцюг міркувань.

— Чи не хочете поділитися ними?

— Пізніше, пізніше. Зараз потрібно подбати про камені.

Він згребла їх всі з кола, і вони, на якусь мить затанцювали у неї на долоні. Вона встала.

— Е… гудзик? — Нагадав я.

— Так.

Вона поклала гудзик в кишеню, а інші камені залишила в руці.

— Ви теж налаштуєтесь, якщо будете тримати гудзик при собі?

— Ні, — відповіла вона. — Я не налаштуюсь.

— Чому ж?

— Є причина. Вибачте, я ненадовго відлучуся підшукати футляр для решти і кого-небудь, хто відвезе їх звідси.

— А хіба той чоловік не налаштується?

— Це вимагає часу.

— О…

— Випийте поки кави або з'їжте чого-небудь ще.

Вона повернулася і пішла. Я з'їв шматок сиру. Спробував подумки підрахувати, чи отримав в ході нашої розмови більше відповідей чи ще більше нових питань. спробував вставити деякі з нових деталей у стару головоломку.

— Батьку?

Я обернувся і подивився, хто це сказав. У полі зору нікого не було.

— Тут, унизу.

Неподалік від клумби, де не було нічого, крім висохлих стеблинок да листя, виявився диск світла розміром з монету. Світло привернув мою увагу, коли злегка перемістився.

— Привид? — Запитав я.

— Угу, — долинув з листя відповідь. — Я чекав, коли застану тебе одного. Не думаю, що варто довіряти цій жінці.

— Чому б і ні?

— Вона невірно сканується, не так, як інші люди. Я не знаю що це таке. Але я хотів поговорити з тобою не про це.

— Про що ж тоді?

— Е… ну так ти серйозно говорив, коли обіцяв, що не будеш мене відключати?

— Про що мова! Після всіх жертв, які я приніс заради тебе! На твою освіту і все інше… І на доставку всіх твоїх чортових компонентів в таке місце, де ти був би в безпеці! Як ти можеш ще питати у мене про це?

— Я чув, як Рендом велів тобі зробити це…

— Ти ж теж робиш не все, що тобі велять, чи не так? Особливо, коли справа доходить до нападу на мене, коли я всього лише хотів перевірити кілька програм? Я все-таки заслуговую трохи більшої поваги!

— Так. Послухай, я прошу вибачення.

— Та вже, не завадило б. Через тебе я пройшов через безліч всякого лайна.

— Я кілька днів шукав тебе, але не міг знайти.

— Кришталеві печери — це не жарт.

— У мене зараз мало часу… — Світло замиготіло, зблякло майже до межі зникнення, потім повернувся до повної яскравості. — Не міг би ти коротко дещо пояснити?

— Валяй, питай.

— Той хлопець, що був з тобою, коли ти прямував до мене, і коли пішов теж — такий рослий і рудий…

— Люк. Так?

Світло знову потьмянів.

— Йому можна довіряти? — Голос Привида доносився слабо, ледве чутно.

— Ні! — Закричав я. — Це буде з біса безглуздо!

Привид пропав, і я не міг сказати, почув він мене, чи ні.

— Що трапилося? — Донісся зверху голос Віннти.

— Суперечка з уявним партнером по грі, — відгукнувся я.

Навіть з такої відстані я розгледів на її обличчі вираз заклопотаності. Вона Понишпорила поглядом по всіх напрямках, а потім, явно переконуючи себе, що я дійсно один, кивнула.

— Ага, — вимовила вона, — я скоро прийду.

— Не поспішайте, — відповів я.

Де знайти мудрість, і де загальне взаєморозуміння? Якби я знав, то попрямував би туди і залишився там. А поки відчував себе немов на середині великої карти, оточений білими плямами, де проглядалися особливо кепські на вигляд випадкові змінні величини. Ідеальне місце для розмови з самим собою, якщо в тебе є, що сказати.

Потім я попрямував у внутрішні покої будинку, прямуючи в туалет, ох вже мені ця кава.

6

Отже…

Я маю на увазі Джулію.

Я сидів сам у кімнаті при свічках і думав.

Вінта пробудила деякі спогади.

Це сталося потім, коли ми вже рідко бачилися один з одним…

Вперше я зустрівся з Джулією на лекції з кібернетики. Ми стали іноді зустрічатися, спочатку просто за чашкою кави після занять. Потім все частіше і частіше, і, вельми скоро, роман став серйозним.

Тепер він закінчувався так само, як і починався, з кожним разом ми зустрічалися все рідше…

Я відчув її руку на своєму плечі, коли виходив з супермаркету з сумкою повною бакалійних товарів. Я зрозумів, що це вона, обернувся, але позаду не виявилося нікого. Кілька секунд потому вона покликала мене з протилежної сторони автостоянки. Я підійшов, привітався і запитав, чи працює вона як і раніше над математичним забезпеченням програм, як і колись. Вона сказала, що ні. Я поцікавився куди це зник ланцюжок з маленькою срібною пентаграмою, що недавно бовтався у неї на шиї. Швидше за все вона так і висіла під її блузкою. Мова її тіла вказувала, що вона хоче, щоб я її побачив. Тому я відводив очі від того місця, де вона вгадувалася весь той час, поки ми обмінювалися банальностями, і вона відкинула мою пропозицію пообідати разом і сходити в кіно, хоча я повторив запрошення кілька вечорів потому.

— Чим же ти тепер займаєшся? — Поцікавився я.

— Мені доводиться багато вивчати.

— Що саме?

— О, різні речі. В один прекрасний день я піднесу тобі сюрприз.

Я знову не клюнув на приманку, хоча приблизно тоді ж до нас підбіг, бажаючи поластитися, ірландський сетер.

Вона поклала йому на голову долоню і наказала: «Сидіти!», І він сів. Він став нерухомим, як статуя, біля її ноги, і залишився так сидіти після того, як ми пішли. До речі, наскільки мені відомо, собачий скелет як і раніше сидить там, біля місця повернення магазинних візків, немов зразок сучасної скульптури.

У той час це здалося мені зовсім не таким важливим. Але заднім числом я задумався над цим…

У той день ми відправилися на верхову прогулянку, Вінта і я. Розвіятися. Бачачи моє зростаюче з ранку роздратування, вона, мабуть, відчула, що потрібна перерва… Вона була права. Після легкого ленчу, коли вона запропонувала відправитися на верхову прогулянку по маєтку, я охоче погодився. Я хотів виграти ще трохи часу, перш ніж продовжити гру в перехресний допит. А погода стояла гарна, і навколишня місцевість пестила погляд.

Ми проїхали по звивистій стежці серед дерев, яка незабаром привела нас на північні пагорби, звідки відкривався чудовий вид на пересічену складками місцевість, що простягалася до залитого сонцем моря. Небо наповнювали вітер, смужки диму, пролітаючі птахи… Вінта, здавалося, нікуди конкретно не їхала, що мене цілком влаштовувало. Під наше мовчання і стукіт копит, я згадав один свій візит на виноробний завод Ната Бейлі, і коли ми наступного разу натягнули поводи, щоб дати можливість відпочити коням, я запитав її:

— Ви розливаєте вино тут, в маєтку? Чи це робиться в місті? Або в Амбері?

— Не знаю, — знизала плечима вона.

— Я думав, ви тут виросли.

— Я ніколи не звертала увагу на його походження.

Я проковтнув своє зауваження щодо патриціанських нахилів. Якщо вона не жартує, то я не міг уявити собі, як їй вдалося дізнатися щось решту.

Вона, однак, вловивши вираз мого обличчя, тут же пояснила:

— У різний час ми робили це по-різному. Я ось уже кілька років я живу в місті. І просто не знаю, де його розливають в останній час.

Спритно викрутилася, і я не міг причепитися до такої відповіді. Я не призначав своєму запитанню роль пастки, але відчув, що випадково зачепив щось важливе. Можливо, тому, вона не дала темі закінчитися на цьому. Вона продовжувала говорити, завівши розповідь про те, як вони розвозять бочки з маєтку і часто продають вино прямо в них же. З іншого боку, малися клієнти подрібніше, які бажали отримати продукцію вже розлитою в пляшки… через деякий час я перестав слухати. З одного боку, я міг це зрозуміти, адже розмовляв з дочкою виноторговця. З іншого боку, все це сам міг би вигадати, не сходячи з місця. Абсолютно неможливо перевірити сказане. У мене склалося враження, що вона намагається поховати мене під купою слів і щось приховати. Але я не міг обчислити, що саме.

— Спасибі, — подякував я, коли вона зупинилася перепочити, і вона кинула на мене дивний погляд, але зрозуміла натяк і не стала продовжувати розповідь.

— Ви повинні вміти говорити по-англійськи, — сказав я на англійській мові, — якщо розказане вами раніше — правда.

— Все, розказане мною, правда, — відповіла вона по-англійськи без всякого акценту.

— Де ви йому навчалися?

— У Відображенні Земля, де і ви навчалися в університеті.

— Чи не хочете розповісти, що ви там робили?

— У мене було особливе завдання.

— Від батька? Від Корони?

— Я б краще воліла не відповідати, ніж брехати вам.

— Ціную прямоту. Шкода тільки, що мені доведеться будувати тепер здогадки.

Вона знизала плечима.

— Ви говорили, що бували в Берклі? — Запитав я.

Хвилинне коливання, потім:

— Так.

— Не пригадую, щоб коли-небудь бачив вас там.

Знову потиск плечима. Мені захотілося схопити її і потрясти. Замість цього я сказав:

— Ви знали про Мег Девлін. Говорили, що бували в Нью-Йорку.

— По-моєму, ви випереджаєте мене по числу питань.

— Я й не знав, що ми знову граємо в цю гру. Я думав, ми просто базікаємо.

— Тоді добре. Так.

— Скажіть мені ще одну річ, і я, напевно, зможу вам допомогти.

Вона посміхнулася.

— Я не потребую ні якої допомоги. Це у вас повно проблем.

— Можна мені таки запитати?

— Будь ласка, запитуйте. Кожне ваше запитання говорить мені і про те, що я бажаю дізнатися.

— Ви знаєте про найманців Люка. Ви відвідували також і Нью-Мексико.

— Так, я бувала там.

— Спасибі, — подякував я.

— Це все?

— Це все.

— Ви прийшли до якогось висновку?

— Можливо.

— Не хочете сказати мені, до якого?

Я посміхнувся і похитав головою.

На цьому я й зупинився. Кілька прямих запитань, заданих нею, поки ми їхали, привели мене до переконання, що я змусив її гадати про результати моїх умовиводів. Добре б дати цій цікавості розгорітися. Мені вимагалася яка-небудь противага її скритності по тих пунктах, які викликали у мене найбільший інтерес, і яка, як я сподівався, приведе нас до повного обміну відомостями. Крім того, я прийшов-таки до певного висновку відносно неї. Висновок не був завершений, але якщо він вірний, то, раніше чи пізніше я отримаю і решту відповідей. Тому не можна сказати, що я зблефував.

Навколишнє середовище опівдні було пофарбоване у золотисті, оранжеві, жовті і червоні відтінки, з вологими осінніми запахами та прохолодним подихом бризу. А небо блакитне-блакитне, схоже на якісь дорогоцінні камені…

Через хвилин десять я задав їй більш нейтральний питання:

— Не могли б ви показати мені дорогу в Амбер?

— Хіба ви її не знаєте?

Я похитав головою.

— Я ніколи раніше не бував у цій стороні. Знаю тільки, що проходячі тут сухопутні дороги ведуть до Східних Воріт.

— Так, — підтвердила вона. — По-моєму, трохи далі на північ. Поїхали, пошукаємо її.

Вона направила коня назад до дороги, по якій ми деякий час їхали до цього, і повернула на неї, що мене цілком влаштовувало. Я утримався від зауважень з приводу туманності її відповіді, хоча невдовзі очікував запитань з її боку з приводу моїх планів. По крайній мірі, у мене виникло відчуття, що вона тільки чекає зручного моменту.

Приблизно три чверті милі потому ми під'їхали до перехрестя. На узбіччі височів кам'яний покажчик, що повідомляв відстань до Амбера, відстань у зворотний бік, до Бейль-порту, відстань до Бейль-гребеня на сході, і до містечка під назвою Мурн прямо попереду.

— Що це за Мурн такий? — Запитав я.

— Невелика тваринницька ферма.

Цього я ніяк не міг перевірити, не проїхавши шість ліг.

— Ви збираєтеся поїхати назад в Амбер? — Запитала вона.

— Так.

— А чому б просто не скористатися Картою?

— Я хочу трохи краще познайомитися з цією місцевістю. Це моя вітчизна. Мені тут подобається.

— Але я ж попередила вас про існуючу небезпеку. Камені зробили вас міченим. Вас легко вистежити.

— Це ще не означає, що мене вислідили. Я сумніваюся, що той, хто підіслав до мене вбивць минулої ночі, вже дізнався, що вони знайшли мене і зазнали невдачі. Якби я не вирішив піти повечеряти, вони б все ще сиділи в засідці. Упевнений, що в мене є кілька днів перепочинку на видалення відмітин, про які ви говорили.

Вона спішилася і залишила коня щипати траву. Я зробив те ж саме. Тобто спішився.

— Ймовірно, ви маєте рацію. Просто мені не подобається, що ви йдете на БУДЬ-ЯКИЙ РИЗИК, — сказала вона. — Коли ви збираєтеся відправитися назад?

— Не знаю. Вважаю, що чим довше буду чекати, тим більше ймовірності, що особа, яка стоїть за вчорашнім замахом, занепокоїлась і надіслала нових громил.

Вона взяла мене за руку і повернулась, раптово опинившись притиснутою до мене. Такий поворот справи мене дещо спантеличив, але моя вільна рука автоматично рушила, щоб обійняти даму, до чого вона взагалі-то схильна в подібних випадках.

— Ви ж не збираєтеся виїхати зараз же, не чи правда? Тому що якщо ви виїдете, я відправлюся з вами.

— Ні, — правдиво відповів я. Насправді я мав намір відправитися на наступний ранок після хорошого нічного сну.

— Коли ж тоді? Нам ще багато про що треба поговорити.

— По-моєму, ми довели гру в питання і відповіді майже до тієї межі, за якою закінчуються взагалі всякі відносини.

— Є деякі обставини…

— Я знаю.

Це був незграбний момент. Так, вона була бажана. Але мені не хотілося підтримувати з нею стосунки за обставин, які склалися таким чином. Частково через відчуття, що вона хоче також і ще чогось, на знаю, чого саме, а почасти тому, що вона володіла дивною силою, з якою я не прагнув познайомитися на інтимній відстані. Як бувало казав дядько Сухе, висловлюючись мовою чаклунів: «Якщо ти не розумієш чогось, не возися з цим». А у мене склалося враження, що все, що виходило за межі дружнього ставлення з Вінтою, може призвести до поєдинку енергій.

Тому я швидко поцілував її, щоб підтримати хіба дружні стосунки, і звільнився з обіймів.

— Можливо, я повернуся завтра, — пообіцяв я їй.

— Добре. Я сподіваюся, що ви проведете ніч тут. Можливо, не одну. Я захищу вас.

— Так, я все ще відчуваю себе втомленим.

— Мені доведеться нагодувати вас хорошим обідом для відновлення сил.

Потім вона провела по моїй щоці кінчиками пальців, і я раптом зрозумів, що звідкись знаю її. Звідки? Я не міг цього сказати. І це мене теж злякало. Навіть дуже сильно налякало. Коли ми сіли на коней і поїхали назад до Лісового Дому, я почав складати план, як забратися звідси цієї ж вночі.

Тому, сидячи у відведеній для мене кімнаті, потягуючи червоне вино з келиха і дивлячись, як мерехтять на протязі від відкритого вікна свічки, я чекав — спочатку, коли в будинку стане тихо (що незабаром відбулося), а потім — коли пройде пристойний відрізок часу. Двері в кімнату я закрив на засув. За обідом я кілька разів поскаржився на те, що сильно втомився, а потім відправився спати раніше. Я не відрізняюся тієї егоїстичною мужністю, щоб постійно відчувати себе об'єктом пристрасті, але Вінта дала зрозуміти, що може зайти до мене вночі, і я хотів відгородитися від цього під приводом втоми. Найменше я бажав образити її відмовою. У мене вистачало проблем і без цього.

Я все ще шкодував, що з собою у мене немає хорошої книги, останню з них я залишив в будинку Білла, а якби надумав здобувати її зараз, то невідомо, чи відчує це Вінта, точно так, як Фіона відчула одного разу, що я створив нову Карту. Цілком можливо після цього, що вона з'явиться до мене під двері і стане ломитися, щоб дізнатися, що тут, чорт забирай, відбувається.

Але ніхто не ламав двері, і я прислухався до скрипу притихлого будинку і нічних звуків за вікном. Свічки вкоротилися, а тіні на стінах подовжилися і текли темним потоком слідом за непевним світлом. Тепер уже скоро…

Уява? Або я тільки що почув, як з якогось невизначеного місця прошепотіли моє ім'я?

— Мерль…

Знову.

І справді, але…

Перед моїми очима на мить немов поплило, а потім я збагнув, що це таке: дуже слабкий контакт через карту.

— Так, — відповів я, відкриваючись і звертаючи всю увагу в бік викликав. — Хто це?

— Мерль, малюк… дай мені руку, інакше я пропав…

Люк!

— Ось тут, — я потягнувся, потягнувся, і образ знайшов чіткість, затвердів.

Він стояв, прихилившись спиною до стіни, безсило опустивши плечі і повісивши голову.

— Якщо ти задумав якусь хитрість, Люк, то я готовий до неї, — повідомив я його і, швидко піднявшись, підійшов до столу, де лежав мій меч, витяг його з його піхви і взяв напоготів.

— Це не хитрість! Швидше! Витягни мене звідси!..

Він підняв ліву руку. Я простягнув свою і вхопився за неї. Він одразу ж повалився на мене, і я похитнувся. На мить мені подумалося, що це напад, але він висів мертвим вантажем, і я побачив, що він весь у крові. В правій руці він усе ще стискав закривавлений меч.

— Сюди. Йдемо.

Я задав йому напрямок і допоміг пройти кілька кроків, а потім уклав його на ліжко. Розтиснувши його пальці, я забрав меч, потім поклав його поруч зі своїм на найближчому стільці.

— Що з тобою трапилося, чорт візьми?

Він закашлявся і слабо похитав головою. Потім зробив кілька глибоких зітхань.

— Я бачив келих вина, — сказав він, — коли ми проходили повз стіл…

— Так. Тримайся.

Я сходив за вином, підняв його голову, і підніс келих до губ. В келиху було більше половини. Він повільно відпив, зупиняючись, щоб глибоко вдихнути.

— Дякую, — сказав він, закінчивши, а потім його голова схилилася на бік.

Він відключився. Я помацав пульс. Швидкий, але якийсь слабкий.

— Чорт тебе забирай, Люк, — вилаявся я. — Гірший момент ти вибрати не міг…

Але він не почув ні слова. Він просто лежав і заливав кров'ю всю постіль.

На протязі кількох прокльонів я роздягнув його і пройшовся по тілу мокрим рушником, з'ясовуючи, де під всією цією кров'ю знаходяться рани. Виявилася глибока рана на грудях праворуч, можливо, була навіть зачеплена легеня. Однак, дихав він дуже неглибоко, і я не міг бути абсолютно упевнений в правильності поставленого діагнозу. Якщо він вірний, то мені залишалося лише сподіватися, що він в повній мірі успадкував регенераційні здатності принців Амбера. Я наклав на рану компрес і приклав зверху рукою, щоб утримати на місці, поки огляну його в інших місцях. Я підозрював також перелом пари ребер. Ліва рука його виявилася зламаною вище ліктя, і я виправив її і наклав шину, скориставшись запасними перекладинами від стільця, поміченими мною раніше в шафі. На стегнах, правій нозі, правій руці, плечі і на спині виявилося понад дюжини рваних і різаних ран різного ступеню тяжкості. На щастя, жодна з них не була з артеріальною кровотечею. Всі їх я промив і перев'язав, що в результаті зробило його схожим на ілюстрацію до керівництва по наданню першої допомоги. Потім я ще раз оглянув рану на грудях і накрив його ковдрою.

Я подумав про деякі здібностях цілющої техніки Логруса. Теоретично я їх знав, але ніколи не мав нагоди застосувати їх на практиці. Люк виглядав вельми плачевно, і тому я вирішив спробувати їх. Коли через деякий час я закінчив, до його обличчя, здається, повернувся природний колір. Я додав до вкриваючої його ковдри свій плащ. Знову помацав його пульс — той, начебто, став виразніше. Я ще раз вилаявся, на цей раз просто щоб не втратити навички, прибрав зі стільця мечі і сів на нього сам.

Трохи згодом мені згадалася розмова з Колесом-Примарою. Чи не намагався Люк домовитися з моїм творінням? Він згадав, що йому потрібна міць Примари для виконання всього задуманого проти Амбера. А нещодавно Привид питав мене, чи варто довіряти Люку, і моя відповідь була підкреслено негативною.

Чи не припинив Привид переговори з Люком результатом, який я бачив тепер перед собою?

Я дістав Карти і здав яскраве коло Колеса-Примари. Потім сфокусувався на ньому, налаштовуючи мозок для контакту, запрошуючи.

Двічі за наступні кілька хвилин я відчув, що до чогось близький. Але нас немов розділяла кришталева перегородка. Можливо, Привид зайнятий? Або просто не схильний розмовляти зі мною?

Я відклав Карту. Але це послужило поштовхом, який направив мої думки по іншому руслу.

Я зібрав закривавлений одяг Люка і швиденько обшукав його. Виявив в боковій кишені колоду карт, поряд з кількома порожніми Картами і олівцем. Всі Карти були виконані в тій же манері, як і ті, які я назвав Фатальними Карт Смерті. Я додав до цієї колоді Карту, зображуючу мене самого, яку Люк тримав у руці, коли викликав мене.

А колода у нього виявилася дуже цікава. У ній були Карта Ясри і Карта Віктора Мелмана. Знайшлася також і Карта Джулії, і, частково незавершена Карта Блейза. Карта з зображенням Кришталевої Печери і з зображенням старої квартири Люка. Зустрілися і кілька дублікатів самих Фатальних Карт Смерті. Карта з Палацом, якого я не зміг впізнати, Карта одного з моїх старих приятелів, Карта блондина в чорно-зеленому з різкими рисами обличчя, Карта стрункого темно-рудого чоловіка в коричнево-жовтому і жінки, настільки схожої на цього чоловіка, що, здавалося, вони обов'язково знаходяться в близькому спорідненні. Ці останні двоє були, на мій подив, виконані в іншому стилі, я б навіть ризикнув відзначити, що іншою рукою. Єдиний невідомий, щодо якого я відчував дивну впевненість, що це старий приятель Люка, був блондин. Безсумнівно це і був Далт, найманець. Малося також аж три спроби зобразити Колесо-Привид; жодна з них не привела до успіху.

Я почув, як Люк щось гарчить, і побачив, що очі його відкрилися і заметушилися по сторонах.

— Не хвилюйся, — заспокоїв я його. — Ти в безпеці.

Він кивнув і закрив очі. Кілька хвилин потому він знову відкрив їх.

— Гей! Мої карти… — Слабо вимовив він.

Я посміхнувся.

— Непогана робота, — зауважив я. — Хто їх зробив?

— Я, — відповів він. — Хто ж ще?

— Де ти навчився?

— У батька. Він був майстром по цій частині.

— Якщо ти здатен їх робити, то повинен був пройти Лабіринт.

Він кивнув.

— Де?

Він на мить посміхнувся, потім слабо знизав плечима і зморщився від болю.

— У Тир-на-Нготі.

— Батько відвів тебе туди, провів через нього?

Він знову кивнув.

Чому б не натиснути, раз я опинився при козирях?

Я взяв Карту.

— А ось Далт, — сказав я. — З ним ви колись були малолітніми бойскаутами, чи не так?

Він не відповів. Піднявши погляд, я помітив звужені очі і нахмурений лоб.

— Я ніколи не зустрічався з ним, — додав я. — Але впізнаю кольори і здогадуюся.

— У коледжі ти теж завжди виконував задане на дім, — посміхнувся Люк.

— І, як правило, вчасно, — погодився я. — Але я з тобою затримався. Наприклад, не можу знайти Карти для Замку Чотирьох Світів. А ось хтось, кого я не знаю.

Я підняв Карту стрункої дами і помахав перед ним.

Він посміхнувся.

— Знову слабну і задихаюся, — промовив він. — Ти був в Замку?

— Точно.

— Нещодавно?

Я кивнув.

— Ось що я тобі скажу, — промовив нарешті він. — Розкажи мені, що ти побачив в Замку і як це ти дещо дізнався про мене, і я розповім тобі, хто вона така.

Я швидко прикинув. Так, можна було йому розповісти без остраху, що він дізнається щось таке, чого досі не знав.

Тому я коротко запропонував:

— Навпаки.

— Гаразд. Дама, — повідомив він, — це Санд.

Я втупився на Карту так пильно, що відчув початок контакту. І погасив його.

— Давно зникла, — додав він.

Я підняв Карту із зображенням схожої на неї людини.

— Тоді це, мабуть, Делвін?

— Точно.

— Ці дві Карти робив не ти. Вони виконані не в твоїй манері. Ти, ймовірно, взагалі не знав, як вони виглядають.

— Ти спостережливий. Їх намалював батько ще за часів біди, хоча і не отримав від них особливого пуття. Йому вони теж не допомогли.

— Теж?

— Вони не проявили ентузіазму для надання мені допомоги, незважаючи на все своє невдоволення цим містечком. Вважай їх такими, що вийшли з гри.

— Цим містечком? — Перепитав я. — Де ти по-твоєму знаходишся, Люк?

Очі його розширилися. Він окинув поглядом кімнату.

— У таборі ворога, — відповів він. — У мене не було вибору. Це твої покої в Амбере, вірно?

— Неправильно, — відповів я.

— Не дражни мене, Мерль. Ти ставиш мене у глухий кут. Я твій полонений. Де я?

— Ти знаєш, хто така Вінта Бейль?

— Ні.

— Вона була коханкою Каїна. Це будинок її родини, розташований на порядному відаленні від міста. А вона сама знаходиться всього лише далі по коридору. Може навіть зайти. По-моєму, вона закохалася в мене.

— Ще б пак! Вона крута дамочка?

— Дуже.

— А ти що робиш у неї, адже минуло не так багато часу після похорону? Це ж непристойно.

— Ха! Якби не ти, не було б і похорону.

— Не треба мені цього лайна з благородним обуренням, Мерль. Якщо б вбили ТВОГО батька, хіба ти не став би мститися за нього?

— Це нечесно. Мій батько не робив всього того, що накоїв Бранд.

— Може, так, а може, й ні. Але що б ти зробив? Навіть тоді. Хіба не став би полювати на Каїна?

Я відвів погляд.

— Не знаю, — сказав я нарешті. — Це, чорт візьми, занадто гіпотетичне питання.

— Ти зробив би це. Я знаю тебе, Мерль. Упевнений, ти б так і зробив.

— Можливо, — зітхнув я. — Ну гаразд, припустимо. Можливо, я і поступив б так. Але я б на цьому і зупинився. Я не став би полювати і на решту. Я не хочу ще більше зачіпати твої почуття, але твій старий був психом, ти повинен це знати. А ти не псих. Я знаю тебе нітрохи не гірше, ніж ти мене. Я вже немало часу думав про це. Ти знаєш, Амбер визнає особисту вендету. У тебе доказовий випадок. І смерть сталася навіть не в стінах Амбера, якщо Рендом дійсно стане шукати виправдання для тебе.

— З якого дива він стане це робити?

— Тому що я ручуся за твою чесність в інших справах.

— Кинь, Мерль…

— У тебе класичний захист у справі про вендету — син мстить за смерть батька.

— Не знаю… Гей, ти намагаєшся відкрутитися від тих пояснень, що ти обіцяв.

— Ні, але…

— Тоді переходь до Замку Чотирьох Світів. Що це ти там пронюхав і яким чином?

— Гаразд. Однак, ти подумай про те, що я сказав, — порадив я.

Вираз його обличчя залишилося незмінним.

І тоді я почав так:

— Там жив старий відлюдник на ім'я Дейв…

Люк заснув перш, ніж я закінчив. Я просто зменшив гучність свого голосу і залишився сидіти. Через деякий час я піднявся, відшукав пляшку вина і налив трохи у келих, оскільки велику частину мого випив Люк. Я забрав келих з собою до вікна і став дивитися на внутрішній двір, де шарудів листям вітер. Я роздумував над тим, що сказав Люку. Я намалював йому неповну картину, частково тому, що здавалося, його не зацікавила моя пропозиція. Але навіть якщо б Рендом офіційно дозволив йому зірватися з гачка у справі про смерть Каїна, то Джуліан або Жерар, ймовірно, постараються його вбити за тим же законом вендети, про який я говорив. Я дійсно не знав, що робити. Мені належало повідомити про нього Ренді, але будь я проклятий, якщо зроблю це зараз. Занадто багато ще потрібно у нього вивідати, а якщо він буде бранцем там, в Амбері, то дістатися до нього стане набагато важче. І навіщо він взагалі вродився сином Бранда?

Я повернувся до стільця біля ліжка, поруч з якою залишив нашу зброю і Карти Люка. Я переніс ці предмети в інший куток кімнати, і там влаштувався в кріслі, в якому сидів раніше. Я знову придивився до його Карт. Дивовижно, у мене на руках повний шматок історії…

Коли дружина Оберона Рілга проявила меншу стійкість, швидко постарівши і віддалившись, щоб вести усамітнене життя в сільській місцевості, король узяв та й одружився знову, до деякої досади своїх перших дітей — Каїна, Джуліана і Жерара. Але щоб остаточно заплутати генеалогію і поборників сімейної честі і законності, він зробив це в місцевості, де час ішов набагато швидше, ніж в Амбері. Можна навести цікаві доводи як за, так і проти того, чи носив його шлюб з Харлі характер двоєжонства. Не мені судити. Історію цю я почув багато років тому від Флори, і, за її словами, вона завжди не дуже добре ладнала з Делвіном і Санд, потомством від цього союзу, і схилялася до тлумачення в сторону двоєжонства. До теперішнього часу я жодного разу не бачив портретів Делвіна і Санд. У Палаці їх не було, про них рідко згадувалося в розмовах. Але вони жили в Амбері відносно короткий час, коли королевою там була Харлі. Після її смерті вони стали незадоволені політикою Оберона щодо їх рідні, яку вони часто відвідували, і через деякий час виїхали, присягнувшись не мати в подальшому взагалі ніяких зв'язків з Амбером. Принаймні, мені говорили саме це. Цілком імовірно, тут не обійшлося без деякої внутріродинної гризні. Не знаю.

Але це були двоє відсутніх членів королівської сім'ї, і Люк явно дізнався про них і зустрівся з ними, сподіваючись воскресити колишню обурення і придбати союзників. Він визнав, що це не вийшло. Два століття — довгий термін для підтримання старої недоброзичливості. Наскільки я розумів, з моменту їх від'їзду пройшло саме стільки часу. У мене промайнула думка, чи не варто мені зв'язатися з ними, просто привітатися. Якщо їх не зацікавила сторона, яку представляв Люк, то, думав я, їх не зацікавить також і зворотна сторона. Здавалося цілком доречним засвідчити їм свою повагу, як члену сім'ї, який ніколи раніше не зустрічався з ними. Я вирішив, що як-небудь зроблю це, тому що даний момент здавався не підходящим. Я додав їх Карти в свою колекцію.

Наступним йшов Далт, як я розумію, заклятий ворог Амбера. Я знову вивчив його Карту і завагався. Якщо він і справді такий вірний друг Люка, то, напевно, мені слід дати йому знати про пов'язані з цим обставини і отримати щось корисне для мене. Фактично, чим більше я про це думав, згадуючи його недавню присутність біля Замку Чотирьох Світів, тим більшою ставала спокуса зв'язатися з ним. Здавалося цілком можливим, що мені вдасться навіть вивідати що-небудь про те, що відбувається зараз в цій фортеці.

Я в сумніві гриз нігті. Чи слід мені робити це, чи ні? Я не бачив шкоди від такої спроби. Нічого видавати я не збирався. І все ж були деякі побоювання.

Якого біса, вирішив я нарешті. Хто не ризикує…

Алло, алло. Тягнемося через раптово похололу Карту…

Мить приголомшення десь і почуття на зразок — АГА!

Немов ожилий портрет, зображення заворушилося.

— Хто ти? — Запитав відповідаючий на виклик, поклавши долоню на руків'я меча і до половини оголивши клинок.

— Мене звати Мерлін, — сказав я. — І у нас є спільний знайомий по імені Рінальдо. Я хотів повідомити тобі, що він важко поранений.

До цього моменту ми обидва парили між двома реальностями, тверді і абсолютно чіткі один для одного. Він здавався більшим, ніж бачився на зображенні, і стояв він у центрі приміщення з кам'яними стінами; із вікна ліворуч від нього виднілося синє небо і шматочок хмари. Його зелені очі, спочатку широко розкрилися, тепер звузилися, і щелепа, здавалося, висунулася трохи агресивніше.

— Де він? — Поцікавився зеленоокий Далт.

— Тут зі мною, — відповів я.

— Ах, як вдало, — зауважив він, меч опинився у нього в руці, і він рушив уперед.

Я різким рухом відкинув Карту геть, що не перервало контакт. Для цього мені довелося викликати Логрус, який впав між нами, наче ніж гільйотини і смикнув мене так, наче я доторкнувся до оголеного проводу під напругою. Єдиною втіхою мені служила думка, що Далт, безсумнівно, відчув те ж саме.

— Мерль, що відбувається? — Пролунав хрипкий голос Люка. — Я бачив Далта…

— Е… так. Я тільки що викликав його.

Він трохи підняв голову.

— Навіщо?

— Повідомити йому про тебе. Він же твій друг, чи не так?

— Ідіот! — Вилаяв він мене. — Саме він мене так і обробив.

Тут він закашлявся, і я кинувся до нього.

— Дай мені води, — попросив він.

— Іду.

Я сходив у ванну і приніс йому склянку. Потім підняв його, і він став пити маленькими ковтками.

— Можливо, мені слід було розповісти тобі, — промовив нарешті він. — Не думав, однак, що ти будеш грати в гру, не знаючи її правил…

Він знову закашлявся і відпив ще води.

— Важко одразу зміркувати, що тобі розповідати, а що — ні, — продовжив він через деякий час.

— Чому б не розповісти мені все? — Запропонував я.

Він злегка похитав головою.

— Не можу. Знання погубить тебе. А ще ймовірніше, нас обох.

— Судячи з того, як йдуть справи, це, здається, може трапитися незалежно від того, розповіси ти, чи ні.

Він слабо посміхнувся і відпив ще.

— Деякі частини цієї справи носять особистий характер, — потім додав він. — І я не хочу вплутувати інших.

— Як я розумію, твої спроби вбити мене в певний день кожної весни також носили тільки особистий характер, — зауважив я. — І все ж я чомусь відчував себе вплутаним в це.

— Гаразд, гаразд, — він впав на ліжко і підняв праву руку. — Я ж сказав тобі, що давним-давно відмовився від цього.

— Але замахи тривали.

— Їх здійснював не я.

Гаразд, вирішив я про себе. Спробуємо.

— Їх влаштовувала Ясра, чи не так?

— Що ти про неї знаєш?

— Я знаю, що вона — твоя мати, і це справа також стосувалося і її.

Він кивнув.

— Значить ти вже знаєш… Відмінно. Це спрощує справу. — Він замовк, переводячи подих. — Вона дала мені завдання влаштовувати тридцятого квітня для тренування. Коли я взнав тебе покраще і зав'язав з цим, вона була в сказі.

— І тому продовжила справу сама?

Він кивнув.

— Вона хотіла, щоб ти вирушив на полювання за Каїном? — Запитав я.

— Бажання було обопільним.

— Ну а на інших? Тримаю парі, з ними вона теж тиснула на тебе. Але ти не зовсім впевнений, що вони цього заслуговують.

Мовчання.

— Адже так?

Він відвів погляд, не витримавши мого, і я почув, як він скрипнув зубами.

— Ти з гачка знятий, — сказав я нарешті. — Я не маю наміру заподіювати тобі шкоди. І їй теж не дозволю.

— А що стосується Блейза і Рендома, Фіона і Флори, Жерара і…

Він засміявся, що привело його до хворобливих конвульсій, і змусило схопитися за груди.

— Їм нічого тривожитися, — сказав він, — принаймні зараз…

— Що ти маєш на увазі?

— Подумай, — сказав він мені. — Я міг би козирнути назад у свою стару квартиру, налякати до чортиків нових мешканців і викликати «швидку допомогу». І міг би зараз уже бути в пункті швидкої допомоги.

— Чому ж ти цього не зробив?

— Я бував поранений і поважче, і виборсувався. Тут я перебуваю тому, що мені потрібна твоя допомога.

— О! Для чого ж?

Він подивився на мене, потім знову відвів погляд.

— Вона потрапила у велику біду, і ми повинні врятувати її.

— Кого? — Запитав я, вже знаючи відповідь.

— Мою матір.

Я хотів засміятися, але не міг, коли побачив вираз його обличчя. Була потрібна справжня сміливість, щоб просити мене допомогти врятувати жінку, яка намагалася мене вбити, не один раз, а багато разів, і, здається, зробила головною метою свого життя знищення моїх родичів. Сміливість, або…

— Мені більше нема до кого звернутися, — зізнався він.

— Якщо ти умовиш мене на це, Люк, ти заслужиш премію Комівояжера Року, — сказав я. — Але я готовий вислухати твої доводи.

— Знову пересохло в горлі.

Я сходив і знову наповнив склянку. Коли я повертався з ним, з коридору, як мені здалося, долинув легкий шум. Я продовжував прислухатися, поки допомагав Люку зробити ще кілька ковтків.

Напившись, він кивнув мені, але до цього часу я почув ще один звук. Я приклав палець до губ і глянув на двері. Поставивши склянку, я піднявся і пройшов через кімнату, прихопивши по дорозі меч.

Однак, перш, ніж я добрався до дверей, долинув тихий стук.

— Так? — Відгукнувся я, підійшовши до дверей.

— Це я, — долинув голос Вінти. — Я знаю, що Люк тут, і хочу побачити його.

— Щоб його прикінчити? — Уточнив я.

— Я вже сказала вам, що це не входить в мої наміри.

— Значить ви не людина, — сказав я.

— Я ніколи й не претендувала на це.

— Значить, ви не Вінта Бейль, — продовжив я логічний ланцюжок.

Тут послідувало тривале мовчання, і потім:

— Що буде, якщо це так?

— Тоді скажіть мені, хто ви?

— Не можу.

— Тоді дайте хоч чесну відповідь, — запропонував я, відштовхуючись від усіх зібраних на її рахунок здогадок, — і скажіть мені, ким ви були?

— Я не розумію, про що ви говорите.

— Відмінно розумієте. Виберете одного, будь-кого. Мені все одно.

Знову мовчання.

— Я витягла тебе з вогню, — сказала вона, — і не змогла впоратися з конем. Я померла в озері. Ти загорнув мене в свій плащ…

Це була не та відповідь, якої я очікував. Але досить хороша.

Вістрям меча я підняв клямку. Вона відчинила двері і поглянула на меч в моїй руці.

— Драматично, — зауважила вона.

— Ти справила на мене сильне враження, — відповів я їй у тон, — розповідями про оточуючі мене з усіх боків небезпеки.

— Здається, недостатньо, — вона, посміхаючись, увійшла.

— Що ти маєш на увазі? — Запитав я.

— Я не чула, щоб ти питав у нього що-небудь про блакитні камені і про те, як він через них наводив на тебе головорізів.

— Ти підслуховувала.

— Вроджена звичка, — погодилася вона.

Я повернувся до Люка і представив її.

— Люк, це Вінта Бейль… У деякому роді…

Люк підняв праву руку, не відриваючи погляду від її обличчя.

— Я хочу знати тільки одне, — почав він.

— Тримаю парі, що хочеш, — відповіла вона. — Збираюся я тебе вбити, чи ні? Гадай і далі. Я ще не вирішила. Пам'ятаєш, якось раз у тебе скінчився бензин північ від Сан-Луїс Обісно, і ти виявив, що пропав гаманець? Для повернення додому тобі довелося позичити грошей у подружки. А їй довелося потім двічі просити тебе, перш ніж ти повернув борг.

— Звідки ти можеш це знати? — Прошепотів він.

— А одного разу ти побився з трьома мотоциклістами, — продовжувала вона. — І мало не втратив око, коли один з них вдарив тебе ланцюгом по голові. Зажило, здається, добре. Я не бачу навіть шраму…

— Я переміг, — додав він.

— Так. Не дуже багато людей можуть підняти «Харлі» так, як це зробив ти, і жбурнути його.

— Я повинен знати, — сказав він. — Як ти про це довідалась?

— Можливо, я й скажу тобі як-небудь, — сказала вона. — Я згадала про це просто, щоб ти залишався чесним. Тепер я маю намір поставити тобі кілька запитань, і твоє життя буде залежати від того, наскільки чесні відповіді. Зрозуміло?

— Вінта, — перебив я її. — Ти казала, що не зацікавлена у вбивстві Люка.

— Він не стоїть у верхній частині мого списку, — підтвердила вона. — Але якщо він якось причетний до того, хто в ньому представлений, то така можливість у нього з'явиться.

Люк позіхнув.

— Я скажу про блакитні камені, — пробурчав він. — В даний час я нікому не доручав вистежувати Мерліна за їх допомогою.

— Чи могла Ясра кому-небудь доручити вистежити його таким способом?

— Можливо. Цього я просто не знаю.

— А як щодо того, хто напав на нього минулої ночі в Амбері?

— Вперше про це чую, — сказав він і закрив очі.

— Подивися на це, — наказала вона, виймаючи з кишені блакитний гудзик.

— Впізнаєш його?

— Ні, — відповів він і знову закрив очі.

— І ти тепер не маєш наміру заподіяти будь-яку шкоду Мерліну?

— Цілком правильно, — відповів він завмираючим голосом. Вона знову відкрила було рот, але втрутився я:

— Нехай спить. Нікуди він не дінеться.

Вона кинула на мене майже сердитий погляд, а потім кивнула.

— Ти маєш рацію.

— Так що ж ти збираєшся робити тепер? Вбити його, поки він ні про що не підозрює?

— Ні, — відповіла вона. — Він говорив правду.

— І це щось міняє?

— Так, — повідомила вона мене, — на даний час.

7

Мені дійсно вдалося досить непогано виспатися незважаючи на всі перешкоди, включаючи шум віддаленої собачої свари і силу-силенну завивань. Вінта не мала бажання продовжувати гру в питання і відповіді, а я не хотів, щоб вона і далі турбувала Люка. Я переконав її піти і дати нам відпочити. Задрімав я в зручному кріслі, поклавши ноги на стілець. Я сподівався продовжити розмову з Люком наодинці. Пам'ятається, я тихо розсміявся безпосередньо перед тим, як заснути, коли спробував вирішити, кому з них я довіряю менше.

Розбудили мене перші ознаки світанку і пташине щебетання. Я потягнувся кілька разів і попрямував у ванну. Поки я вмивався, то почув, як Люк кашлянув, потім прошепотів моє ім'я.

— Якщо в тебе немає кровотечі, то почекай хвилину, — відгукнувся я й витерся. — Може, хочеш випити води?

— Так. Принеси трохи.

Я перекинув рушник через плече і приніс йому пити.

— Вона все ще тут? — Запитав він у мене.

— Ні.

— Дай мені склянку і перевір коридор, добре? Я впораюся.

Я кивнув і віддав йому воду. Двері я відкрив без шуму. Вийшовши в коридор, пройшов по ньому до кута. У полі зору ніхто не попався.

— Все чисто, — прошепотів я, повернувшись до кімнати.

Люк зник. За мить я почув, як він возиться у ванній.

— Чорт забирай! Я б тобі допоміг! — Дорікнув я його.

— Я ще здатний сам відлити, — буркнув він, повертаючись і похитуючись в кімнату, тримаючись здоровою рукою за стінку. — Треба було перевірити, чи можу я хоч з цим впоратися, — додав він, опускаючись на край ліжка. Він поклав руку на груди і важко дихав. — Лайно! Боляче!

— Дай, я допоможу тобі лягти.

— Гаразд. Слухай, не давай їй зрозуміти, що я здатен хоча б на це.

— Гаразд, — погодився я. — А тепер заспокойся. Відпочинь.

— Я хочу розповісти тобі якомога більше до того, як вона знову повернеться сюди, — похитав головою він. — А вона обов'язково повернеться, можеш мені повірити.

— Ти точно знаєш?

— Так. Вона не людина, і вона більше налаштована на нас обох, ніж коли-небудь це робили блакитні камені. Я не розумію дії твоєї магії, але у мене є своя, і я знаю, що вона мені говорить. Хоча розбиратися з цим завданням я почав через твоє питання про те, ким вона була. Ти вже обчислив її?

— Ні, не повністю.

— А я знаю, що вона може міняти тіла, немов сукні, і може подорожувати по Відображеннях.

— А імена Мег Девлін і Джордж Хансен для тебе щось означають? — запитав я.

— Ні. А повинні?

— Не думаю. Але впевнений, що вона бувала в їхніх тілах.

Я залишив пропущеним Дена Мартінеса, не тому, що він вступив в перестрілку з Люком, і повідомлення про це викликало б у нього ще більшу недовіру до неї, а тому, що не хотів давати йому знати, що мені відомо про партизанську базу в Нью-Мексико; я відчував, що згадка про Мартінеса може повести його думки в цьому напрямку.

— Вона була також і Гейл Лампрен.

— Твоєю подружкою по університетських днях? — Уточнив я.

— Так. Я відразу помітив, то в ній є щось знайоме. Але осяяло мене тільки потім. У неї всі дрібні звички Гейл — те, як вона повертає голову, як жестикулює руками і дивиться, коли говорить. І потім, вона згадала дві події, у яких був один загальний свідок — Гейл.

— Схоже, що вона хотіла, щоб ти знав це.

— Я вважаю, що вона дійсно хотіла цього, — погодився він.

— Цікаво, чому ж тоді вона просто не взяла і не виклала все навпростець?

— По-моєму вона не може. Можливо, на неї накладено якесь закляття, та тільки про це важко судити, адже вона не людина, — вимовляючи ці слова, він крадькома глянув на двері. — Перевір ще разок.

— Як і раніше чисто, — доповів я. — Тепер, що стосується…

— Іншим разом, — перервав він. — Я повинен забратися звідси.

— Я можу зрозуміти твоє бажання забратися від неї подалі, — почав я.

— Не в цьому справа, — похитав він головою. — Я повинен напасти на Замок Чотирьох Світів. І як можна скоріше.

— У твоєму теперішньому стані?

— Ось-ось. Саме це я і маю на увазі. Я повинен вирватися звідси, щоб скоріше бути у формі. По-моєму, старий Шару Гаррул опинився на свободі. Тільки так я можу пояснити те, що трапилося.

— А що ж трапилося?

— Я отримав від матері сигнал лиха. Після того, як я вирвав її у тебе, вона повернулася в Замок.

— Чому?

— Що чому?

— Чому вона відправилася в Замок?

— Це місце — зосередження сили. Через те, що там перетинаються чотири світи, відбувається вивільнення страшенно великої кількості дармової енергії, до якої може підключитися адепт.

— Чотири світи дійсно сходяться там? Ти хочеш сказати, що можеш опинитися в будь-якому з відображенням у залежності від того, в якому посунешся напрямку?

Він з хвилину вивчав мене поглядом.

— Так, — нарешті почув я підтвердження, дане немов знехотя. — Але я ніколи не розповім тобі все до кінця, навіть якщо ти дуже захочеш знати всі подробиці.

— А я не зрозумію суті, якщо занадто багато залишиться опущеним. Значить, вона відправилася в Замок Чотирьох Світів набирати енергії, а замість цього потрапила в біду. І покликала тебе на допомогу. А для чого їй взагалі знадобилася ця енергія.

— М-м. Взагалі-то у мене виникли ускладнення з Колесом-Примарою. Я думав, що майже умовив його перейти на мій бік, але вона, ймовірно подумала, що я просуваюсь до мети недостатньо швидко, і явно вирішила спробувати обплутати його масованим заклинанням на зразок того, що…

— Хвилиночку. Ти розмовляв з Примарою? Як тобі вдалося зв'язатися? Для цього намальовані тобою Картаі не годяться.

— Знаю. Я пройшов.

— Як ти зумів?

— З аквалангом. Надів гумовий костюм і балон з киснем.

— От сучий кіт. Цікаве рішення.

— Не дарма ж я вважався кращим комівояжером в «Гранд Д». І мені до того ж, майже вдалося переконати його. Але вона дізналася, де я тебе замкнув, і вирішила спробувати прискорити справу, взявши тебе під контроль, а потім використати для укладання угоди — це виглядало б так, як ніби ти перейшов на нашу сторону. Так чи інакше, коли цей план провалився, і мені довелося прийти їй на допомогу, щоб вирвати її у тебе, ми знову розділилися. Я думав, вона направилася в Кашер, але замість цього вона кинулася в Замок. Як я вже говорив, з метою підготовки масованого заклинання для Колеса-Примари. Мені здається, якесь її випадкове закляття звільнило Шару, і той знову взяв владу в Замку в свої руки і захопив її в полон. Так чи інакше, я отримав від неї гарячковий сигнал про допомогу, і тому…

— Е… той старий чарівник, — втрутився я, — пробув там в ув'язненні… скільки часу?

Люк хотів було потиснути плечима, але потім, мабуть вирішивши, що краще не варто, відповів:

— Чорт, не знаю. Кого це хвилює? Він служив вішалкою ще в ту пору, коли я був хлопчиськом.

— Вішалкою?

— Так. Він програв в чаклунському поєдинку. Я не знаю, хто його переміг насправді, вона або батько. Але хто б це не був, його застигли на самій середині заклинання, руки в сторони і все таке. Ось в такому вигляді він і застиг, твердий, як дошка. Потім його перенесли ближче до входу. Люди вішали на нього свої плащі й капелюхи. Слуги час від часу стирали з нього пил. Я навіть вирізав у нього на нозі своє ім'я, коли був хлоп'ям, немов це була деревинка. Я завжди вважав його просто меблями. Але пізніше, в свій час, я дізнався, що він вважався досить непоганим чаклуном.

— Цей тип коли-небудь носив за роботою синю маску?

— Ти поставив мене в безвихідь. Я нічого на знаю про стиль його роботи. Слухай, давай не будемо вдаватися в довгі розмірковування, а то вона буде тут раніше, ніж я закінчу. Я думаю, швидше за все, нам треба швидше змотуватися звідси, а решту я тобі розповім пізніше.

— Угу, — промимрив я. — Як ти вірно помітив минулої ночі, ти — мій бранець. Я був би психом, дозволивши тобі кудись піти, не довідавшись набагато більше, чорт забирай, ніж знаю. Ти — загроза Амберу. Та бомба, кинута тобою на похоронах, була дуже навіть справжньої. Думаєш, я хочу дати тобі можливість ще разок пальнути по нас?

Він посміхнувся, а потім усмішка зникла з його обличчя.

— І навіщо тебе взагалі примудрилися народитися сином Корвіна? — Запитав він, схоже, самого себе, а потім вже мене: — Можна, я дам чесне слово по цій частині?

— Не знаю. У мене буде купа неприємностей, якщо дізнаються, що я тримав тебе в руках і не доставив в Амбер. Про які умови ти говориш? Ти поклянешся припинити свою війну проти Амбера?

Він пожував нижню губу.

— Цього я ніяк не можу зробити. Мерль.

— Є обставини, про які ти замовчуєш, чи не так?

Він кивнув. Потім раптово посміхнувся.

— Але я запропоную тобі операцію, від якої ти не зможеш відмовитися.

— Люк, не треба влаштовувати мені це лайно, з нав'язуванням товару.

— Дай мені тільки хвилину, йде? Ти побачиш, чому тобі ніяк не можна таке упустити.

— Люк, я на цю вудку не клюю.

— Всього одну хвилину. Шістдесят секунд. Коли я закінчу, ти вільний відмовитися.

— Гаразд, — зітхнув я. — Говори.

— Добре. У мене є відомості, життєво важливі для безпеки Амбера, і я впевнений, що ніхто не має про них жодного уявлення. Після того, як ти мені допоможеш, я повідомлю їх тобі.

— З якого це дива тобі захотілося повідомляти що-небудь подібне? Це може виявитися голом у свої ворота.

— Це правда, що мені не хочеться. Але це все, що я можу запропонувати. Допоможи мені забратися звідси в одне місце, де час тече настільки швидше, що я зцілився за день-другий за мірками місцевого часу в Замку.

— Або тутешнього, якщо вже на те пішло.

— Вірно. І тоді, о-о-о!

Він витягнувся на ліжку, схопився здоровою рукою за груди і застогнав.

— Люк!

Він підняв голову, підморгнув мені, кинув погляд на двері і знову взявся стогнати.

Незабаром пролунав стукіт у двері.

— Заходьте, — дозволив я.

Увійшла Вінта і окинула поглядом нас обох. Коли вона дивилася на Люка, у неї на обличчі, здається, з'явився вираз щирої стурбованості. Потім вона наблизилася до ліжка і поклала руку на плечі. Постоявши так приблизно з пів-хвилини, вона оголосила:

— Він буде жити.

— У дану хвилину, — відгукнувся Люк. — Я не знаю, благословення це, або прокляття.

Потім він раптово оповив її здоровою рукою за талію, притягнув до себе і поцілував.

— Привіт, Гейл, — привітався він. — Давненько ми не бачилися.

Вона вивільнилася з меншою поспішністю, ніж могла б.

— Тобі, здається, вже краще, — зауважила вона. — І я бачу, що Мерль заодно допоміг тобі якимись чарами, — на мить вона слабо посміхнулася, а потім додала: Так, давненько, охломон ти отакий. Ти все ще любиш омлет, підсмажений з обох сторін?

— Звичайно ж, — зізнався він. — Але не з півдюжини яєць. Сьогодні може бути всього два. Я не формі.

— Гаразд, — погодилася вона. — Пішли, Мерль. Ти мені знадобишся в ролі керуючого.

Люк кинув на мене веселий погляд, безсумнівно впевнений, що вона хотіла поговорити зі мною про нього. І якщо вже на те пішло, я не був упевнений, що хочу залишити його одного, навіть за умови, що всі його Карти лежали у мене в кишені. Я був як і раніше не впевнений у рівні його здібностей, і набагато менше знав про його наміри. Тому я затримався.

— Можливо, кому-небудь краще залишитися з пораненим? — Запитав я.

— З ним все буде в порядку, — запевнила вона мене. — Зате мені може знадобитися твоя допомога, якщо я не зможу нагнати страху на слуг.

З іншого боку, може, вона хотіла повідомити мені щось цікаве?

Я знайшов сорочку і натягнув її. Потім провів рукою по волоссю.

— Гаразд, — сказав я. — До скорого, Люк.

— Ей, — відгукнувся він, — подивися, чи не знайдеться тут для мене тростини, або зрубай мені посох або хоч що-небудь в цьому роді.

— А тобі не здається, що ти дещо квапиш події? — Запитала Вінта.

— Ніколи не можна сказати напевно, — відповів Люк.

Тому я сходив за мечем і забрав його з собою. Коли я пішов за Вінтою по коридору і вниз по сходах, мені спало на думку, що якщо двоє з нас зберуться разом, нам напевно знайдеться що сказати про третього.

Як тільки ми віддалилися за межі чутності, Вінта зауважила:

— Він здорово ризикував, звертаючись до тебе.

— Так, ризикував.

— Значить, справи його йдуть погано, якщо останньою надією він обрав тебе.

— Напевно.

— Який чорт «напевно»! Він, мабуть, уже говорив з тобою.

— Можливо.

— Ні вже. Що-небудь одне — або просив, або ні.

— Вінта, ти явно сказала мені все, що збиралася сказати, — осадив я її. — Ми квити. Я не заборгував тобі ніяких пояснень. Якщо я відчую бажання довіритися Люку, то довірюся. По крайній мірі, я ще не вирішив.

— Значить, він все-таки агітував тебе на свій бік. Можливо, я зумію допомогти тобі вибрати правильну лінію поведінки, якщо ти даси мені знати, що саме він говорив.

— Ні, дякую. Ти нітрохи не краще його.

— Я дбаю про твоє ж благополуччя. Не потрібно поспішати відкидати союзників.

— Я не відкидаю, — заперечив я. — Але, якщо подумати, то я знаю про Люка набагато більше, ніж ти. По-моєму, тобі відомо, в яких питаннях йому не можна довіряти, а в яких можна без побоювання.

— Сподіваюся, ти не ставиш на кін своє життя, розраховуючи на це?

Я посміхнувся.

— З цього питання я схильний виявляти консерватизм.

Ми увійшли на кухню, де вона заговорила з незнайомою мені жінкою, яка розпоряджалася там. Зробивши їй замовлення на сніданок, вона вивела мене через бічні двері у внутрішній двір. А звідти показала на лісок на сході.

— Он там повинно відшукатися підходяще деревце, — сказала вона, — на посох Люку.

— Певно, — відгукнувся я, коли ми попрямували в тому напрямку. — Так значить, ти дійсно була Гейл Лампрен? — Раптово запитав я.

— Так.

— Я абсолютно не розумію цієї зміни тіл.

— Я не збираюся тобі все розповідати.

— І не бажаєш мені пояснити, чому?

— Ні.

— Не можеш чи не хочеш?

— Не можу.

— Але якщо я вже дещо знаю, ти погодишся трохи додати?

— Можливо. Спробуй.

— Коли ти була Деном Мартінесом, ти стріляла по одному з нас. По кому саме?

— По Люку, — відповіла вона.

— Чому?

— Я переконалася, що він становить загрозу для тебе…

— І ти просто хотіла захистити мене? — Закінчив я.

— Саме.

— А як ти переконалася?

— А, дурниця. Он там, схоже, гарне дерево.

— Занадто товсте, — усміхнувся я. — Гаразд, нехай буде так.

Я попрямував до гаю. Там було з чого вибирати.

Проходячи по залитій ранковим світлом поляні, серед прилипаючого до чобіт листя і роси, я став помічати якийсь незвичайний слід, чиїсь сліди, що ведуть далі і вправо, де…

— Що це? — Задав я риторичне питання, так як не думав, що Вінта знає про це більше мого, і попрямував до темніючої маси біля затінених коренів старого дерева.

Я дістався до дерева раніше неї. Там лежала одна з собак Бейля, великий коричневий пес. Йому роздерли горло. Кров уже потемніла і звернулася. По трупу повзало кілька комах. Далі і трохи вправо я помітив останки собаки поменше. Їй випустили кишки.

Я оглянув місцевість поблизу трупів. На вологій землі закарбувалися сліди дуже великих лап. Принаймні, це були не трипалі відбитки смертоносних собакоподібних тварюк, які зустрічалися мені в недалекому минулому. Вони просто здавалися слідами дуже великої собаки.

— Ось тут-то, мабуть, і сталася колотнеча, яку я чув минулої ночі, — зауважив я. — Мені ще здалося, що билися собаки.

— Коли це було? — Запитала вона.

— Через деякий час після твого відходу. Я дрімав.

І тут вона поступила досить дивно. Вона опустилася на коліна, пригнулась і стала нюхати слід. Коли вона піднялася, обличчя її виражало деяку заклопотаність.

— Що ти знайшла? — Запитав я.

Вона похитала головою, потім подивилася на північний схід.

— Не буду стверджувати, — сказала вона, — але, здається, воно пішло туди.

Я ще раз оглянув довколишню ділянку, піднявся з колін і рушив за дивним сліду. Той тягнувся в зазначеному Вінтою напрямку, щоправда, я втратив його через кілька сот футів, коли він вийшов на узлісся. Нарешті, я повернув назад.

— Вважаю, одна з собак напала на інших, — зауважив я. — Якщо ми хочемо застати сніданок гарячим, нам краще всього пошвидше вирізати палицю і повернутися.

У будинку я дізнався, що сніданок Люку вже віднесли. Я розривався на частини. Мені хотілося забрати свій сніданок нагору, приєднатися до нього і продовжити нашу розмову. Але якщо я це зроблю, то Вінта нав'яжеться супроводжувати мене, і розмова не відбудеться. Не міг я розмовляти при ній в таких обставинах. Тому довелося приєднатися до неї тут, внизу, і зрозуміло, залишити Люка одного на час, більший, ніж мені хотілося б.

Тому я не заперечував, коли вона запропонувала: «Перекусимо тут» і відвела мене у великий зал. Я здогадався, що вона вибрала його тому, що моя кімната з відкритим вікном знаходилася над внутрішнім двором, і Люк міг почути нашу розмову, якщо б ми снідали там.

Ми сіли в кінці довгого столу з темного дерева, на якому нам сервірували сніданок. Коли ми залишилися одні, вона запитала:

— Що ти збираєшся робити тепер?

— Що ти маєш на увазі? — Відповів я запитанням на запитання, відпивши виноградного соку.

Вона глянула на стелю.

— З ним, — пояснила вона. — Відвезеш його в Амбер?

— Це здається логічним, — відповів я.

— Добре, — сказала вона. — Ймовірно, тобі слід переправити його скоріше. У палаці пристойне медичне обслуговування.

— Так.

Ми ще трохи попоїли, а потім вона запитала:

— Ти намір зробити саме це, чи не так?

— Чому ти питаєш?

— Тому що все інше було б цілковитою дурістю, і він явно не захоче на це піти. Отже, він постарається умовити тебе зробити щось інше, щось таке, що дасть йому якусь міру свободи, поки він видужує. Ти знаєш, як він вміє пудрити мізки. Він так все розпише, що це здасться тобі відмінним планом, що б там не вийшло. Але ти повинен пам'ятати, що він — ворог Амбера, і коли він буде готовий знову вступити в гру, ти опинишся на його шляху.

— Це не позбавлене сенсу. — Визнав я.

— Я не закінчила.

— О?

Вона посміхнулася і взялася за їжу, щоб я губився в здогадах. І, нарешті, продовжила:

— Він з'явився до тебе не без причини. Він міг піти в будь-яке інше місце і зализувати рани там. Але він з'явився до тебе, тому що йому щось потрібно. Він грає ризиковано, але це розрахований ризик. Не погоджуйся на це, Мерль. Ти нічим йому не зобов'язаний.

— Не розумію, чому ти вважаєш, що я не здатний сам подбати про себе? — Дещо розлютився я.

— Я цього ніколи не говорила, — заперечила вона. — Але деякі рішення знаходяться в дуже хиткій рівновазі. Різницю іноді становить невелика гирька на тій чи іншій чаші ваг. Ти знаєш Люка, але і я теж знаю. Зараз не час надавати йому фору.

— Тут ти приводиш хороший довід, — визнав я.

— Значить, ти все-таки вирішив дати йому те, що він просить!

Я посміхнувся і сьорбнув кави.

— Чорт забирай, він же ще не так довго пробув у свідомості, щоб розхвалювати свій товар, — сказав я. — Я подумав про це, і хочу також знати, що в нього на думці.

— Я ніколи не говорила тобі, що не слід вдаватися в подробиці. Я просто хотіла нагадати, що говорити з Люком іноді — все одно, що говорити з драконом.

— Так, — визнав я. — Я знаю.

— І чим довше ти чекаєш, тим важче буде, — додала вона.

Я сьорбнув кави, потім запитав:

— Він тобі подобається?

— Подобається? — Перепитала вона. — Так. Як і раніше подобається. Але наразі це не головне.

— Зараз я не про це.

— Що ж ти хочеш сказати?

— Ти не стала б заподіювати йому шкоди без вагомої причини.

— Так, не стала б.

— Він у даний момент не представляє для мене загрози.

— Здається, так.

— Що, якби я залишив його тут, доручивши твоїм турботам і відправився в Амбер, щоб пройти Лабіринт і підготувати рідних до цієї новини?

— Ні! — Вона енергійно затрясла головою. — Я не згодна, я не можу звалювати на себе тягар такої відповідальності.

— Чому ж?

Вона завагалася.

— І будь ласка не треба про те, що мовляв ти не маєш права мені говорити, — попросив я. — Знайди спосіб сказати мені рівно стільки, скільки можеш.

Тоді він заговорила дуже повільно, немов ретельно підбираючи слова:

— Тому що для мене важливіше зберегти тебе, ніж Люка. Тобі як і раніше загрожує якась незрозуміла мені небезпека, навіть зараз, хоча вона виходить вже не від Люка. Охороняти тебе від цієї невідомої загрози — головніше, ніж не спускати очей з Люка. Отже, я не можу залишитися тут. Якщо ти повернешся в Амбер, то і я туди теж повернуся.

— Ціную твою турботу, — подякував я, — але не бажаю, щоб ти бігала за мною по п'ятах, як песик.

— Ні в тебе, ні в мене немає вибору.

— А що, якщо я просто козирну звідси в якесь віддалене Відображення?

— Я буду змушена піти за тобою.

— У цьому обличчі, або в іншому?

Вона відвела погляд, длубатися виделкою в їжі.

— Ти вже визнала, що можеш бути різними особами. Ти якимось таємничим чином знаходиш мене, а потім заволодіваєш тілом того, хто знаходиться поблизу.

Вона надпила кави.

— Напевно щось заважає тобі зізнатися в цьому, — продовжував я. — Але це так. Я знаю це.

Вона коротко кивнула разок і повернулася до їжі.

— Припустимо, я козирну прямо зараз, — сказав я. — І ти підеш за мною, незрозумілим мені чином… — Я подумки повернувся до телефонних розмов з Мег Девлін і місіс Хансен. — Тоді справжня Вінта Бейль прокинеться у власному тілі з провалом в пам'яті, вірно?

— Так, — тихо відповіла вона.

— І це призведе до того, що Люк залишиться тут в суспільстві жінки, яка із задоволенням знищить його, якщо в неї виникне хоч найменша підозра щодо того, хто він такий насправді.

— Саме так, — слабо посміхнулася вона.

Якийсь час ми їли мовчки. Вона постаралася передбачити будь-який мій вчинок, змусити мене козирнути назад в Амбер і забрати з собою Люка. Мені не подобалося, що мною маніпулюють і примушують до чогось. Адже тоді моє рефлекторне прагнення робити щось протилежне тому, що від мене вимагають, теж здається нав'язаним.

Коли ми закінчили їсти, і я знову налив кави і уперся поглядом у експозицію собак на протилежній стіні. Смакуючи, я неквапливо потягував кава. І нічого не говорив, так як не міг придумати тему для розмови.

Нарешті вона запитала мене:

— Так що ж ти збираєшся робити?

Я допив каву і піднявся.

— Збираюся віднести Люку тростину.

Підсунувши крісло до столу, я попрямував назад в кут залу, де залишив палицю, зрізану гаю.

— А потім? — Не відставала вона. — Що ти будеш робити?

Я озирнувся на неї, взявши палицю і прикидаючи його на вагу. Вона сиділа дуже прямо, поклавши руки на стіл долонями вниз. У її рисах знову проступила зовнішність Немезіди.

— Те, що повинен, — відповів я і попрямував до дверей.

Ледве вийшовши з поля її зору, я прискорив крок. Діставшись до сходи, я побачив, що вона не слідує за мною, і побіг наверх, перемахуючи відразу через дві сходинки. На ходу я витягнув Карти і відшукав потрібну.

Увійшовши до кімнати, я побачив, що Люк відпочиває, прихилившись до купи подушок. Піднос з сніданком стояв на кріслі поруч з ліжком. Я накинув клямку на двері.

— Що сталося, старий? На нас напали, або ще що-небудь? — Запитав Люк.

— Вставай! — Звелів я.

Потім я взяв його зброю і підійшов до ліжка. Допоміг йому піднятися і сунув йому в руки палицю і меч.

— Мене змусили зробити хід першим, — коротко пояснив я, — і я не збираюся видавати тебе Ренді.

— Це дещо втішає, — зауважив він.

— Але нам треба змотуватися, причому зараз же.

— Мене це цілком влаштовує.

Він сперся на посох і повільно піднявся на ноги. Я почув у коридорі якийсь шум, але було вже надто пізно. Я підняв Карту і зосередився.

Пролунав гучний стукіт у двері.

— Ти щось затіяв, і, по-моєму, це помилка! — Крикнула Вінта.

Я не відповів. Бачення вже ставало реальним.

Одвірок тріснув від потужного стусана, і клямку зірвало з дверей. Коли я потягнувся до Люка і схопив його за руку, на обличчі того відбилося розуміння.

— Ходімо, — скомандував я.

Коли я потягнув Люка, в кімнату ввірвалася Вінта, блискаючи очима, витягнувши руки, кинувшись до нас. Її крик: «Дурень!», здавалося, змінився виттям, а потім її постать попливла всіма кольорами веселки, замиготіла і розтанула.

Ми стояли на галявині, і Люк випустив глибокий подих полегшення.

— Ти, хлопче, любиш ризикові трюки, — зауважив він, а потім озирнувся і впізнав це місце.

Він криво посміхнувся.

— Знайоме містечко, — вимовив він. — Кришталева печера.

— Наскільки я можу судити з власного досвіду, — нагадав я, — тут хід часу якраз такий, яке тобі було потрібно.

Він кивнув, і ми повільно рушили до недалекої блакитної гори.

— Їжі і раніше в надлишку, — додав я, — і спальний мішок повинен лежати там, де я його залишив.

— Це підійде, — визнав він.

Коли ми досягли підніжжя, він зупинився, важко дихаючи. Я побачив, що його погляд зупинився на безлічі розкиданих зліва від нас кісток. Відтоді, як тут загинула парочка, видаляюча валун, пройшов, треба думати, не один місяць, термін, досить довгий, щоб пожирачі падалі проробили свою роботу цілком грунтовно. Люк знизав плечима, пройшов трохи, притулився до блакитного каменю. І повільно опустився, сівши на землю.

— Доведеться почекати, перш, ніж я зможу забратися туди, — сказав він, — навіть з твоєю допомогою.

— Зрозуміло, — погодився я. — Ми зможемо закінчити нашу розмову. Як мені пам'ятається, ти збирався мені зробити таку пропозицію, на яку я не зможу відповісти відмовою. Я повинен був доставити тебе в місце подібне цьому, де ти зможеш швидко видужати, причому в Замку пройде набагато менше часу. А в тебе, в свою чергу, були відомості, життєво важливі для безпеки Амбера.

— Правильно, — погодився він. — Але ти ще не вислухав до кінця мою історію. Ці дві теми тісно пов'язані одна з одною.

Я присів навпочіпки навпроти нього.

— Ти розповів мені, що твоя мати повернулася в Замок, потрапила, мабуть, там в біду, і покликала тебе на допомогу.

— Так, — сказав він. — Тому я кинув возитися з Колесом-Примарою і спробував їй допомогти. Я зв'язався з Далтом, і він погодився напасти на Замок.

— Завжди корисно мати під рукою загін найманців, яких можна спішно викликати на підмогу, — процідив я крізь зуби.

Він кинув на мене швидкий дивний погляд, але я зумів зберегти безневинний вираз обличчя.

— Отже, ми провели їх через Відображення і напали на фортецю, — розповідав він далі. — Мабуть, саме нас і побачив ти, коли був там.

Я повільно кивнув.

— Враження було таке, ніби вам вдалося увірватися на стіни. Що ж вийшло не так?

— Я все ще не розумію, — сказав він. — Ми діяли, як завжди, відмінно. Їх оборона поступалася, і ми напирали вперед, коли Далт раптово кинувся на мене. Ми на якийсь час розлучилися в процесі бою, а потім він з'явився знову і знову напав на мене. Спершу я подумав, що він обізнався — ми були вимазані в грязі і крові, і я крикнув йому. що це я. Деякий час я не хотів завдавати відповідних ударів, так як думав, що це якесь непорозуміння, і він через кілька секунд зрозуміє свою помилку.

— Думаєш він продався? Або давно вже задумав це? Тримає на тебе якусь образу?

— Мені не хочеться так думати.

— Тоді магія?

— Можливо. Не знаю.

Тут мені прийшла в голову одна дивна думка.

— Він знав, що ти вбив Каїна? — Запитав я.

— Ні. Я взяв за правило ніколи нікому не говорити про все, що я роблю.

— Зараз ти говориш правду, чи не так?

Він засміявся, зробивши був рух, немов збираючись грюкнути мене по плечу, але потім подумав, що краще не варто.

— Чому ти питаєш? — Поставив він питання.

— Не знаю. Просто цікаво.

— Розуміється, — погодився він. А потім продовжив: — Ти не проти допомогти мені піднятися туди і подивитися, які припаси ти мені залишив?

— Добре.

Я піднявся на ноги і допоміг йому встати. Ми пішли направо по самому легкому підйому на схил, і я повільно провів його на вершину.

Як тільки ми дісталися до верху, він сперся про посох і заглянув в отвір.

— Тут нелегко буде спуститися, — констатував він, — мені. Спочатку я думав, що ти можеш прикотити бочку з комори, і я спущуся на неї, а потім на підлогу. Але тепер я бачу, що відстань до підлоги ще більше, ніж мені здавалося. У мене, мабуть, відкриються рани…

— М-м-м-м… — Промимрив я. — Стривай. У мене є ідея.

Я повернувся до нього спиною і спустився вниз. А потім пройшов уздовж підошви блакитного пагорба направо, поки не зайшовв за два блискучих відроги, які повністю приховували мене від огляду Люка.

Я не хотів без потреби застосовувати Логрус в його присутності. Чи не хотів, щоб він бачив, як я працюю, і не хотів давати йому хоч найменше уявлення про те, що я можу, а чого — ні. Я, до того ж, дуже незатишно себе почуваю, дозволяючи людям занадто багато знати про себе.

Логрус з'явився на виклик, і я засунув туди руки, потягнувшись з його допомогою. Бажання моє набуло форми, стало метою. Мій посил шукав задумане. Далеко, далеко…

Я продовжував тягнутися з біса довгий час. Ми дійсно знаходилися в глушині Відображень.

Є, попалася…

Я не рвонув, а скоріше доклав повільне і постійне зусилля. Відчув, як вона рухається до мене через Відображення…

— Гей, Мерль! Все о'кей? — Почув я окрик Люка.

— Так, — відповів я, не вдаючись у подробиці.

Ближче, ближче…

Є!

Я похитнувся, коли вона з'явилася, тому що вона пройшла дуже близько від мене. Незакріплений кінець підскочив, ударившись об землю. Я підійшов до середини і взявся в іншому місці. Потім підняв її і поніс до вершині.

Приставивши її до крутого схилу підйому трохи попереду місця, де чекав Люк, я швидко піднявся наверх. А потім заходився витягати її за собою.

— Чудно, де це ти роздобув драбину? — Запитав він.

— Знайшов.

— На зворотному її боці, схоже, свіжа фарба.

— Можливо, хтось зовсім недавно її втратив?

Я став спускати її в отвір. Після того, як вона досягла дна, зверху залишилося ще кілька футів. Я похитав її, намагаючись знайти найбільш стійке положення.

— Я буду спускатися першим, — сказав я, — і залишуся прямо під тобою.

— Візьми спочатку мою тростину і меч, добре?

— Зрозуміло.

Я спустився з ним вниз. До того часу, коли я піднявся назад, він взявся за драбину, встав на неї і почав спускатися.

— Якось тобі треба буде показати мені цей фокус, — сказав він, важко дихаючи.

— Не розумію, про що ти говориш, — прикинувся я нерозуміючим.

Він опускався повільно, зупиняючись на кожній сходинці відпочити, і коли ми дісталися до дна, він почервонів і важко дихав. І відразу ж сповз на підлогу, приклавши праву долоню до нижнього ребра грудної клітини. Через деякий час він ледве відповз назад і притулився спиною до стіни.

— Ти о'кей? — Занепокоївся я.

— Буду, — кивнув він, — через декілька хвилин. Колоті рани віднімають багато сил…

— Хочеш ковдру?

— Ні, дякую.

— Ну, ти відпочинь тут, а я сходжу перевірю комору і подивлюся, що там залишилося з припасів. Хочеш, щоб я тобі щось приніс?

— Трохи води.

Припаси опинилися в пристойному стані, а спальний мішок як і раніше знаходився там, де я його залишив. Повернувся я з водою для Люка і деякими іронічними спогадами про те, що те ж саме він зробив колись для мене.

— Схоже нам повезло, — повідомив я йому. — Провізії ще в надлишку.

— Ти ж не випив все вино, а? — Запитав він у перерві між ковтками.

— Ні.

— От і добре.

— А тепер, ти говорив, що в тебе є відомості, життєво важливі для інтересів Амбера, — нагадав я йому. — Не бажаєш ти поділитися зі мною ними?

— Поки що ні, — посміхнувся він.

— Я думав, ми домовилися саме так.

— Ти ще не вислухав всієї історії. Нас перервали.

Я похитав головою, але довелося визнати його правоту.

— Гаразд, нас перервали. Але розкажи мені все до кінця.

— Я повинен швидше стати на ноги, взяти Замок і звільнити матір.

Я кивнув.

— Після того, як ми врятуємо її, відомості твої.

— Гей, хвилиночку! Ти вимагаєш занадто багато!

— Тільки не за те, чим плачу.

— Схоже, ніби я купую кота в мішку.

— Так, вважаю, схоже. Але повір, ці відомості того варті.

— А що, якщо їх цінність зменшились, поки я чекаю?

— Ні, я тут розрахував своєчасність. Моє одужання займе всього пару днів по часу Амбера. Я не можу уявити, щоб справи пішли так швидко.

— Люк, це починає бути схожим на якийсь обман.

— Так, — погодився він, — але він піде на благо і Амбера, і тобі самому.

— Це погіршує становище. Я не можу уявити, щоб ти видав ворогові що-небудь подібне.

Він зітхнув.

— Цього може навіть вистачити, щоб зняти мене з гачка, — додав він.

— Ти думаєш припинити мстити?

— Не знаю. Але я так багато думав, і якщо вже вирішу піти цим шляхом, то тільки заради дійсного виграшу в справі.

— А якщо вирішиш не йти, то підставиш ніжку самому собі, адже так?

— Я зможу це пережити. Це утруднить мою задачу, але не зробить її неможливою.

— Не знаю, — сказав я. — Якщо визнають, що мені рішуче нічого дати в якості компенсації за те, що я відпустив тебе на волю, то мені стане жарковато.

— Я нікому не скажу, якщо не скажеш ти.

— Є ще й Вінта.

— А вона не перестає наполягати, що головна мета в її житті — захищати тебе. Крім того, якщо ти повернешся, то там її не буде. Або, скоріше, буде справжня Вінта, що прокинулася після безпам'ятства.

— Як ти можеш стверджувати з такою впевненістю?

— А як же інакше? Адже ти пропав. І вона напевно вже шукає тебе.

— Ти знаєш, що вона таке насправді?

— Ні, але якось допоможу тобі розкинути мізками.

— Не зараз?

— Ні, я ще повинен поспати. Мене знову мучить слабість.

— Тоді повернімося до нашої угоди. Що ти збираєшся робити, як ти маєш намір це робити, і що ти обіцяєш мені?

— Я залишуся тут, поки знову не буду в формі, — позіхнув він. — Потім, коли підготуюся до нападу на Замок, зв'яжуся з тобою. До речі, мої Карти все ще в тебе?

— Природно. Давай далі. Як ти маєш намір взяти Замок?

— Я ще обмірковую це. Потім також дам тобі знати. Так чи інакше, на цьому етапі ти можеш або допомогти мені, або ні, як порахуєш потрібним. Але я не заперечував би проти товариства ще одного чаклуна. Коли ми ввірвемся і звільнимо її, я повідомлю тобі те, що обіцяв, і ти зможеш доставити цю інформацію в Амбер.

— А що, якщо ти програєш? — Поцікавився я.

Він відвів погляд.

— Гадаю, така можливість існує завжди, — погодився нарешті він. — Гаразд, як щодо ось такої ідеї? Я запишу всю інформацію і буду тримати при собі. І передам тобі, по Картаю або особисто, перед нашим штурмом. Виграю я чи програю, але з тобою розрахуюся.

Він простягнув здорову руку, і я потис її.

— Добро.

— Тоді поверни мені мої Карти, і я зв'яжуся з тобою, як тільки знову буду транспортабельним.

Я засумнівався. Нарешті, витягнув свою колоду, що стала тепер досить-таки товстої. Потім здав собі свої, поряд з багатьма його, і передав йому те, що залишилися.

— А як щодо решти?

— Я хотів би вивчити їх, Люк. Добре?

Він слабо знизав плечима.

— Я завжди можу виготовити нові. Але поверни мені Карту матері.

— Ось.

Він забрав її, потім сказав:

— Не знаю, що в тебе на думці, але дам одну пораду: не зв'язуйся з Далтом. Він і нормальний-то не найкращий з людей, а зараз з ним, по-моєму, просто щось скоїлося. Тримайся від нього подалі.

Я кивнув, потім піднявся на ноги.

— Ти вже йдеш? — Запитав він.

— Точно.

— Залиш мені драбину.

— Вона тобі і призначена.

— Що ти збираєшся повідомити родичам в Амбері?

— Нічого поки, — вирішив я. — Хочеш, я принесу тобі їжі перш, ніж піду? Заощаджу тобі ходку.

— Так, гарна думка. Принеси також і пляшку вина.

Я повернувся з їжею і випивкою. Приволік заодно і спальний мішок.

Я почав підніматися по сходах, потім зупинився.

— Ти ж ще й сам на знаєш, чого хочеш? — Запитав я. — Так?

Він посміхнувся.

— Не будь занадто самовпевненим.

Вибравшись, я подивився на великий валун, яким колись замурували мене. Раніше я подумував відплатити послугою на послугу. Я міг прорахувати швидкість плину часу, з'явитися і прибрати його, коли Люк знову встане на ноги. Таким чином він буде позбавлений можливості зникнути звідси. Однак, я вирішив цього не робити, не тільки тому, що я був єдиним, хто знав, що він тут знаходиться, але й тому, що якщо зі мною щось трапиться, він помре з голоду. Крім того, якщо б я заточив його, він не зміг би викликати мене через Карта, коли встане на ноги. У всякому разі, хід моїх думок був саме таким.

Тим не менш, я нагнувся, взявся за валун і підкотив його ближче до отвору.

— Мерль! Що ти робиш? — Пролунало знизу.

— Шукаю хробаків для риболовлі, — відповів я.

— Гей, кинь! Не…

Я засміявся і підкотив валун ще ближче.

— Мерль!

— Мені спало на думку, а раптом тобі захочеться закрити двері, якщо піде дощик, — сказав я. — Але він надто важкий, чорт забирай. Забудь про це. Не хвилюйся.

Я повернувся і стрибнув з уступу. Про себе, я вирішив, що зайвий адреналін в крові може піти йому на користь.

8

Спустившись з гори, я продовжував йти назад до того місця, де деякий час тому роздобув драбину.

Опинившись під захистом відрогів скелі, я дістав одну з порожніх карт. Час спливав. Вивудивши олівець, я виявив, що грифель зламаний. Довелося витягувати меч, який був завдовжки з мою руку. Однак, він згодився і для заточування олівця.

Хвилину-другу потому я розклав карту перед собою на плоскому камені і намалював свою кімнату в Лісовому Будинку; руку мою водив почасти й Логрус. Довелося працювати не поспішаючи, вкладаючи в малюнок необхідні відчуття. Нарешті, завершивши його, я встав. Малюнок був хороший, і він був готовий. Я відкрив мозок і дивився на свою роботу до тих пір, поки вона не стала реальністю. А потім пройшов до кімнати. І як раз в цей момент згадав дещо, про що хотів запитати у Люка, але було вже надто пізно.

За вікном тіні дерев витягнулися на схід. Я явно пропадав більшу частину дня.

Озирнувшись, я помітив на прибраному тепер ліжку листок паперу, придавлений краєм подушки, щоб його не знесло протягом. Я підійшов до ліжка і підняв його, струснувши перед цим лежачий поверх нього блакитний гудзик. Написано було по-англійськи. Записка свідчила: «Поклади гудзик в безпечне місце, поки він тобі не знадобиться. Я не раджу особливо розгулювати з ним. Сподіваюся, що вчинила правильно. Думаю, дуже скоро я тебе знайду. До скорого побачення.»

Без підпису.

Безпечно це, чи ні, але просто так залишити її тут я не міг. Тому я загорнув гудзик в записку і поклав в кишеню. А потім я узяв з шафи плащ і перекинув його через руку.

Я вийшов з кімнати. Через те, що клямка була зламана, я залишив двері широко розкритими. Я постояв у коридорі, прислухаючись, але не почув ніяких голосів, ніякого звуку руху.

Підійшовши до сходів, я спустився вниз. Я вже майже досяг першого поверху, коли помітив її — настільки нерухомо вона сиділа біля вікна праворуч. Перед нею стояв піднос з хлібом і сиром, келихом і пляшкою.

— Мерлін! — Раптово окликнула вона, підвівшись. — Слуги говорили мені, що ти був тут, але коли я заглянула в кімнату, то не змогла тебе знайти.

— Мене викликали, — туманно пояснив я, долаючи останні щаблі і підходячи до неї. — Як ви себе почуваєте?

— Як ти… що ви про мене знаєте? — Запитала вона.

— Ви, мабуть, не пам'ятаєте, що сталося за останні два дні, — відповів я.

— Ви маєте рацію, — підтвердила вона. — Не присядете?

Вона вказала на інше крісло навпроти свого.

— Будь ласка, приєднуйтесь до мене, — запросила вона. — І дозвольте мені запропонувати вам вина.

— Гаразд, — сказав я, помітивши що вона пила біле.

Вона встала і перетнула приміщення, підійшовши до шафки, відкрила його і дістала ще один келих. Повернувшись, вона влила в нього здоровенну порцію «Мочі Бейля» і поставила переді мною. Я припустив, що хороше вино вона зберегла для себе.

— Що ви можете розповісти з приводу мого провалу в пам'яті? — запитала вона. — Я була в Амбері, і раптом — раз, і я тут, і пропало кілька днів.

— Так, — підтвердив я, взявши крекер і шматочок сиру. — У який приблизно час ви прокинулися?

— Цим ранком.

— Турбуватися немає про що, принаймні зараз, — відповів я. — Рецидивів не передбачається.

— Але що це було?

— Просто щось, що іноді трапляється.

Я спробував вино.

— Це більше схоже на магію, ніж на хворобу.

— Напевно, тут була присутня і магія, — погодився я. — Ніколи не знаєш, що можна очікувати від Відображень. Але майже всі, кого я знаю, хто переніс таке, цілком здорові.

Вона насупила чоло.

— Це було дуже дивно.

Я засудив до страти ще кілька крекерів, запиваючи їх вином. Таки хороше вино вона притримала для себе.

— Турбуватися зовсім немає про що, — повторив я.

Вона посміхнулася і кивнула.

— Я вам вірю. У будь-якому випадку, що ви тут робили?

— Просто зупинився погостювати. Я повертаюся назад у Амбер, — відповів я. — З віддалених місць. До речі, ви нагадали… Можна мені позичити коня?

— Зрозуміло, — сказала вона. — Ви вже покидаєте нас?

— Як тільки отримаю коня.

Вона піднялася.

— Я не думала, що ви поспішаєте. Зараз я проводжу вас на конюшню.

— Спасибі.

По дорозі я згріб ще пару крекерів і шматок сиру, і випив залишки вина. І всю дорогу до стайні ворожив, де зараз знаходиться блакитний туман.

Підібравши гарного коня, якого, як вона сказала, я міг залишити в їх стайні в Амбері, я осідлав його і загнуздав. Кінь був сірий, по кличці Дим. Потім я надів плащ і потиснув Вінті обидві руки.

— Спасибі за гостинність, — подякував я. — Навіть якщо ви про нього і не пам'ятаєте. — Не прощайтеся ще, — сказала вона. — Їдьте до хвіртки під внутрішній двір, і я винесу вам воду та їжу на дорогу. Адже між нами не було божевільного роману, якого я до того ж не пам'ятаю, чи не так?

— Джентльмени ніколи не ляпають язиком про подібні речі, — заявив я.

Вона розсміялася і грюкнула мене по плечу.

— Загляньте якось, коли будете в Амбері, відвідати мене, — запросила вона. — Освіжите мені пам'ять.

Я згріб черезсідельні сумки, торбу з їжею для Дима, а також довгу мотузку, щоб прив'язувати і стриножувати його. Поки Вінта поверталася в будинок, я вивів його з внутрішнього двору. Потім сів у сідло і повільно поїхав довгим кружним шляхом навколо особняка, потім натягнув поводи і спішився неподалік від кухні. На прощання окинув поглядом подвір'я, де так добре можна сидіти і пити каву. Чи справа в суспільстві?

Через деякий час двері відчинилися, і Вінта, вийшовши, передала мені вузлик і флягу. Коли я упакував їх, вона попросила:

— Передайте батькові, що я повернуся через кілька днів, добре? Скажіть, що я поїхала за місто, так як не дуже добре себе почувала, але тепер зі мною все в порядку.

— З радістю, — пообіцяв я.

— Я, взагалі-то, не знаю, чому ви були тут, — зізналася вона. — Але, якщо це пов'язано з політикою або інтригами, то я не хочу знати.

— Зрозуміло.

— Слуга приносив сніданок рослому рудому чоловікові, який отримав, здається, дуже сильне поранення. Про нього краще забути?

— Хочеться порадити вам це.

— Тоді слуги забудуть. Але одного разу я б хотіла почути про це розповідь.

— Я теж, — озвався я. — Ми подивимося, що тут можна зробити.

— Тоді щасливої дороги.

— Спасибі. Постараюся.

Я міцно потиснув їй руку, повернувся і забрався в сідло.

— Бувай.

— До зустрічі в Амбері, — попрощалася вона.

Я торкнув поводи, але знову поїхав навколо будинку, поки не опинився біля стайні. Потім, минувши її, я спрямував коня на стежку, по якій ми прогулювалися, в потрібну сторону. Позаду будинку завила собака, і потому за кілька митей до неї приєдналася інша. З півдня дув вітерець, проносячи мимо нечисленне опале листя. Я вже хотів опинитися на дорозі, далеко звідси і на самоті. Я ціную усамітнення, тому що саме тоді, як мені здається, найкраще думається, а зараз мені потрібно було багато над чим помізкувати.

Шлях мій лежав на північний захід. Приблизно десятьма хвилинами пізніше я вибрався на грунтову дорогу, пересічену нами вчора. На цей раз я послідував за нею на захід, і вона, нарешті, привела мене до перехрестя з покажчиком, який повідомляв, що Амбер знаходиться прямо попереду. Я попрямував далі.

Дорога була з жовтого грунту, з відпечатаними на ній слідами коліс безлічі фургонів. Вона повторювала рельєф місцевості, минаючи зорані під зиму поля, оточені кам'яними огорожами, з нечисленними деревами по узбіччях. Попереду виднілися чіткі контури гір, що підносилися над лісистою ділянкою, в яку я незабаром повинен був в'їхати. Кінь ішов легким алюром, і я дав своїм думкам повторити послідовність подій останніх декількох днів.

Я не сумнівався, що у мене з'явився якийсь ворог. Люк запевняв мене, що це не він, і я знаходив його слова більш ніж переконливими. Як стверджували і він, і Вінта, для цього йому не потрібно було бігти пораненому до мене. І він сам міг би дістатися до кришталевої печери або якогось іншого притулку. А справа з порятунком Ясри могла і почекати. Я був більш ніж переконаний, що він спробує встановити зі мною знову гарні відносини тому, що я є його єдиною сполучною ланкою з Двором Амбера, а справи його прийняли несприятливий оборот. У мене виникло відчуття, що насправді він хотів отримати офіційне визначення свого статусу по відношенню до Амбера, і що він згадав важливі відомості, які згоден віддати, як знак довіри і в якості козиря в торзі. Я був зовсім не впевнений, що особисто необхідний в його плані порятунку Ясри. Якщо б він знав Замок вздовж і впоперек, то за умови, що сам він непоганий чаклун, він міг би переправити з Відображення Земля загін найманців. Наскільки я знав природу відображеннь, оригінальні боєприпаси будуть діяти там не гірше, ніж в Амбері. І, незалежно від того, вірно це, чи ні, чому б йому просто не козирнути свої штурмові групи прямо у фортецю?

Йому навіть не довелося б по-справжньому вигравати бій — просто заскочити, захопити Ясру і змитися. Ні, я не відчував себе дійсно необхідним для операції, яку він хотів провернути. У мене склалося враження, що він махав морквиною у мого носа, сподіваючись, що коли туман розсіється, ми просто обміркуємо те, що у нього є, і що він хоче, і зробимо йому пропозицію.

Я також відчував, що тепер, коли Каїн прибраний з дороги і сімейна честь задоволена, він може погодитися оголосити вендету закінченою. І мені уявлялося, що каменем спотикання з його боку була Ясра. Хоча я поняття не мав, яку вона могла мати над ним владу, мені спало на голову, що надані ним відомості могли представляти собою засіб нейтралізувати її. Якби він передав їх нам нишком, все виглядало б так, ніби все виходить з нашого боку, і він зміг би виправдатися перед матір'ю, а також купити мир у нас. Дуже приваблива ідея. Моя проблема полягала тепер у тому, щоб знайти найкращий спосіб викласти все це при Дворі, не виглядаючи зрадником через те, що дозволив йому піти. І, значить, мені доведеться довести, що прибуток вартий вкладу.

Дерева обабіч дороги зустрічалися тепер частіше, а сам ліс став ближче. Я проїхав по дерев'яному мосту через прозорий струмок, і деякий час позаду ще чулося кришталеве дзюрчання. Зліва відкрилося коричневе поле з віддаленими будівлями, а праворуч — фургон зі зламаною віссю…

Якщо я сприйняв наміри Люка невірно? Чи немає у мене якогось способу чинити на нього тиск і зробити по-своєму? З'явилася одна ідейка. Вона мене не дуже втішила, але, тим не менше, я розглянув її. Вона вимагала ризику і швидкості. Але у неї, однак, були і свої плюси. Я довів її до толку, а потім відклав убік і повернувся до своїх початкових роздумів.

Десь з'явився ворог. І якщо це не Люк, то хто ж він? Самим очевидним кандидатом здавалася Ясра. Під час двох наших зустрічей вона висловила свої почуття до мене абсолютно ясно. Зустрінутих мною в закутках Смерті вбивць цілком могла направити вона. У такому випадку, я, ймовірно, на деякий час в безпеці — адже вона опинилася в полоні в Замку, якщо, звичайно, не розпорядилася до полону послати ще декількох. Думається, це було б надмірністю. навіщо даремно витрачати на мене живу силу? У разі, якщо нею керувала вендета, я був всього лише дрібною сошкою, і підісланих до мене людей майже вистачило для виконання цього завдання.

А якщо це не Ясра? Тоді мені як і раніше загрожувала небезпека. Чародій у синій масці, який був, як я вважав, Шару Гаррулом, переслідував мене за допомогою торнадо, що здавалося куди менш дружнім вчинком, ніж квіти, які послідували услід за цим. Цей останній вчинок ототожнював його з особистістю, яка стояла за дивною пригодою в квартирі Флори в Сан-Франциско. Того разу ініціатором зустрічі був він, а це означає, що у нього були якісь задуми по відношенню до мене. Що він тоді говорив? Щось щодо можливості, що в майбутньому наші дороги перетнуться. Дуже цікаво. Так як я тепер бачив можливість виникнення саме такої ситуації.

Але чи дійсно Шару Гаррул послав убивць? Незважаючи на його знайомство з властивостями наведення від блакитного каменю, про що свідчив блакитний гудзик у мене в кишені, це здавалося аж ніяк не обов'язковим. Хоча б тому, що наші цілі поки що не перетнулися. І ще тому, що це, здається, не відповідало стилю таємничого повелителя стихій, який кидається квітами. Звичайно, тут я міг бути зовсім неправий, але від цього суб'єкта я очікував чогось, більше схожого на чаклунську дуель.

Коли я наблизився до узлісся, поля поступилися місцем дикій порослі. У ці різнобарвні володіння вже закралися сутінки. Ліс, однак, не був схожий на густий і древній зразок Арденського; навіть здалля виднілися безліч просік серед верхівок. Дорога, тим не менше, залишалася такою ж широкою і наїждженою. В'їхавши в тінисту прохолоду лісу, я щільніше закутався в плащ. Якщо і далі все буде продовжуватися в тому ж дусі, поїздка, здається, не принесе ніяких несподіванок. Я не поспішав. Мені дуже багато хотілося обміркувати.

Якби мені тільки вдалося більше довідатися про цю дивну безіменну істоту, яка заволоділа на деякий час тілом Вінти. Я як і раніше не мав ані найменшого уявлення про те, якою могла бути справжня його природа. Чомусь мені здавалося, що істота ця жіночої статі, незважаючи на те, що вона опанувала Джорджем Хансеном і Деном Мартінесом. Напевно, це почуття викликалося тим, що я займався з нею коханням, коли вона вселилася в Мег Девлін. Важко сказати. Але я знав Гейл Лампрен досить довгий час, і Дама на Озері здавалася справжньою дамою…

Вистачить. Я вибрав займенник. Були питання і важливіші. Наприклад, чим би вона не була, чому вона вперто йшла за мною і наполягала, що хоче захистити мене? Хоча я і цінував такі почуття, але як і раніше не мав ясного уявлення про її мотиви.

Існувало й ще дещо більш важливе для мене, ніж ці мотиви. Навіщо їй потрібно охороняти мене — може бути її особистою справою. Важливіше питання про те, від ЧОГО на її думку мене вимагалося захищати? Вона повинна була б угадувати цілком певну загрозу, але не робила ні найменшого натяку, в чому та полягає.

Може, тоді це і був ворог? Справжній ворог? Противник Вінти?

Я спробував зібрати в купу все, що дізнався і здогадувався про неї.

Є дивна істота, що приймає іноді вид невеликого хмарки блакитного туману. Вона здатна знаходити до мене дорогу через Відображення. Вона має здатність захоплювати владу над людським тілом, повністю підпорядковуючи його минуле природне «Я». Вона багато років ошивається біля мене, не дозволяючи дізнатися про себе. Самим раннім її втіленням була, наскільки мені відомо, колишня подружка Люка, Гейл.

Чому Гейл? Якщо вона охороняла мене, то навіщо загравати з Люком? Чому б не стати однією з моїх близьких знайомих? Чому б не зробитися Джулією? Так ні ж. Вона вирішила бути Гейл. Чи не тому, що Люк був загрозою, і вона хотіла стежити за ним постійно і уважно? І вона насправді дозволила Люку спокійно зробити кілька замахів на мою життя. А потім Ясра. Чому вона просто не прибрала їх обох? Вона могла б оволодіти тілом Люка, вискочити перед летячою машиною, а потім виконати те ж саме з Ясрою. Вона не боялася померти в тілі носія. Я бачив, як вона двічі проробляла це.

Або вона звідкись знала, що всі їх замахи на моє життя проваляться. Чи не вона підказала інформацію щодо бомби в листі? Чи не вона якимось чином викликала передчуття, розбудивши мене в той ранок, коли були відкриті газові конфорки? І, напевно, робила ще щось? І все ж, здавалося б, було набагато простіше попрямувати до джерела і ліквідувати його як проблему. Я знав, що ніяких душевних терзань з приводу вбивства вона не відчувала. Вона наказала зарізати мого останнього супротивника в закутку Смерті.

Тоді що ж?

Два рішення приходили на розум відразу ж. Одне — що вона дійсно прив'язалася до Люка і просто вибирала засоби нейтралізувати його, не знищуючи. Але потім я подумав про неї в ролі Мартінеса, і ця гіпотеза розвалилася. Тієї ночі, в Санта-Фе вона дійсно стріляла. Гаразд. Тоді була інша ймовірність; Люк не був справжньою загрозою, і вона достатньо прив'язалася до нього, щоб дозволити жити, якщо вже він перестав відзначати 30-е квітня. У Нью-Мексико сталося щось, що змусило її змінити рішення. Що саме, я не мав поняття. Потім вона послідувала за мною в Нью-Йорк і була в певній послідовності Джорджем Хансеном і Мег Девлін. Люк до того часу вибув з гри після свого фокусу із зникненням на горі. Він більше не представляв загрози, і все ж вона лізла мало не зі шкіри геть, прагнучи зв'язатися зі мною. Чи не тому, що з'явився ще один фактор? Справжня загроза?

Я ламав і ламав голову, але не зміг обчислити, що ж це могло бути. Чи не повела мене ця лінія міркування по помилковому сліду?

Вона, звичайно, не була всевідаючою. Вона затягнула мене у Лісовий Будинок, прагнучи вичавити потрібні відомості, також, як і прибрати мене подалі від місця нападу. І дещо з того, що вона хотіла знати, було таким же цікавим, як і те, що вона знала.

Моя думка повернула назад. Яке вона задала мені перше питання?

Подумки повернувшись в будинок Білла Рота, я почув запитання кілька разів. В якості Джорджа Хансена вона задала його як ніби між іншим, і я збрехав; і в якості Мег Девлін в ліжку, вона, нарешті, домоглася, щоб я чесно відповів, як звуть мою матір.

Коли я, нарешті, повідомив їй, що мою матір звуть Дарою, вона заговорила менш стримано. І попередила щодо Люка. І тоді ж виявилося, що вона може погодитися розповісти ще багато чого, якби нашу розмову не перервало прибуття чоловіка справжньої Мег.

До чого ж тут ключ? Я довів, що походжу від Дворів Хаосу, на які вона жодного разу не посилалася. І все ж це якимось чином було важливо.

У мене виникло відчуття, що відповідь — ось вона, зовсім поруч, але я не можу дізнатися її, поки не сформулюю потрібне питання.

Вистачить. Тут я забуксував. Знання, що їй відомо про мою причетність до Двору, все одно нічого не говорило. Вона також явно знала про мій зв'язок з Амбером, і тут теж було все неясно.

Значить, поки залишимо це питання і повернемося до нього пізніше. Мені потрібно ще обмізкувати силу-силенну речей. Принаймні, у мене тепер набралося безліч питань до неї для наступної зустрічі, а я був упевнений. що ми ще зустрінемося.

Тут мені спало на думку ще дещо. Якщо вона взагалі хоч якось захищала мене, то це відбувалося часто і негласно. Вона надала мені безліч відомостей, які я вважав правдивими, але які я ніяк не міг перевірити. Від дзвінків і таємничості в Нью-Йорку до вбивства мого єдиного можливого джерела інформації в закутках Смерті. Вона насправді більше заважала, ніж допомагала. Можна було припустити, що вона з'явиться знову і обтяжить мене своєю підмогою в самий невідповідний момент.

Тому замість роботи над вступним словом для Рендома, я протягом наступної години або навіть двох, обдумував природу істоти, здатної вселятися в особистість і брати на себе управління нею. Це, як виявилося, можна було виконати лише обмеженим числом способів, і я швидко звузив діапазон, врахувавши все, відоме мені про її природу, за допомогою засвоєних від дядька прийомів. Коли мені здалося, що я все вирахував, я дещо відступив і поміркував над тим, які ж сили повинні тут діяти.

Від сил я перейшов до тонічних вібрацій їх проявів. Застосування голої енергії хоча і видовищне, але марнотратне і дуже втомливе для оператора, не кажучи вже про те, що з естетичної точки зору це варварство. Краще підготуватися заздалегідь.

Я збудував усне формулювання і відредагував його в форму заклинання. Сухе, ймовірно, ще більше скоротив би його, але в цих справах є точка зменшення віддачі, а свої я розрахував до такої міри, де вони будуть брати участь, якщо вірні мої головні здогадки. Потім я звірив його і зібрав. Заклинання вийшло досить довгим.

Надто довгим, щоб цілком відбарабанити його, якщо я хоча б наполовину буду поспішати так, як мені видається. Вивчивши заклинання, я побачив, що три чеки, ймовірно, втримаються, хоча краще, щоб було чотири.

Я викликав Логрус і витягнув язичок енергії з його мінливого візерунка. А потім повільно і чітко вимовив заклинання, задавши чотири обраних мною ключових слова. Коли заклинання було вимовлено повністю, ліс навколо став абсолютно нерухомий. Заклинання висіло переді мною, немов покалічений метелик, зітканий з звуку і кольору, спіймане в синтетичну павутину мого особистого бачення Логруса.

Я відігнав бачення і відчув, як розслабився мій язик. Тепер не тільки вона буде здатна влаштувати неприємний сюрприз.

Я зупинився, щоб випити води. Небо стало темніше, і повернулися дрібні звуки лісового життя. Я подумав, чи вже зв'язалися з нашими Фіона і Блейз, і як там справи в місті у Біла Рота. Потім я прислухався до хрускоту гілок. Раптово у мене виникло відчуття, що за мною стежать — не холодний дотик, яке буває, коли спостерігають через Карта, а просто відчуття втуплених в мене пари очей. Я здригнувся. Це все через постійне очікування нападу ворогів…

На всяк випадок я витягнув меч і поїхав далі. Ніч була рання, і попереду залишалося все ще більше миль, ніж позаду.

Весь вечір я залишався насторожі, але не побачив і не почув нічого несприятливого. Невже я помилився щодо Ясри, Шару Гаррула і навіть Люка? І за моєю спиною готується до нападу загін вбивць? Я час від часу зупиняв коня і прислухався. Але не чув нічого особливого, нічого такого, що можна було б прийняти за шум погоні. Потім я згадав про блакитний гудзик у кишені. Чи не був він маяком для цього невідомого чародія? Мені дуже не хотілося позбавлятися від цієї штуки, так як я передбачав для неї безліч можливих застосувань. Крім того, якщо вона вже налаштована на мене, що, ймовірно, правда, то я не бачив жодної вигоди в тому, щоб позбутися її зараз. Перш, ніж я стану позбавлятися від наслідків впливу блакитного каменю, я сховаю гудзик в якомусь надійному місці. А до того часу не було ніякого пуття робити з ним ще щось.

Небо продовжувало темніти, і на ньому невпевнено з'явилося кілька зірок. Ми з Димом ще більше сповільнили рух, але дорога залишалася гарною, а її бліда поверхня була достатньо добре видною, щоб не представляти ніякої небезпеки. Я почув праворуч ухання сови, а опісля майже одразу побачив, як темний силует птиці пронісся на невеликий висоті серед дерев. Це була б безсумнівно сприятлива для нічної верхової прогулянки ніч, якщо тільки не придумувати собі страхи і не уявляти, що ти переслідуваний ними. Я люблю запахи осені і лісу, і тому твердо вирішив спалити пізніше кілька листів в багатті під час зупинки заради того, щоб вдихнути цей гострий аромат, так несхожий на все, що я знаю.

Повітря було прозоре і чисте. Стукіт копит, наше дихання і вітер здавалися єдиними звуками по всій окрузі, поки ми не злякали трохи пізніше оленя, після чого довго ще не стихав тріск ламких гілок, Трохи пізніше ми проїхали через невеликий, але міцний дерев'яний міст, і нічого не затьмарювало дорогу. Звідси починався підйом, і ми повільно, через постійне петляння, забиралися все вище і вище. Тепер крізь переплетіння гілок стали видні численні зірки, і небо було на диво чисте. У міру того, як я піднімався, листяні дерева все більше відступали, а хвойні стали зустрічатися частіше. Сильніше тепер відчувався і нічний вітерець.

Зупинки я вирішив робити частіше, щоб дати відпочити Диму, а також самому вслухатися в навколишню тишу і перекусити взятими в дорогу припасами. Їхати вирішив щонайменше до сходу місяця, який вирахував ще минулої ночі, після мого від'їзду з Амбера. Якщо я зумію дотягнути до цього моменту, не влаштовуючи привалу, решта колії до Амбера завтра вранці буде сущою дрібницею.

Фракір один раз слабо запульсував у мене на зап'ясті. Але, чорт візьми, це траплялося часто навіть під час вуличного руху, коли я заважав кому-небудь проїхати. Можливо, повз нас прослизнула голодна лисиця, подивилася на мене і пошкодувала, що я не ведмідь. І все ж я залишався на місці довше, ніж зазвичай, готовий до нападу і з усіх сил намагаючись не показати цього.

Однак нічого не відбувалося, попередження не повторилося, і через деякий час я рушив далі. Я повернувся до думки натиснути на Люка, або, якщо вже на те пішло, на Ясру. Думку цю ще рано було називати планом, так як в ній відсутні майже всі частини. Чим більше я думав про це, тим божевільнішою вона мені здавалася. Хоча б тому, що потенційно вирішувала масу проблем. Потім непослідовно я подумав, чому не створити Карту Білла Рота, так як раптово відчув необхідність поговорити з хорошим адвокатом. Перш, ніж ця справа закінчиться, мені цілком може знадобитися людина для ведення захисту в мою користь. Але зараз занадто темно, щоб малювати… та й немає поки справжньої необхідності. Насправді ж я просто хотів поговорити з ним, ввести його в курс справи і дізнатися точку зору людини, безпосередньо до подій непричетної.

У наступну годину Фракір не подавав більше жодних знаків попередження. Потім дорога попрямувала злегка під ухил, і незабаром попалася укрита від вітру ділянка, де стояв густий запах сосен. Я продовжував міркувати про чаклунів і квіти, про Колесо-Привид і пов'язані з ним проблеми, про ім'я істоти, що займала не так давно тіло Вінти. Було також і багато інших думок, деякі з яких будили спогади далекого минулого…

Багато часу опісля, коли крізь гілки позад мене просочився промінчик місячного світла, я вирішив зупинитися на нічліг і пошукати для цього місце. При цьому я дозволив Диму трохи напитися з струмка, який зустрівся по дорозі. Приблизно чверть години потому я помітив праворуч те, що могло виявитися багатообіцяючим містечком, і тому з'їхав на узбіччя і попрямував в ту ж сторону.

Місце виявилося не таким хорошим, як мені здалося, і я поїхав далі в ліс, поки не знайшов пристойну галявину. Потім я спішився, розсідлав Дима і стриножив його, прив'язавши, обтер його попоною і дав трохи вівса. Потім дочиста вишкріб мечем невелику ділянку землі, викопав у центрі яму і розвів в ній багаття. Щоб розпалити сучки, довелося застосувати заклинання, так як лінь було возитися з добуванням вогню. Коли з'явилися іскри, я підкинув кілька жмень листя, згадавши свої недавні думки.

Розстеливши плащ, я сів на нього спиною до стовбура дерева середньої величини і з'їв бутерброд з сиром, запивши його водою і набираючись в той же час рішучості зняти чоботи. Меч лежав на землі поруч зі мною. Мускули почали розслаблятися, запах від багаття навівав ностальгічні думки. Наступний бутерброд я підігрів над вогнем.

Довгий час я сидів і ні про що не думав. Поступово, ледь помітними імпульсами, я відчув, як дійшло до рук і ніг м'яке вивільнення від втоми. Перед тим, як повністю віддатися відпочинку, я вирішив зібрати хмизу. Але по-справжньому я тепла не потребував. Було зовсім не холодно. Вогонь потрібен був мені лише для того, щоб не відчувати себе в самоті.

Однак я змусив себе піднятися на ноги і піти в ліс. А осільки я все одно встав, то провів довгу і детальну розвідку місцевості. Хоча, якщо чесно визнати, встати мене спонукало головним чином бажання відійти і полегшитися. Помітивши якесь мерехтіння світла далеко на північному сході, я зупинився, перервавши обстеження навколишнього лісу. Що це? Чийсь табір? Відображення місячного світла у воді? Факел? Вогник блимнув лише раз, і я не зміг виявити його знову, хоча щосили крутив головою, зробивши назад кілька кроків і потім пройшов навіть на деяку відстань в тому ж напрямку.

Нарешті мені перехотілося ганятися за якимись блукаючими вогниками і проводити ніч на ногах. Я обмежився перевіркою лінії огляду з боку свого табору. Моє невелике багаття навіть з цієї відстані було ледь видно. Я обійшов свій табір навколо, повернувся на місце і знову розтягнувся біля вогню. Багаття вже згасало, і я вирішив дозволити йому догоріти. Загорнувшись у плащ, я прислухався до тихого шепоту вітру.

Я заснув швидко. Чи довго я спав — не знаю. Ніяких снів не пам'ятаю.

Мене розбудило шалене пульсування Фракіра. Я трохи прочинив очі й обернувся, немов би у сні, причому моя права кисть впала поблизу від руків'я меча. Дихання я притримував в колишньому ритмі. Я почув і відчув, що піднімається вітер, і побачив, що він роздмухує не встиглі згоріти вуглинки до такої міри, що вогонь розгорівся знову. Однак, навколо нікого не було видно. Я напружив слух, вловлюючи найменші звуки, але почув тільки шурхіт вітру та потріскування від багаття.

Здавалося дурним тоном схоплюватися і займати оборону, коли я не знав, з якого боку наближається небезпека. До того ж, поступивши так, я міг виявитися мішенню. З іншого боку, я навмисно розстелив плащ так, щоб лягти, маючи за спиною велику сосну з низькими гілками. Для будь-кого було б досить важко наблизитися до мене з тилу, не кажучи вже про те, щоб проробити це безшумно. Тому ззаду напад, здається, мені не загрожував.

Я злегка повернув голову і подивився на Дима, який розпочав, здається, проявляти ознаки занепокоєння. Фракір продовжував пульсувати, поки я не наказав йому затихнути, так як це тепер тільки відволікало мене.

Дим пряв вухами і мотав головою, роздуваючи ніздрі. Поспостерігавши, я помітив, що увагу його направлено вправо від мене. Він почав відступати на інший бік галявини, потягнувши за собою довгу прив'язь.

Я згадав розташування дерев і кущів у тому напрямку і вирішив дати нападаючому можливість підкрастися ближче, перш ніж самому вступити в гру. Думка викликати Логрус і підготувати магічну атаку я відкинув. Це вимагало б трохи більше часу, ніж, по-моєму, у мене залишалося. До того ж, судячи з поведінки Дима і того, що я чув, наближалася, здається, тільки одна істота. Я вирішив, все ж, при першій можливості, застосувати деякі заклинання, як оборонні, так і атакуючі. Складність полягала в тому, що для того, щоб розробити дійсно пристойну серію заклинань, відпрацювати і відрепетирувати їх, щоб застосувати в будь-який момент, потрібно витратити кілька днів. До того ж вони мають звичай через кілька днів втрачати силу. Іноді вони можуть протриматися довше, іноді трохи менше, в залежності від тієї кількості енергії, яку в них вкладено і від магічного клімату в тому Відображенні, де дієш. Ці чималі витрати часу і енергії не виправдовуються, якщо ти не знаєш, у якій певний обмежений період часу знадобляться тобі твої заклинання. З іншого боку, хороший чаклун про всяк випадок повинен мати хоч одне заклинання на випадок нападу і одне для втечі. Але я взагалі-то трохи ледачий, не кажучи вже про те, що порядком безтурботний і до недавнього часу не відчував ніякої потреби в подібній системі. А в недавній час у мене не було можливості займатися цим.

Тому тепер будь-яке можливе застосування Логруса, якби я його викликав, призвело б до того, що я попросту витрачу чимало сил, керуючи ним.

Нехай нападник підкрадеться ще ближче, і він зіткнеться з холодною сталлю та зашморгом.

Тепер я явно чув, що істота наближається, до мене доносився тихий шерех соснової хвої. Ще кілька кроків, ворог… Давай. Це все, що мені потрібно. Увійди в межі досяжності.

Він зупинився. Я розчув рівне тихе дихання.

А потім долинув тихий шепіт:

— Тепер ти вже повинен дізнатися про мене, чародій, так як у нас у всіх є свої маленькі хитрощі. До того ж я знаю джерело твоїх.

— Хто ти? — Запитав я, стискаючи руків'я меча і переходячи в напівзігнуту стійку. Обличчям до темряви я описував вістрям меча півколо.

— Я — твій ворог, — була відповідь. — Появи якого ти ніяк не очікував.

9

Міць. Я пригадав той день, коли стояв на вершині скельної височини.

Фіона в лавандовому одязі і з срібним поясом стояла попереду і повище і трохи вправо від мене. Вона тримала в правій руці срібне дзеркальце й дивилася вниз крізь марево, туди, де височіло величезне дерево, навколо нас панувала повна тиша, і навіть слабкі звуки, які видавалися нами самими, доходили приглушено. Вершина дерева тонула в низько нависаючій стіні туману. Просочившись крізь цей згусток туману, світло чітко вималювало її на тлі завислого ззаду наступного скупчення туману, який піднімався, щоб нагорі возз'єднатися з першим. У землі поблизу від коренів дерева була протравлена яскрава, яка, здавалося, світилася сама по собі, лінія, що згиналася і пропадала в тумані. Далеко зліва від мене виднілася коротка дуга схожого за інтенсивністю світіння, що виходило і піднімалося в коливній білій стіні.

— Що це, Фіона? — Запитав я. — Навіщо ти привела мене в це місце?

— Ти чув про нього, — відповіла вона. — Я хотіла, щоб ти його побачив.

Я похитав головою.

— Я ніколи про нього не чув. І гадки не маю, на що дивлюся.

— Ходімо, — покликала вона і почала спускатися.

Вона рухалася швидко і граціозно, відмовившись спертися об мою руку, і ми спустилися зі скель і підійшли ближче до дерева. У всьому цьому було щось смутно знайоме, але я не міг вловити, в чому воно полягає.

— Ти чув її від свого батька, — сказала вона. — Він провів багато часу, розповідаючи тобі свою історію. І напевно не опустив цей епізод.

Я зупинився, так як, обережно, став потроху здогадуватися.

— Це дерево, — сказав я.

— Корвін увіткнув в землю свій посох, коли приступив до створення нового Лабіринту, — підтвердила вона мою здогадку. — Посох був свіжозрізаний. І пустив коріння.

Я, здається, відчув слабку вібрацію грунту.

Фіона повернулася спиною до дерева, підняла принесене нею дзеркальце і направила його під таким кутом, що змогла дивитися за своє праве плече.

— Так, — сказала вона через кілька хвилин. А потім протягнула дзеркальце мені. — Поглянь, — запропонувала вона, — точно так само, як я.

Я взяв дзеркальце, повторив її рухи, навів, як треба, і глянув.

Вид в дзеркальці не збігався з тим, що був недавно видний моєму неозброєному, але уважному погляду. Тепер я міг бачити крізь туман і зміг розрізнити більшу частину дивного Лабіринту, який яскраво звивався по землі, обрамляючи проходи всередину, до розташованого не точно в центрі закінчення, єдиного місця, яке як і раніше було приховане нерухомою вежею білого туману, в якому, здавалося, горіли крихітні вогники, схожі на зірки.

— Він не схожий на Лабіринт в Амбері, — зауважив я.

— Так, — підтвердила вона. — Він чимось схожий на Логрус?

— Взагалі-то ні. Логрус постійно змінюється. І ще, він ніби більш поламаний, тоді як цей складається здебільшого з кривих і вигинів.

Я ще раз придивився до нього, а потім повернув їй дзеркало.

— Цікаве заклинання на цьому дзеркальці, — зауважив я, так як розглянув також і його, поки тримав.

— І набагато більш складне, ніж ти думаєш, — відгукнулася вона. — Тому що там насправді не туман. Дивись.

Вона підійшла до початку Лабіринту, поблизу від величезного дерева, де зробила такий рух, немов збиралася поставити ногу на яскраву рису. Однак, перш, ніж це сталося, вгору вдарив невеликий електричний заряд і пішов у її підошву. Вона швидко відсмикнула ногу.

— Він відкидає мене, — сказала вона. — Я не можу ступити на нього. Спробуй ти.

Щось у її погляді мені не сподобалося, але я підійшов до місця, де стояла вона.

— Чому твоє дзеркальце не може показати самий центр цієї штуки? — раптом запитав я.

— Здається, опір наростає з поглибленням в нього. У центрі він найсильніший, — відповіла вона. — А от чому, не знаю.

Я завагався ще з мить.

— Крім тебе ще хто-небудь пробував?

— Я приводила сюди Блейза, — відповіла вона. — Його він теж відкинув.

— І він єдиний, хто ще бачив це?

— Ні. Я приводила і Рендома. Але він відхилив пропозицію спробувати. Сказав, що не прагне в даний момент експериментувати з цим.

— Це обачно. При ньому був тоді камінь?

— Ні, а що?

— Просто цікаво.

— Подивимося, як він поступить з тобою.

— Гаразд.

Я підняв праву ногу і повільно підніс її до межі. Приблизно в футі від неї я зупинився.

— Здається, щось утримує мене, — заявив я.

— Дивно. Ніякого електричного розряду не вдарило.

— Радості мало, — відгукнувся я і штовхнув ногу ще на пару дюймів вниз. Нарешті, я зітхнув: — Ні, Фі. Я не можу.

На її обличчі я прочитав розчарування.

— Я сподівалася, — сказала вона, коли я відступив, — що його може пройти хтось інший, крім Корвіна. Його син здавався найбільш підходящою кандидатурою.

— А чому тобі так важливо, щоб хтось пройшов його? Просто тому, що він існує?

— По-моєму, він — загроза, — заявила вона. — Його потрібно дослідити і підпорядкувати.

— Загроза? Чому?

— Амбер і Хаос — два полюси існування, в тому сенсі, в якому розуміємо ми, — розтлумачує вона, — що гніздяться в Лабіринті і Логрусі. Між ними століттями підтримувалася рівновага. А тепер, як я вважаю, цей незаконнонароджений Лабіринт твого батька підриває їх збалансованість.

— Яким чином?

— Між Амбером і Хаосом пробігають своєрідні хвилі обміну. При цьому, здається, виникає інтерференція.

— Це більше схоже на зайвий кубик льоду в склянці, — заперечив я. — Через деякий час все прийде в норму.

Вона похитала головою.

— Не приходить. З тих пір, як була створена ця штука, стало куди більше тіньових гроз. Вони роздирають тканину Відображення. Вони впливають на саму природу реальності.

— Не підходить, — відмів я. — У той же самий час відбулася ще одна, і куди більш важлива подія. Був пошкоджений Лабіринт в Амбере, і Оберон відремонтував його. Виникла через це хвиля Хаосу промчала по всіх Віддзеркаленнях. Вона впливала на все. Але Лабіринт витримав, і все заспокоїлося. Я більше схильний вважати всі ці грози схожими за своєю природі на шок наслідку ремонту…

— Це хороший аргумент, — погодилася вона. — Але що, якщо це не так?

— Не думаю.

— Мерль, тут зосереджена якась міць, величезна міць.

— Не сумніваюся.

— У нас у звичаї завжди було не втрачати з виду таких місць, намагатися зрозуміти їх, зробити міць керованою. Тому що в один прекрасний день вона може стати загрозою. Корвін, розповідаючи тобі про свої діяння, дав тобі хоч як-небудь зрозуміти про те, що саме являє собою ця штука, і як ми можемо впоратися з нею.

— Ні, — сказав я. — Нічого крім того, що він створив його в поспіху для заміни старого, який, по його розумінню, Оберон не зумів відремонтувати.

— Якби тільки ми зуміли знайти його!

— Все ще немає ніяких звісток?

— Дропп стверджує, що бачив його в ресторані «Дюни» на улюбленому вами обома Відображенні Земля. За його словами, він перебував у товаристві привабливої жінки, вони пили вино і слухали музичну групу. Потім він помахав рукою і попрямував через натовп до них, подумавши, що Корвін впізнав його. Однак, коли він дістався до столика, вони зникли.

— Це все?

— Це все.

— Не густо.

— Знаю. Але якщо він єдиний, хто може пройти цю прокляту штуку, і якщо вона все-таки є загрозою, то ми одного разу можемо опинитися у великій біді.

— По-моєму, ти панікуєш, тітонько.

— Хочеться вірити, що ти правий, Мерлін. Пішли, я відведу тебе додому.

Я ще раз вивчив поглядом це місце, вбираючи в себе не тільки подробиці, але і відчуття, так як хотів намалювати для нього Карту. І я нікому не сказав, що коли опускав ногу, то ніякого опору не виникло, тому що коль ступиш на Лабіринт або Логрус, повернення вже немає. Або ти пройдеш його до кінця, або будеш знищений ім. А я, як би ні любив таємниці, не мав у своєму розпорядженні достатній час, так як канікули підходили до кінця, і мені було потрібно повернутися до занять.

Міць.

Ми були разом у лісі Чорної Зони, району у Відображенні, з яким Хаос підтримував торгівельні зв'язки. Ми полювали на ЖАНДА, рогатого, невисокого, чорного, зухвалого і м'ясоїдного звіра. Я не особливо люблю полювати, тому що не в захваті від вбивства без особливої необхідності. Однак придумав це полювання Юрт, а оскільки це, можливо, було моїм останнім шансом домогтися до свого від'їзду хоч якогось примирення з братом, я вирішив прийняти його пропозицію. Ні він, ні я не відрізнялися особливою влучністю в стрільбі з лука, а жанд дуже моторний. Тому при самій мінімальної удачі ніхто не помре, а ми отримаємо можливість поговорити і, напевно, домогтися до кінця полювання кращих відносин.

На якомусь етапі, коли ми втратили слід і відпочивали, у нас відбулася довга розмова про стрільбу з лука, придворну політику, Відображення та погоду. В останні дні він тримався зі мною набагато ввічливіше, і я прийняв це за добрий знак. Він відростив волосся так, що воно закрило відсутнє ліве вухо. Вуха важко регенерувати. Ми не згадували про нашу дуель, про спір, що привів до неї. Так як мені незабаром належало піти з його життя, я вважав, що, напевно, він бажав би забути про цю частину свого життя і залишитися в хоч трохи дружніх стосунках зі мною, так, щоб ми розійшлися в різні боки з добрими спогадами. Так чи інакше, я виявився наполовину правий.

Пізніше, коли ми зупинилися закусити холодними мисливськими стравами, він запитав мене:

— Так на що схоже це відчуття?

— Яке? — Не зрозумів я.

— Міці, — відповів він. — Міці Логруса, здатності ходити по Відображеннях, працювати з магією більш високого порядку?

Я взагалі-то не хотів вдаватися в подробиці, оскільки знав, що він хотів тричі при оказіях подолати Логрус, і кожен раз в останній момент відступав, подивившись на нього. Напевно, його також турбували не прибрані нікуди Сухе скелети невдах. По-моєму, Юрт знав лише трішки, або зовсім небагато здогадувався про те, що мені відомо про останні два випадки, коли він передумав. Тому я вирішив применшити свої досягнення.

— О, насправді не відчуваєш нічого особливого, — протягнув я, — до тих пір, поки дійсно не застосуєш її. А тоді це важко описати.

— Я подумую сам незабаром зайнятися цим, — сказав він. — Було б непогано подивитися деякі Відображення, а може навіть знайти де-небудь королівство для себе самого. Ти не можеш мені дати яку-небудь пораду?

Я кивнув.

— Не озирайся, — порадив я. — Не барися. Вперед і тільки вперед.

— Схоже на наказ, як я армії, — засміявся він.

— Вважаю, схожість є.

Він знову засміявся і запропонував:

— Пішли, вполюємо собі жанда.

У той полудень ми втратили слід в зарослях серед опалого листя і сучків. Ми чули, як жанд ломився крізь чагарники, але важко було відразу визначити, в який бік він йшов. Я стояв спиною до Юрта і дивився на узлісся, намагаючись знайти якийсь слід, коли Факір туго стягнув моє зап'ястя, а потім розмотався і впав на землю.

Я нахилився, щоб підняти його, гадаючи, що ж сталося, коли почув зверху дзвін. Швидко піднявши погляд, я побачив, що зі стовбура дерева прямо переді мною стирчить стріла. Вона встромилася на такій висоті від землі, що якби я залишився стояти, вона увійшла б мені в спину.

Я швидко обернувся до Юрта, навіть не випрямляючись зі свого зігнутого положення. Той вставляв у лук нову стрілу.

— Не озирайся, — повторив він. — Не баріться. Вперед і тільки вперед, — і засміявся.

Я кинувся йому в ноги, коли він підняв зброю. Лучник досвідченіший, ймовірно, убив би мене, проте, побачивши, що я метнувся до нього, він вдарився в паніку і випустив стрілу завчасно, так що вона потрапила мені в бік шкіряного жилета і не зачепила тіла.

Я підсік його вище колін, і він упустив лук, падаючи на спину. Він вихопив мисливський ніж, відкотився вбік і змахнув зброєю, цілячи мені в горло. Я схопив його за зап'ястя лівою рукою і був кинутий на спину силою інерції. Відвівши від себе ножа, я одночасно вдарив його правим кулаком в лице. Він штовхнув мене коліном у пах, блокувавши удар.

Вістря ножа опустилося на відстані якихось дюймів від мого горла, і цей удар ще більше зруйнував мій опір. Все ще страждаючи від болю, я зумів вивернути його руку, порізавши по ходу справи його кисть. Потім штовхнув його правою, потягнув на себе лівою і відкинувв вліво по напряму повороту. Його рука вийшла з мого ослаблого захоплення, і він відкотився в сторону, а я спробував встати — і тут я почув його пронизливий зойк.

Піднявшись на коліна, я побачив, що він лежить на правому боці, і ніж лежить в декількох футах за ним, застрягши в переплетенні зламаних сучків. Він притиснув до лиця обидві руки і без слів, по звірячому, мукав від болю.

Я підійшов до нього подивитися, що трапилося, тримаючи напоготові Факіра, якщо він раптом задумав небудь фокус.

Але він не прикидався. Діставшись до нього, я побачив, що гострий кінець лежачого сука пронизав йому праве око. По щоці і правій стороні носа стікала кров.

— Перестань сіпатися! — Звелів я йому. — Ти ще більше погіршуєш справу. Дай я його вийму.

— Не торкайся мене! — Закричав він.

Потім, зціпивши зуби і корчивши жахливі гримаси, він схопився за сук правою рукою і відкинув голову назад. Я мимоволі відвернувся. Кілька митей опісля він заскавчав і впав без свідомості. Я віддер лівий рукав сорочки, відірвав від нього смугу, згорнув її в тампон і приклав до його осиротілої очниці. Іншою смугою я перев'язав, щоб він тримався на місці. Фракір, як зазвичай, сам знайшов дорогу назад до мене на зап'ястя.

Потім я витягнувв Карту, здатну перемістити нас додому, і піднявши Юрта на руки, вирушив у путь. Матусі це напевно не сподобається.

Міць.

Була субота. ми з Люком весь ранок літати на дельтаплані. Потім зустрілися за ленчем з Джулією і Гейл, а потім вийшли в море на «Зоряному Спалаху «і каталися весь полудень. Пізніше ми зайшли в гриль-бар на березі, де я замовив пива, поки ми чекали біфштексів, тому що Люк з гуркотом звалив мою ліву руку на стіл, після недовгої боротьби для з'ясування, хто заплатить за випивку.

Хтось за сусіднім столиком вимовив:

— Якби в мене був мільйон доларів, не оподатковуваних податком, я б… — Джулія розсміялася, почувши це.

— Чого смішного? — Запитав я її.

— Список його бажань, — пояснила вона. — Я б хотіла шафу, повну модних суконь і деякі елегантні коштовності для них. А шафу помістити в дійсно симпатичний будинок, а будинок — туди, де я була б важливою персоною…

— Я помічаю поступове зміщення від грошей до влади, — посміхнувся Люк.

— При чому тут влада?

— Влада, сила, нарешті міць — все це суть одне і те ж, та й позначаються вони в англійській мові одним словом.

— Може, й так, — відповіла Джулія. — Але, що спільного, насправді, між потужністю і грошима?

— Гроші купують різні речі, — посміхнувся Люк. — А міць змушує різні речі підкорятися. Якщо у тебе коли-небудь з'явиться можливість вибору, то вибирай міць.

Звичайна слабка посмішка Гейл розтанула, і обличчя її прийняло дуже серйозний вираз.

— Я не вважаю, що міць повинна бути метою сама по собі, — сказала вона. — Її набувають тільки для певного застосування.

Джулія розсміялася.

— А що поганого в захопленні міццю? — Запитала вона. — Мені це здається дуже кумедним.

— Тільки поки не зіткнешся з ще більшою міццю, — зронив Люк.

— Тоді, виходить, треба мислити об'єктивно, — відрубала Джулія.

— Це неправильно, — заперечила Гейл. — У кожного є обов'язки, відповідальність, і вони стоять на першому місці.

Люк тут же перевів погляд на неї і кивнув.

— Мораль можна не згадувати, — заявила Джулія.

— Ні, не можна, — відгукнувся Люк.

— Не згодна, — заперечила вона.

Люк знизав плечима.

— Вона права, — втрутилася несподівано Гейл. — На мій погляд, обов'язок і мораль — не одне і те ж.

— Ну, якщо у тебе є якийсь обов'язок, — сказав Люк, — щось таке, що ти обов'язково повинна зробити — скажімо, справа честі — то це стає твоєю мораллю.

Джулія подивилася на Люка, потім на Гейл.

— Це означає, що ми тільки що на чомусь зійшлися в поглядах? — запитала вона.

— Ні, — відповів Люк, — по-моєму, не зійшлися.

Гейл сьорбнув пива.

— Ти говориш про особистий кодекс честі, який не обов'язково повинен мати щось спільне з загальноприйнятою мораллю.

— Правильно, — погодився Люк.

— Тоді це насправді не мораль. Ти говориш тільки про обов'язок.

— Щодо обов'язку ти права, — відповів Люк. — Але все одно це мораль.

— Мораль — це цінність цивілізації, — сказала вона.

— Ніякої такої цивілізації не існує, — відрубав Люк. — Це слово означає лише мистецтво жити в містах.

— Гаразд, припустимо, тоді культури, — поправила вона.

— Культурні цінності відносні, — посміхнувся Люк, — і мої стверджують, що правий я.

— Звідки ж ведуть походження твої? — Запитала Гейл, вивчаючи його обличчя.

— Давай підтримувати дискусію в чисто філософському руслі а? — попросив він.

— Тоді, можливо, нам взагалі краще відкинути це поняття? — сказала Гейл, — і говорити тільки про обов'язок?

— А що сталося з міццю? — Запитала Джулія.

— Вона десь тут, — вступив у розмову і я.

Гейл раптом здалася абсолютно збитою з пантелику, як ніби наша дискусія не повторювалася тисячу разів, як ніби вона дійсно викликала якийсь новий поворот думки.

— Якщо вони — дві великі різниці, — повільно промовила вона, — то яка важливіша?

— Немає між ними різниці, — сказав Люк. — Вони одне і те ж.

— Не думаю, — заперечила йому Джулія. — Але відповідальність і обов'язки бувають зазвичай чіткими і ясними, а, схоже, що етику можна вибрати собі до смаку, так що якщо вже я зобов'язана щось таке мати, то я б воліла мораль.

— А мені подобається чіткість і ясність, — сказала Гейл.

Люк влив у себе залишки пива, тихенько кивнув.

— Лайно! — Кинув він. — Заняття з філософії тільки по вівторках. А сьогодні уїк-енд. Хто оплатить наступне коло, Мерль?

Я поставив лівий лікоть на стіл і розтиснув долоню.

У найкритичніший момент, коли ми з усе наростаючим напругою давили один на одного, він процідив крізь зціплені зуби:

— Я ж був правий, чи не так?

— Правий, — запевнив я його якраз перед тим, як притиснув його руку до стільниці.

Міць.

Я дістав пошту з невеликого ящика в парадному і відніс її наверх до себе в квартиру. Там виявилися два рахунки, кілька рекламних проспектів і щось товсте, відправлене першим класом без зворотної адреси.

Я зачинив за собою двері, поклав у кишеню ключ і кинув дипломат на найближчий стілець. І попрямував було до дивана, коли задзвонив телефон на кухні.

Кинувши пошту на журнальний столик, я повернувся і пішов на кухню. Вибух, що пролунав позаду мене міг і бути, а міг і не бути достатньо сильним, щоб перекинути мене. Цього я не знаю, тому що мимоволі пірнув вперед, як тільки він прогримів. І вдарився головою об ніжку кухонного столу. Це дещо оглушило мене, але в усьому іншому я залишився неушкодженим. Всі пошкодження припали на першу кімнату. До того часу, як я піднявся на ноги, телефон перестав дзвеніти.

Я давно знав про те, що є безліч більш легких способів позбутися поштової макулатури, але опісля ще довгий час гадав, хто ж це висів на телефоні.

Іноді я також згадую початок всіх бід, ту вантажівку, яка летить на мене. Я лише мигцем зауважив обличчя шофера, перш ніж кинутися геть — інертне, позбавлене будь-якого виразу, наче він був мертвим, загіпнотизованим, одурманеним або одержимим чимось.

А потім була ніч нальотчиків. Вони напали на мене без єдиного слова. Коли все скінчилося, і я попрямував своєю дорогою, то озирнувся всього один раз. Мені здалося, що я побачив темний силует, що сховався в під'їзді раніше, ніж я встиг його розглянути — досить своєчасна обережність у світлі того, що тільки що відбулося. Але, звичайно, це міг бути і хто-небудь сам переляканий нападом. Я розривався на частини в здогадах. Той тип знаходився надто далеко, щоб зуміти толком описати мене. Якщо я повернуся, і він виявиться невинним роззявою, то тоді буде свідок, здатний описати мене. Правда, я не сумнівався, що цей типовий випадок самооборони наочний, і справу тут же закриють, ледь її заведуть, але клопоту буде маса. Тому я махнув рукою і пішов далі. Просто ще одне цікаве 30 квітня.

Потім був «день гвинтівки». Коли я квапливо крокував по вулиці, пролунало два постріли. Обидві кулі пройшли мимо перш, ніж я збагнув, що відбувається, зауваживши лише відлетілі від стіни будівлі ліворуч від мене уламки цегли. Ніякого натяку на третій постріл не послідувало, але з будівлі по іншу сторону вулиці долинув глухий стукіт і тріск. Вікно третього поверху було відчинене.

Я поспішив туди. Це виявився старий багатоквартирний будинок, і парадні двері виявилися замкненими, але я не став зупинятися через таку дурницю. Відшукавши сходи, я злетів по них. Коли я дістався до дверей, то вирішив перевірити випробуваним способом чи не замкнені вони, і факір спрацював. Вони виявилися незамкненими.

Я притулився до стіни і відчинив її різким поштовхом, відкриваючи приміщення абсолютно порожнє, без будь-яких ознак присутності меблів. Абсолютно нежитлове. Чи не помилився я? Але потім я побачив, що виходяче на вулицю вікно відчинене і розгледів те, що лежало на підлозі. Я увійшов і причинив за собою двері.

У кутку лежала зламана рушниця. По відмітинах на ложі я здогадався, що, перш, ніж відкинути її в бік, нею з розмаху вдарили об найближчу батарею. А потім я помітив на підлозі і ще дещо, вологе і червоне. Не багато. Усього кілька крапель.

Я швидко обшукав приміщення. Воно виявилося невелике. Одне вікно в єдиній спальні теж можна було відчинити, і я підійшов до нього. За вікном розташовувалася пожежна драбина, і я вирішив, що, можливо, вона послужить непоганою дорогою і для мене теж. На чорному металі ступенів мені попалося ще кілька крапель крові, але це було все. Внизу нікого не виявилося.

Міць. Вбивати. Оберігати. Люк, Ясра, Гейл. Хто відповідальний за це?

Чим більше я думав про це, тим більше вірив у невипадковість телефонного дзвінка в той ранок відкритих газових конфорок. Чи не він розбудив мене і змусив усвідомити небезпеку? Кожен раз, коли я думав про ці справи, здавалося, відбувалося легке зміщення акцентів. Все почало уявлятися в новому світлі. За словами Люка і псевдо-Вінти я не піддавався великій небезпеці в більш пізніх епізодах, але мені здавалося, що будь-який з цих замахів міг би угробити мене. Кого мені винити? Злочинця? Або рятівника, який ледь встигав рятувати? І хто є хто? Я пам'ятаю, як сильно ускладнила картину та клята автокатастрофа, розіграна по сюжету «Минулого літа в Марієнбаді» — хоча ця історія здавалася вельми простою в порівнянні з усім, що насунулася на мене надалі. Принаймні він здебільшого знав, чого хотів. Чи не успадкував я сімейне прокляття, пов'язане з ускладненням сюжету?

Міць.

Я згадав останній урок дядька Сухе. Після мого проходження Логрусу він присвятив деякий час тому, що навчав мене деяким речам, яким я не встиг навчитися до цього. Прийшов час, коли я подумав, що знаю все. Мене посвятили в Мистецтво і відпустили. Я, здавалося, пройшов всі основи, і все інше було всього лише деталізацією. Я почав готуватися до подорожі на Відображення Земля. Потім якось уранці Сухе прислав за мною. Я подумав, що він просто хотів попрощатися і дати кілька дружніх порад.

Волосся у нього сиве, він дещо сутулуватий, і бувають дні, коли він бере з собою палицю. Це був якраз такий день. І він надів жовтий каптан, який я завжди вважав одягом швидше робочим, ніж світським.

— Ти готовий до короткої подорожі? — Запитав він мене.

— На справді вона буде довгою, — уточнив я. — Але я майже готовий.

— Ні, — сказав він. — Я мав на увазі не від'їзд.

— О, ти хочеш запропонувати мені прогулятися прямо зараз?

— Ходімо, — сказав він.

І я пішов за ним, і Відображення розступилися перед нами. Ми пересувалися по зростаючій оголеності простору, поки не опинилися, нарешті, в місцях, що не мають взагалі ніяких ознак життя. Навколо всюди розстилалося безплідне скелясте плоскогір'я, абсолютно відкрите в світлі тьмяного і стародавнього сонця. Це місце смерті було холодним і сухим, і коли ми зупинилися, я озирнувся по сторонах і здригнувся.

Я чекав, гадаючи про те, що він задумав. Але перш, ніж він заговорив, пройшло чимало часу. Якусь мить він, здається, не помічав моєї присутності, просто дивився на все око на похмурий ландшафт.

Нарешті, він поволі промовив:

— Я навчив тебе переміщатися по Відображеннях, творити заклинання і приміняти їх.

Я нічого не відповів. Його заява, здавалося, не вимагало цього.

— Тому ти дещо знаєш про шляхи міці, — продовжував він. — Ти черпаєш її з Знака Хаосу, Логруса, і використовуєш її різними способами.

Він, нарешті, глянув на мене, і я кивнув.

— Як я розумію, ті, хто несе в собі Лабіринт, Знак Порядку, можуть робити схожі речі і подібним чином, — продовжував він. — Напевно я не знаю, бо не залучений до Лабіринту. Сумніваюся, що дух здатний витримати напругу знання шляху обох. Але тобі слід знати, що є ще один шлях міці, прямо протилежний нашому.

— Я розумію, — відповів я, так як він, здається, очікував відповіді.

— Але для тебе доступний один засіб, — сказав він. — Недоступний для жителів Амбера. Дивись!

Його останні слова зовсім не означали, що мені слід просто витріщатися навколо, так як він притулив свій посох до валуна і підняв руки перед собою. Це означало, що мені доручається викликати Логрус, щоб бачити, що він робить на цьому рівні. Тому я викликав своє бачення і дивився на Сухе через нього.

Тепер картина, що красувалася перед нами, здавалася продовженням моєї, але була витягнута і вивернута. Я бачив і відчував, як він з'єднав з Логрусом свої руки і простягнув пару нерівних маніпуляторів на велику відстань і торкнувся чогось, що лежить внизу по схилу.

— Тепер увійди в Логрус сам, — велів він, — залишаючись пасивним. Будь зі мною, що б я не збирався робити. Але ні в якому разі не намагайся втручатися.

— Я розумію, — сказав я.

Я запустив руки в свій Логрус, рухаючи ними, поки не намацав гармонію, поки вони не стали частиною Логрусу.

— Добре, — схвалив він, коли я налагодив маніпулятори. — Тепер тобі знадобиться лише спостерігати на всіх рівнях.

Щось вібрувало і наближалося по керованим ним маніпуляторам, прямо до валуна. До того, що сталося після, я підготовлений не був.

Образ Логруса переді мною почорнів, став звиватися плямкою чорнильного сум'яття. Мене охопило жахливе відчуття руйнівної міці, величезної деструктивної сили, що загрожувала розчавити мене, винести мене до блаженного ніщо остаточного розладу. Якась частина мене, здається, бажала цього, в той час, як інша частина кричала без слів, благаючи припинити. Однак Сухе зберіг контроль над цим явищем, і я побачив, як він це робить, точно так само, як побачив, як він взагалі домігся його виникнення.

Валун злився з плямою в одне ціле, з'єднався з ним і пропав. Не було ніякого вибуху, тільки відчуття холодного вітру і звуків какофонії. Потім дядько повільно розвів руки в сторони, і лінії звивної чорноти пішли за ними, розтікаючись в обох напрямках з тієї ділянки Хаосу, що була валуном, прокладаючи довгу темну траншею, в якій я узрів парадокс.

Потім він постояв, не рухаючись, зупиняючи картину на цій точці. Через деякий час він заговорив:

— Я міг би просто вивільнити її, — заявив він, — надавши їй можливість піти куди завгодно. Або задати напрямок, а потім вивільнити.

Так як він не продовжував, я запитав:

— І що тоді станеться? Руйнування матерії буде продовжуватися, поки не спустошить це Відображення?

— Ні, — відповів він. — Існують фактори обмеження. У міру того, як вона стане поширюватися, опір Порядку проти Хаосу буде рости. І досягне точки стримування.

— А якщо ти залишишся там, де стоїш, і будеш продовжувати викликати все більше і більше?

— Виникнуть великі руйнування.

— А якщо ми об'єднаємо зусилля?

— Ще більш обширні руйнування. Але я замислив не такий урок. Тепер я буду залишатися пасивним, поки ти керуєш нею…

І я визвав свій Знак Логруса і провів лінію руйнування по величезному колу, поки не замкнув на саму себе, оточивши нас немов темним ровом.

— А тепер відійшли його, — звелів він, і я відіслав.

І тим не менше, вітри та звуки продовжували бушувати, і я нічого не міг розгледіти за темною стіною, яка, здається, повільно наступала на нас з усіх сторін.

— Фактор обмеження ще явно не досягнутий, — зауважив я.

— Ти правий, — реготнув він. — Хоча ти і зупинився, але все одно перейшов певну критичну межу, і тому тепер процес безконтрольний.

— О, — промовив я, — скільки ж це буде продовжуватися, поки не спрацює та згадана тобою система природного обмеження?

— Це станеться вже після того, як вона повністю анігілює ділянку, де стоїмо ми, — відповів він.

— Вона розходиться у всіх напрямках так само, як і направляється в нашу сторону?

— Так.

— Цікаво. Але ЯКА ж критична маса?

— Мені доведеться показати тобі. Але спочатку нам краще підшукати нове місце. Це зникає. Візьми мене за руку.

Я стиснув його долоню, і він провів мене в інше Відображення. І на цей раз я викликав Логрус і здійснив таку ж операцію, тільки ми тепер стояли зовні кола, в той час, як він обмежувався спостереженням. На цей раз я не дав би процесові стати безконтрольним.

Коли все було закінчено і я стояв, тремтячи, дивлячись на створений мною невеликий кратер, він поклав мені руку на плече і сказав:

— Як тобі відомо в теорії, це і є кінцева міць, що стоїть за усіма твоїми заклинаннями. Сам Хаос. Але працювати з ним безпосередньо небезпечно. Однак, як бачиш, можливо. Тепер, дізнавшись це, ти навчений повністю.

Така кінцівка була дуже вражаюча. До того ж вона жахала. І для переважного числа ситуацій, які я міг уявити, це скоріше можна було порівняти із застосуванням ядерної зброї для стрільби по горобцях. Так ось відразу я не міг уявити жодних обставин, за яких мені захотілося б вдатися до такої техніки, до тих пір, поки Віктор Мелман дійсно не розлютив мене.

Міць продовжує цікавити мене у всіх своїх проявах, масштабах і стилях. Вона була частиною мого життя настільки довгий термін, що я вважаю, що добре знайомий з нею, але сумніваюся, що коли-небудь повністю її зрозумію.

10

— Саме час, — сказав я тому, хто крився у темряві.

Після цього звук видала не людина. Це було тихе гарчання. Я гадав, на що схожий цей звір, але був упевнений, що напад не змусить себе чекати. Однак, нападу не було. Замість цього рик вщух, і те, що таїлося в темряві, заговорило знову:

— Відчуй страх, — долинув шепіт.

— Відчуй сам, — порадив я йому, — поки ще можеш.

Судячи по звуках, подих його був тяжким. За моєю спиною танцювали язики полум'я. Дим ретирувався якнайдалі з поля зору на протилежну сторону табору, наскільки йому дозволяла довжина мотузки.

— Я міг би вбити тебе, поки ти спав, — повільно промовив він.

— Ну й дурень, що не зробив цього, — відгукнувся я. — Це тобі дорого обійдеться.

— Я хочу подивитися на тебе, Мерлін, — заявив він. — Я хочу побачити тебе спантеличеним. Я хочу побачити твій страх. Я хочу побачити твої муки перш, ніж побачу твою кров.

— Тоді, як я розумію, це справа більше особиста, ніж професійна?

Донісся дивний звук, і лише через кілька секунд я зрозумів, що це нелюдське горло намагається видати смішок.

— Давай домовимося, що це так, маг, — відповів потім він. — Виклич свій Знак, і твоя зосередженість захитається. Я впізнаю його і розшматую тебе перш, ніж ти зможеш застосувати його.

— Дуже люб'язно з твого боку, що ти попередив мене.

— Я просто хотів виключити цей варіант з твоїх пошуків. Змія, що обвиває твою ліву руку, на цей раз тобі теж не допоможе.

— У тебе хороший зір.

— У таких справах — так.

— Тепер ти, напевно, бажаєш обговорити зі мною філософію помсти?

— Я чекаю, коли ти зірвешся і зробиш якусь дурницю, доставивши невимовну радість моєму марнославству. Я обмежив твої дії до чисто фізичних можливостей, і тому ти приречений.

— Тоді чекай далі, — глузливо дозволив я.

В кущах почувся шум руху, коли щось підкралося ближче. Однак, я як і раніше не бачив його. Тоді я ступив вліво, щоб дати світлу від багаття дістатися до цього затемненого ділянки. І в кущах щось блиснуло невисоко над землею. Світло багаття відбилося від єдиного палаючого ока.

Я трохи опустив клинок, направивши його на око. Якого біса! Всі відомі мені тварюки намагаються захистити очі.

— Банзай! — Закричав я, стрімко кинувшись в атаку. Розмова, здається, застиг на мертвій точці, і мені не терпілося перейти до інших справах.

Він миттєво піднявся і з величезною енергією кинувся на мене, ухилившись від випаду мечем. Це виявився великий чорний карновухий вовк, він вислизнув від жахливого рубаючого удару, якого я спробував завдати, і кинувся прямо мені на горло.

Ліве передлокіття моєї руки автоматично злетіло на перехоплення, і я сунув його в розкриту пащу. В той же час я розмахнувся і вдарив руків'ям меча йому по голові збоку. Після цього сила захоплення зубів ослабла, навіть коли мене кинуло на спину, але щелепи не розтулилися, прокусити куртку і шкіру на руці. Я ж постарався розвернутися і протягнути його, перш ніж упасти на землю, підім'яти його, заздалегідь знаючи, що так не вийде.

Я впав на лівий бік, спробував перекотитися і завдати додаткового удару кінцем руків'я по черепу звіра. Тут мені, для різноманітності, посміхнулося щастя, так як я зрозумів, що ми впали неподалік від багаття і я все ще розвернутий в зручному напрямку. Я кинув зброю і намацав правою рукою його горло. Горло захищали міцні м'язи, і не існувало ніякої можливості надавити на його сонну артерію. Але я прагнув не до цього.

Моя рука піднялася вище, обвила шию і зімкнулася під нижньою щелепою, де я і натиснув щосили. Я засукав ногами, поки не знайшов точку опори, а потім відштовхнувся як ногами, так і руками. Просування було незначним, проте його виявилося достатньо, щоб штовхнути його голову в багаття.

Якусь мить нічого не відбувалося, тільки цівка крові прокладала дорогу на моєму зап'ясті в його рот, а звідти знову назовні. Щелепи його тримали як і раніше міцно і боляче.

Кілька секунд потому моя рука звільнилася, коли шерсть на його спині і загривку охопило полум'я, і він спробував відповзти від вогню. Мене штовхнуло в сторону, коли він піднявся і вирвався, видавши пронизливе виття. Я перекотився на коліна і підняв руки, але він більше не нападав, а кинувся повз мене в ліс, в напрямку протилежному тому, звідки з'явився.

Я схопив меч і кинувся за ним. Ніколи було натягувати чоботи, але я видозмінив свої підошви, зробивши їх більш задубілими для захисту від гілок та нерівностей землі в лісі. Мій супротивник все ще залишався в полі зору, так як шерсть на його голові продовжувала тліти, хоча я міг переслідувати його по одному лише виттю, яке не припинялося ні на хвилину. І, дивна річ, тон і характер виття змінився, став все більш і більш схожими на людські крики, і все менш і менш на скиглення вовка. І, не менш дивна річ, звір втікав тепер з трохи меншою швидкістю і легкістю, ніж я очікував від істоти його породи. Я чув, як він ломився крізь чагарник і налітав на дерева. В один з таких моментів він навіть видав звук, що нагадував віддалено людську лайку. Тому я вирішив триматися ближче до нього, і навіть майже наздогнав його.

Потім я раптом зрозумів, куди він прямує. Я знову побачив невизначене мною раніше бліде світло, що стало тепер яскравіше, так як його джерело збільшилося, тому що ми рухалися в його напрямку. Приблизно прямокутної форми, предмет був за моїми підрахунками восьми-дев'яти футів у висоту і, напевно, футів п'яти в ширину. Я забув про переслідуваних вовка і попрямував до джерела світла. Вовк явно теж прагнув до нього, і я хотів поспіти першим.

Я побіг. Вовк мчав попереду і ліворуч від мене. Шерсть його вже перестала жевріти, хоча він все ще гарчав і повискував на бігу. Світло перед нами стало ще яскравіше, і я зумів заглянути в нього і в перший раз розрізнити щось. Я побачив, спочатку як в тумані, але з кожним кроком все виразніше, схил пагорба, стоячу перед ним невисоку кам'яну будівлю, до якого вела вимощена плитами доріжка та кам'яні сходи. Ця картина була поміщена усередині прямокутника. Там явно стояв хмарний полудень, і ця штука знаходилася тепер приблизно метрах в дванадцяти від мене, посередині галявини.

Побачивши, як звір вирвався на галявину, я зрозумів, що не зможу вчасно поспіти до цієї штуки і схопити предмет, який, як я знав, знаходився поблизу… Все ж мені подумалося, що у мене є шанс наздогнати цю тварюку і перешкодити їй втекти.

Але як тільки вовк вискочив на галявину, він додав швидкості. Я побачив картину, до якої він біг, куди чіткіше, ніж все навколишнє. Я кинувся різко в сторону, прагнучи відвернути його, але ця хитрість не спрацювала. Мій останній ривок виявився явно недостатнім. Потім я розгледів те, що шукав, на землі, поруч з порогом. Занадто пізно. Прямо у мене на очах звір опустив голову і схопив зубами плоский прямокутник, навіть не зменшуючи бігу.

Я зупинився і відвернувся, пірнувши геть, втративши в стрибку меч, покотившись.

Слідом за цим я відчув силу безшумного вибуху, що послідував за вибухом там, і кілька ударних хвиль. Я лежав, і нехороші думки приходили мені на розум, поки це неподобство не припинилося. Потім я піднявся і підібрав свою зброю.

Світло навколо знову став нормальним. Світло зірок. Вітер в соснах. Мені зовсім не було потрібно обертатися, але я обернувся, щоб переконатися, що штука, до якої я прагнув всього кілька секунд тому, тепер пропала, не залишивши ніяких ознак того, що взагалі колись існувала — яскраві двері в інший світ.

Я побрів назад до свого місця привалу і провів деякий час, розмовляючи з Димом, заспокоюючи його. Потім я надів чоботи і плащ, закидав землею згасаюче вугілля і повів коня назад до дороги.

Там я забрався в сідло, і ми поїхали у напрямку до Амбера, провівши в дорозі більше години, перш ніж я зупинив вибір на новому місці для табору під білим, як кістка, серпом місяця.

Залишок ночі пройшов без тривог. Мене розбудили промені світанку і ранкова перекличка птахів у гіллі. Я подбав про Дима, нашвидку поснідав залишками їжі з сідельної сумки, привів себе по можливості в порядок і через півгодини відправився в шлях.

Ранок був прохолодний, далеко ліворуч від мене стояла гряда купчастих хмар і чисте небо над головою. Я не квапився. Я їхав додому, віддавши перевагу прогулянці верхи переміщенню по Картці, головним чином заради того, щоб дізнатися трохи ближче про те, на що схожий цей район околиць Амбера, і ще з метою побути хоч трохи на самоті і поміркувати над ходом деяких справ. Оскільки Ясра в полоні, Люк — на лікарняному ліжку, а Колесо-Привид чимось зайнято, то будь-які великі загрози Амберу і особисто мені, здається, тимчасово скасовувалися, і невеликий перепочинок був цілком виправданий. Я вважав, що дійсно близький до тієї стадії, де можу особисто впоратися з усім, що стосується Люка і Ясри, як тільки пропрацюю ще ряд деталей. Я був впевнений, що зможу після цього розібратися з Привидом, так як знаходив нашу останню розмову з ним досить підбадьорливою.

Це відносно великих справ. Про дрібні непогодженості я міг потурбуватися пізніше. Незначний чародій на зразок Шару Гаррула дошкуляв, тільки якщо його розглядати в комплексі з усім іншим, що турбувало мене. Дуель з ним не викликала б жодних труднощів, будь у мене хоч крапля дозвілля. Хоча мені довелося визнати, що я спантеличений, тим, чому це він взагалі зацікавився мною.

І потім залишалася справа з істотою, що захопила на якийсь час Вінту. Хоча я не бачив у ньому ніякої справжньої загрози, безумовно залишалася таємниця, що бентежила мій душевний спокій і, в кінцевому рахунку, здавалася пов'язаною з моєї безпекою. З цією справою теж було потрібно розібратися, коли з'явиться хоч мала дещиця вільного часу.

А пропозиція Люка відкрити після порятунку Ясри життєво важливі для безпеки Амбера відомості, мене стривожила. Тому що я вірив йому і вірив, що він стримає слово. У мене, однак, було передчуття, що він не видав би таємниці, якщо б вже не було надто пізно що-небудь робити. Будувати здогади, звичайно, марно, ніяк не можна дізнатися, які саме вимагалися приготування. Чи не була сама пропозиція, незалежно від її справжності, також і частинкою психологічної атаки? Люк завжди виявлявся хитріший, ніж здавався, завдяки своєму простакуватому вигляду. Для засвоєння цього уроку мені знадобилося чимало часу, і тепер я вже цього не забуду.

Я думав, що можу поки відкласти питання про блакитні камені, а незабаром взагалі збирався позбутися від усяких слідів їхнього впливу. Тут ніякої проблеми, крім вузлика на пам'ять про додаткову обережність, просто про всяк випадок — а я і так перебував у відповідному психологічному настрої, причому чималий час.

Залишалося тільки вписати в картину випадок з вовком минулої ночі.

Він явно був не зовсім звичайним звіром, і його наміри здавалися досить очевидними. Однак, супутні обставини, що відносилися до його візиту, здавалися досить неясними. Ким же він був? Головною дійовою особою або підісланий? І якщо вірно останнє, то хто його підіслав? І, нарешті, чому?

Його незграбність вказувала мені, оскільки колись я сам проробляв подібне, що це перевертень, а не звичайний вовк, чарівним способом викликаючий дар мови. Більшість людей-перевертнів марило про те, як би перетворитися на якогось злобного звіра і кинутися перегризати людям горлянки, відривати руки і ноги, спотворювати ударами лап і пожирати у величезних кількостях їжу. Схильні мріяти про це, в основному, як це не смішно, нехтували практичними особливостями такої ситуації. Коли стаєш чотириногим із зовсім іншим центром ваги і новим апаратом введення даних органів чуття, якийсь час буває зовсім не так вже й легко пересуватися хоч трішки так само граційно, як нормальному звірові. Такий перевертень, взагалі-то, куди більш вразливий, ніж змушує думати інших його зовнішній вигляд. І вже, звичайно, він куди менш смертельний і ефективний, ніж справжній звір, за плечима у якого практика з моменту народження. Ні. Я завжди вважав такі дії скоріше терористичною тактикою, ніж наступальною.

Як би там не було, головною причиною мого неспокою через всю цю справу був насправді спосіб появи і зникнення цього звіра. Для цього застосували Врата, на що просто так не йдуть — або, якщо вже на те пішло, взагалі не йдуть, якщо можуть уникнути. Встановити контакт з якимось віддаленим місцем, а потім вливати тонни енергії на підтримання таких дверей, коли форма знаходить на деякий час реальне існування — це, звичайно, ефектно, але без смаку. Створення Воріт, здатних простояти навіть 15 хвилин пов'язане з надзвичайним марнотратством енергії та зусиль — навіть пекельні муки перенести легше. Це може надовго вичерпати всі ваші ресурси. І все ж, саме це і сталося. Мене турбувала не стільки стояча за цим причина, скільки сам факт, що таке взагалі сталося. Бо на такой подвиг здатні тільки істинно присвячені і причетні до Карт. Це не міг би виконати хтось, хто випадково отримав Карту в руки.

Що істотно звужувало область пошуку.

Я намагався уявити собі завдання перевертня. Спочатку йому було потрібно відшукати мене і…

Звичайно. Я раптом згадав мертвих собак у гаю біля Лісового Будинку та великі сліди поблизу, схожі на собачі. Значить, цей перевертень виявив мене дещо раніше і стежив, чекав. Коли я виїхав вчора ввечері, він послідував за мною, а коли я розбив табір, він атакував. Він встановив сам, чи йому допомогли, Врата для відступу, причому відкинули думку про можливе переслідування. А потім він з'явився вбити мене. Я не міг сказати, чи пов'язано це з Шару Гаррулом, таємницею Люка, блакитним камінням або з істотою, що змінює тіла. Доведеться цьому питанню залишитися поки без відповіді, а я зосереджуся на основному.

Я наздогнав і перегнав караван фургонів, що прямував в Амбер. Повз мене проїхали кілька вершників у різних напрямках. Я нікого не впізнав, хоча дехто вітав мене. Хмари на небі зліва продовжували нагромаджуватися, але не було нічого, що передрікало би близьку грозу. День ставав прохолодним і сонячним. Дорога кілька разів йшла то на спуск, то знову на підйом, хоча в загальному вела швидше вгору, ніж вниз. Я зупинився підкріпитися у великому галасливому заїжджому дворі, швидко і щільно поїв і не став там затримуватися. Після заїжджого двору дорога проявила тенденцію на вирівнювання, і незабаром я вловив далекі відблиски Амбера на вершині Колвіра, який іскрився в полуденному світлі.

У міру того, як сонце пересувалося по небесах, рух на дорозі ставав все жвавішим. Поки я їхав, то продовжував складати плани і будувати різні припущення, які приходили на розум. Весь той час поки дорога вповзала на височину і потім петляла ще кілька разів, Амбер, здебільшого, залишався видний.

Так і не зустрівши жодного знайомого на своєму шляху, я добрався до Східних воріт — частини стародавніх укріплень — ближче до вечора. Піднявшись по Східній Лозі, я зупинився біля міського будинку Бейля, куди одного разу був запрошений на вечірку. Я залишив Дима у конюха в стайні позаду будинку, і мені здалося, що вони обидва були щасливі знову побачити один одного. Потім я обійшов будинок, вийшовши до парадного входу, і постукав. Слуга повідомив мене, що барона вдома немає, і тому я назвався і передав йому повідомлення від Вінти, яке він обіцяв передати, коли господар повернеться.

Виконавши цей обов'язок, я піднімався далі по Східній Лозі пішки. Неподалік від вершини, але ще не піднявшись на неї, я відчув запах їжі і скасував рішення почекати з їжею, поки не повернуся в палац. Я зупинився і озирнувся навколо в пошуках місця, звідки долинали аромати. Це місце я виявив в бічній вуличці праворуч від мене, де дорога розширювалася в обширний майданчик з фонтаном у центрі, що зображували покритого чудесною зеленою патиною мідного дракона, який мочився, ставши на задні лапи, в басейн з рожевого каменю. Дракон стояв мордою до розташованого в напівпідвалі ресторану з назвою «Яма», і з десяток столиків були винесені на вулицю, обнесені огорожею з мідних пік і рослинами в горщиках по внутрішньому периметру. Я перетнув майданчик. Минувши фонтан, я помітив в прозорій воді велику кількість екзотичних монет, включаючи і четвертак, випущений до двохсотріччя США. Підійшовши до обгородженої ділянки, я зайшов всередину, пробрався між столиків і збирався вже було спуститися по сходах, коли почув, як мене гукнули по імені:

— Мерль! Сюди!

Я озирнувся, але не побачив за чотирма зайнятими столиками нікого з знайомих. Потім, коли мій погляд пройшовся по тому ж маршруту ще раз, я зміркував, що це говорив літній чоловік за кутовим столиком праворуч від мене.

— Білл! — Вигукнув я.

— Біллі Рот піднявся на ноги, швидше щоб похизуватися, ніж заради якоїсь там ввічливості, як здогадався я. Я не впізнав його відразу, тому що відростив сиву бороду і вуса. До того ж, він був одягнений в коричневі штани з срібними лампасами по зовнішніх швах, які зникали в парі коричневих же чобіт. Крім того, на ньому була срібляста сорочка з коричневим кантом, а на стільці праворуч лежав чорний плащ. А поверх плаща спочивав широкий чорний пояс з висячим у піхвах мечем розмірами трохи менше середнього.

— Ти зовсім отуземився. І до того ж скинув вагу.

— Вірно, — підтвердив він. — І подумую вийти на спочинок і поселитися тут. Життя тут мене влаштовує.

Ми сіли за столик.

— Ти вже зробив замовлення? — Запитав я його.

— Так. Але бачу, що офіціант з'явився на сходах, — сказав він.

— Давай, я наздожену його.

Що він і зробив, і додатково замовив на мене.

— Ти говориш на тари значно краще, — зауважив я пізніше.

— Багато практикувався, — відповів він.

— Чим ти займався тут?

— Плавав з Жераром. Побував у Дейгені і в одному з таборів Джуліана в Ардені. Відвідав також і Рембо. Цікаве містечко. Брав уроки фехтування. А дропп показував мені міські пам'ятки.

— По всій імовірності, виключно питні заклади.

— Ну, не тільки. Фактично, тому я тут і знаходжуся. Йому належить половина доходів «Ями», і мені довелося пообіцяти замовляти тут частіше. Заклад, проте, хороший. Коли ти повернувся?

— Тільки що, — відповів я, — і в мене приготована для тебе ще одна довга історія.

— Добре. Твої історії зазвичай бувають химерними і заплутаними, — згадав він. — Такі історії добре слухати напередодні прохолодної осені. Давай, послухаємо, про що вона.

Розповідав я весь час обіду і довго після нього. На вулиці ставало незатишно через холодок, день закінчувався, і тому ми попрямували до палацу. Нарешті я закінчив розповідати за склянкою гарячого сидру перед каміном в одній з невеликих кімнат у східному крилі.

Білл похитав головою.

— Вмієш же ти знаходити собі неприємності, — промовив він нарешті. — У мене є одне питання.

— Яке?

— Чому ти не доставив Люка в Амбер?

— Я вже пояснив тобі.

— Ти привів не дуже-то вагому причину. Заради якихось туманних відомостей, важливих за його словами для Амбера? І щоб отримати їх, тобі ще треба попрацювати на нього?

— Це все зовсім не так.

— Він же комівояжер, Мерль, і сплавив тобі барахло. Ось що я про це думаю.

— Ти неправий, Білл. Я його знаю.

— З давніх пір, — погодився Білл. — Але наскільки добре? Ми вже говорили з тобою про це. Все те, чого ти не знаєш про Люка, набагато переважує те, що ти знаєш.

— Він міг відправитися куди завгодно, але прийшов до мене.

— Ти — частина його плану, Мерль. Він має намір дістати Амбер через тебе.

— Не думаю, — засумнівався я. — Це не в його звичках.

— По-моєму, він скористається всім, що трапиться під руку — або усяким.

— Я йому вірю, — знизав плечима я. — А ти ні. Ось і все.

— Гадаю, так, — погодився він. — Що ти тепер збираєшся робити? Чекати, що з усього цього вийде?

— У мене є один план. — Сказав я. — Одне лише те, що я йому вірю, не означає, що я не буду страхуватися. Але в мене є питання до тебе.

— Так?

— Якби я доставив його сюди, і Рендом вирішив, що факти недостатньо ясні, і побажав би влаштувати судове слухання, ти погодився б представляти інтереси Люка?

Очі його розширилися, а потім він посміхнувся.

— Якого роду судове слухання? — Запитав він. — Я не знав, що тут проводиться небудь подібне.

— Як онук Оберона, — пояснив я, — він підпадає під дію Закону Королівського Двору. Глава правлячого дому зараз Рендом. І тільки від нього залежить, чи забути про цю справу, і відразу ж винести вирок або призначити слухання справи. Як я розумію, таке слухання може бути настільки формальним або навпаки неофіційними, наскільки захоче цього Рендом. В бібліотеці є книги на цю тему. Але обвинувачений завжди мав право бути представленим на суді, якщо він того хотів.

— Звичайно, я візьмуся за цю справу, — сказав Білл. — Такий юридичний досвід, схоже, випадає не надто часто. Але, може здатися, що тут конфлікт інтересів, — додав він, — оскільки я працюю на Корону.

Я допив сидр і поставив склянку на кам'яну поличку. І позіхнув.

— А тепер мені треба йти, Білл…

Він кивнув, а потім запитав:

— Все це просто гіпотетичні побудови, чи не так?

— Звичайно, — підтвердив я. — Справа може обернутися МОЇМ судовим розглядом. На добраніч.

Він окинув мене вивчаючим поглядом:

— Е… ця підстраховка, про яку ти згадував, — сказав він. — Вона, ймовірно, пов'язана з чимось ризикованим, чи не так?

Я посміхнувся.

— Гадаю, тобі ніхто нічим у цьому допомогти не може?

— Нічим.

— Ну, бажаю удачі.

— Спасибі.

— Завтра побачимось?

— Можливо, але післязавтра…

Я пройшов до своїх покоїв і завалився спати. Мені потрібно було трохи відпочити, перш ніж приступити до задуманої справи. Мені нічого не снилося, принаймні, я не пам'ятаю.

Коли я прокинувся, було ще темно. Я порадів, що мій внутрішній будильник ще діє.

Було б ще радісніше повернутися на інший бік і повернутися до сну, але я не міг дозволити собі такої розкоші. Чекаючі мене сьогодні справи будуть випробуванням на скоординованість. Відповідно я встав, умився і надів свіжий одяг.

Потім я попрямував на кухню, де приготував міцний чай, тости і збиту яєчню з червоним і зеленим перцем і цибулею. До всього цього знайшлося трохи свіжих фруктів від «Смелтерса», чого я вже давно не пробував.

Після цього я вийшов через задні двері і пройшов у сад. Сад був темним, місяць його не освітлював, і було сиро, серед дерев по небагатьом стежинах стелилися клапті туману. Я пішов по доріжці на північний захід. Навколо було дуже тихо. Я дав своїм думкам можливість трохи розвіятися. День повинен бути побудований послідовно, і я хотів почати його, застосувавши відповідний образ мислення.

Я йшов, поки сад не закінчився, проліз через дірку в колючій огорожі і продовжив шлях звивистою стежкою, на яку перетворилася моя доріжка. Перші кілька хвилин вона повільно йшла на підйом, потім зробила раптовий поворот і відразу ж стала підніматися крутіше. На одному з чергових підйомів я озирнувся, і оцінив краєвид з темним силуетом палацу, рідкісні вікна якого були освітлені. Розсіяні високо над головою перисті хмари виглядали екраном, що затемнював зоряне світло.

Досягнувши вершини підйому, я зумів розрізнити на сході ледь помітну лінію просвітління, далеко за лісом, який щойно залишив позаду. Я поспішно минув три масивні обеліски і почав спускатися у північному напрямку. Стежка, якою я йшов, спочатку вела мене вниз, досить полого, потім раптово стала крутіше і повела на північний схід, а потім більш полого вниз. Коли вона знову звернула на північний захід, знову з'явилася крута ділянка, а за нею пішов ще один пологий спуск, і я знав, що далі йти буде неважко. Високе плече Колвіра за моєю спиною загородило всі помічені мною раніше сліди досвітніх сутінків, і усипана зірками ніч розкинулася переді мною і наді мною, надаючи двозначних обрисів всьому, крім найближчих валунів. Однак, я приблизно знав, куди йду, оскільки якось вже йшов цим шляхом, хоча тоді я надовго не затримувався.

Гребінь залишився приблизно в двох милях позаду, і я уповільнив крок, наблизившись до потрібного району, відшукуючи те, що мені було потрібно. А шукав я великий, трохи нагадуючий підкову укіс, і коли я нарешті виявив його і встав там, у мені піднялося дивне відчуття. Свідомо я не міг визначити всіх своїх незрозумілих почуттів, але я був впевнений, що колись уже відчував те саме.

Коли я заліз в його порожнистий центр, і стіни піднялися по обох сторонах, немов у колодязі, то опинився на стежці, яка повела мене далі. Стежка вела мене вниз по схилу, до тіні від пари дерев, а потім між ними туди, де знаходилося невисока кам'яна будівля, навколо якої розрослися безладно розкидані кущі та трава. Як мені здалося, сюди колись доставили грунт, щоб краще росла зелень, але потім сад призабули і закинули.

Я всівся на одну з кам'яних ступенів перед будовою і став чекати, коли посвітлішає небо. Це була гробниця мого батька, так званий кенотаф, побудований давним-давно, коли всі вважали його померлим. Пізніше його порядком забавляла можливість відвідати це місце. Тепер, звичайно, її статус міг знову змінитися. Вона цілком могла стати справжньою. Чи пом'якшить це іронію долі, або підсилить її? Я не міг вирішити однозначно. Однак, факт її існування хвилював мене, і навіть більше, ніж я міг припустити. Прийшов же я сюди не для того, щоб вклонитися праху предка. Я прийшов сюди за спокоєм і тишею, потрібних мені, як чарівникові, для того, щоб створити кілька заклинань. Я прибув сюди…

Напевно, для експерименту. Я вибрав це місце, тому що тут було присутнє ім'я Корвіна, справжньою була ця гробниця, чи несправжньою, вона викликала у мене відчуття присутності батька. Мені хотілося дізнатися його ближче, і, можливо, ближче, ніж зараз, мені вже ніколи не вдасться підійти до нього. Я раптом зрозумів, чому довірився Люку. Він був правий тоді, в Лісовому Домі. Якби я дізнався про смерть Корвіна, і побачив, що за неї можна покласти на когось провину, то я закинув би все інше, щоб відправитися пред'явити рахунок і отримати по ньому, щоб розрахуватися і розписатися в отриманні боргу кров'ю. Навіть не знай я Люка, так як знав його, в його діях вгадувався я сам, і судити його було мені вкрай незручно.

Прокляття. Чому ми повинні зображати один одного чорт знає як?

Я піднявся на ноги. Світла тепер вистачало, щоб бачити, що я роблю.

Я зайшов в гробницю і наблизився до ніші, де стояв порожній кам'яний саркофаг. Він здавався ідеальним сейфом для зберігання цінностей, але я завагався, коли зупинився перед ним, тому що в мене тремтіли руки. Це було безглуздо. Я знав, що його там немає, що це просто порожній ящик з вирізаним на ньому коротким написом. І все ж минуло кілька хвилин, перш ніж я зміг змусити себе взятися за край кришки і підняти її.

Ну звичайно порожній, як настільки ж часті сни, мрії і страхи. Я кинув у саркофаг блакитний гудзик і знову опустив кришку. Якого біса! Якщо Шару хотів повернути її і міг знайти її тут, то нехай отримує повідомлення, що, граючи в такі ігри, він ходить по краю могили.

Я знову вийшов назовні, залишивши в склепі свої почуття. Час починати. Мені ще потрібно було розробити і випробувати силу-силенну заклинань, так як я не збирався делікатничати там, де дулі дикі вітри.

11

Я стояв на пагорбі над садом, захоплюючись видом розстеленого внизу осіннього листя. Вітер грав моїм плащем. Палац купався в густому полуденному світлі. У повітрі стояв холодок. Зграйка опалого листя пронеслася, подібно лемінгам, мимо, і відлетіла. тріпочучи, за край стежки.

Однак, в дійсності, я зупинився не заради естетичного задоволення від оточуючих мене красот. Я затримався, блокуючи Картковий контакт — другий за день. Перший стався раніше, коли я створював заклинання. Я відчув, що це або Рендом, роздратований тим, що по поверненню в Амбер я не вважав за потрібне ввести його в курс моїх справ і планів, або Люк, який вже видужав, бажаючий попросити моєї допомоги у своїй акції проти Замку. Обидва вони прийшли мені на думку, тому що саме їх я більше всього бажав уникнути; ні тому, ні іншому не сподобалося б, то що я затіяв, хоча і з різних причин.

Поклик розтанув, пропав, і я спустився по стежці, минув колючу загорожу і вийшов у сад. Я не хотів марно використовувати заклинання приховування для цієї частини плану, і тому вибрав ліву стежку, яка провела мене через ланцюг повитих зеленню альтанок, де мене було найменше видно з вікон. Я міг би уникнути цього, козирнувшись, але наявна в мене Карта завжди доставляє мене в хол, а я поняття не мав, хто може там зараз виявитися.

Звичайно ж, я попрямував в ту сторону…

Я повернувся тим же шляхом, яким вийшов, через кухню, обслуживши по шляху сам себе бутербродом і склянкою молока. Потім я піднявся на один марш по чорних сходах, потоптався трохи і зумів дістатися до своїх покоїв непоміченим. Там я пристебнув залишений висіти в узголів'ї ліжка пояс для зброї, перевірив меч, відшукав привезений із собою з Хаосу кинджальчик — подарунок від нирця в Безодню Ерквіста, якого я одного разу декому представив, що дало йому заступництво (він був поетом середньої руки), і повісив його з іншого боку на поясі. Прикріпив один козир у лівому рукаві, вимив обличчя і руки, а також почистив Зуби. Скоро, однак, у мене не залишилося жодного приводу, щоб затриматися. Я повинен був йти і робити те, чого боявся. Це було необхідно для решти мого плану. Мене здолало несподіване бажання податися на шлюпці в море. Взагалі — згодилося б навіть просто полежати на пляжі…

Замість цього я покинув свої покої і попрямував назад вниз по сходах, повертаючись тим самим шляхом, яким прийшов. Я рушив на захід по темному службовому коридорі, прислухаючись до кроків і голосів, відступивши одного разу в комору, щоб дати пройти комусь незнайомому. Що завгодно, лише б трошки відтягнути офіційне повідомлення. Нарешті, я звернув ліворуч, пройшов кілька кроків і прочекав більшу частину хвилини, перш ніж увійти в головний коридор, що проходив поблизу великого мармурового банкетного залу. Нікого не видно. Я перебіг до найближчого входу і обережно заглянув усередину. Відмінно. У залі не накрито. Як правило, там накривали не кожен день, але я ніяк не міг дізнатися, чи намічається на сьогодні який-небудь захід, хоча в цю годину зазвичай вже не обідали.

Я увійшов і вийшов з нього. З протилежного боку починався довгий вузький коридор, і десь ближче до початку біля дверей або в кінці, звичайно стояв на посту вартовий. Усі члени родини мали доступ туди, але вартовий заносив ім'я кожного в журнал. Однак, його начальник не отримає про це ніяких відомостей, поки вартовий не зміниться з чергування. До того часу для мене це не матиме значення.

Часовий був невисоким, кремезним, бородатим. Побачивши, що я наближаюся, він узяв «на плече» сокиру, що стояла всього кілька секунд тому притуленою до стіни.

— Вільно. Зайнятий? — Запитав я.

— По правді кажучи, ні, пане.

— Мені треба вниз. Сподіваюся, тут знайдеться кілька ліхтарів. Я знаю ці сходи не так добре, як інші.

— Кілька штук я перевірив, коли заступав на чергування, пане. Зараз я вам запалю.

Можна з таким же успіхом поберегти енергію, яка піде на перше заклинання, вирішив я. Кожна дрібниця може стати в нагоді…

— Дякую.

Він відкрив двері, підняв послідовно три стоячі там з правого боку ліхтарі і вибрав другий. Потім він виніс його в коридор, де запалив від масивної свічки на підставці посередині коридору.

— Я пробуду там досить довго, — попередив я, приймаючи в нього ліхтар. — Ймовірно, тебе змінять з чергування, перш ніж я закінчу.

— Добре, пане. Ідіть обережніше.

— Та вже постараюсь…

Довгі гвинтові сходи описувала коло за колом і по сторонах мало що можна було розібрати, а внизу по центральному стовбуру горіли свічки і факели на підставках або ліхтарі на гаках, що призводило до акрофобії навіть в більшій мірі, ніж абсолютна темрява. Тільки ці крапочки світла наді мною. Я не бачив ні далекого дна, ні яких-небудь стін. Одну руку я не відривав від перил, а іншою тримав перед собою ліхтар. Внизу досить волого. І до того ж, затхло. Не кажучи вже про холод…

Я спробував рахувати сходинки. І, як зазвичай, збився з рахунку десь на середині шляху. Наступного разу…

Мої думки повернулися до того віддаленого дня, коли я йшов цим маршрутом в повній впевненості, що йду на смерть. Той факт, що я не помер, зараз якось мало втішав. Випробування все одно вийшло важким. Ордалія. І як і раніше була можливість, що на цей раз я на ньому засиплюся, і мене засмажить або я випаруюся цівкою диму.

Коло, ще коло. Вниз, вниз. Нічні думки посеред білого дня…

З іншого боку, я чув, як Флора говорила, що по другому разу йти легше. За кілька хвилин до цього вона базікала про Лабіринт, і я сподівався, що вона мала на увазі саме його.

Великий Лабіринт Амбера, Символ Порядку. Відповідний по міці Великому Логрусу Двору, Знаку Хаосу. Напруги між ними, здається, і породжували все, що має значення. Зв'яжешся хоч з тим, хоч з іншим, втратиш контроль — і поминай, як звали. І пощастило ж мені зв'язатися з ними обома. Мені ні з ким зрівнятися враженнями і дізнатися, чи ускладнює це завдання, хоча мені ближче думка, що мітка одного робить прохід іншого більш важким… а вони залишають на тобі свою мітку, причому обидва. На якомусь рівні тебе розриває на частини і збирає знову за мірками величезних космічних принципів, коли ти зазнаєш такого випробування, яке здається шляхетним, важливим, метафізичним, духовним, прекрасним, але є, якщо чесно, скалкою в дупі. Це ціна, яку ми платимо за певні здібності, але ніякої космічний принцип не вимагає від мене говорити, ніби це приносить мені задоволення.

І Лабіринт, і Логрус дає тим, хто пройшов їх, здатність подорожувати по Відображеннях без потойбічної допомоги, а Відображення — це загальний термін для можливої нескінченної низки варіацій реальності, з якими ми граємо. Вони також дають нам і інші здібності…

Коло і вниз, я уповільнив крок. Відчув легке запаморочення, точно таке ж, як і колись. По крайній мірі, я не збирався повертатися тим же шляхом…

Коли в полі зору, нарешті, потрапило дно, я знову прискорив крок. Внизу стояла лавка, стіл, кілька козел, шафа і освітлювач, що висвічував все це. Зазвичай тут чергував вартовий, але сьогодні я його не бачив. Можливо, однак, що він пішов робити обхід. Десь зліва розташовувалися камери, в яких іноді можна виявити особливо небезпечних ув'язнених з числа політичних, які шкрябають щось на стінах і потроху сходять з розуму. Я не знав, чи відбувають в даний момент термін подібні в'язні. Від душі сподіваюся, що ні. Мій батько якось побував там, і, судячи з його опису, випробування це не з приємних…

Досягнувши останньої ступені, я пару раз покликав вартового і отримав на це належне моторошне відлуння, але жодної відповіді.

Підійшовши до козлів, я взяв інший, наповнений пальним ліхтар. Зайвий не перешкода. Можливо, я зіб'юся з дороги. Потім я рушив направо. Потрібний мені тунель знаходився там. після довгої плутанини я зупинився і підняв ліхтар вище, так як майже впевнився, що зайшов надто далеко. Ніякого входу в тунель в полі зору не виявлялося. Я озирнувся назад. Вартовий пост був ще видний. Я відновив свій шлях, намагаючись пригадати подробиці минулого відвідування.

Нарешті звуки стали звучати інакше — швидке відлуння моїх кроків. Здавалося, я наближався до якоїсь перешкоди. Я знову підняв ліхтар.

Так. Попереду чиста тьма. А навколо неї сірий камінь. Я пішов в потрібну сторону.

Темно. Всюди. Коли світло від ліхтаря ковзало по нерівностях скелі, навколо творилося щось схоже на театр тіней. Потім знову з'явився бічний хід. Я проминув його і продовжував йти. Здається, досить скоро повинен бути ще один. Так. Другий…

Третій розташовувався подалі. Потім четвертий. Я подумав, куди вони можуть вести. Ніхто нічого не розповідав мені про них. Можливо, мої родичі теж не знали цього. Можливо, у химерні гроти невимовної краси? В інші світи? У тупики? У склади? Напевно, в один прекрасний день, коли знайдеться вільний час і з'явиться бажання…

П'ять…

А потім ще один.

Мені потрібен був сьомий. Підійшовши до нього, я зупинився. Він заходився не так вже далеко. Я згадав про людей, які йшли колись цією дорогою, а потім рішуче закрокував уперед, до великих, важких, окутих металом дверей. На вбитому в стіну сталевому гаку зліва від них висів великий ключ. Я зняв його, відімкнув двері і знову повісив його на місце, знаючи, що вартовий з будки при черговому своєму обході перевірить і знову замкне двері. Знову з'явилася думка, навіщо взагалі замикати двері, якщо ключ зберігається тут же, поруч? У зв'язку з цим могло здатися, що небезпека загрожує звідти, через двері. Я вже ставив це питання неодноразово, але ніхто, здається, не знав на нього відповіді. Мені відповідали, що це традиція. Жерар і Флора, незалежно один від одного, запропонували запитати про це Рендома і Фіону. А ті, в свою чергу, дружно вирішили, що це, можливо, знає Бенедикт, але я не пригадую, щоб коли-небудь запитував його.

Я з силою штовхнув двері, і нічого не сталося. Я поставив ліхтарі і спробував знову, посильніше. двері рипнули і повільно подалися всередину. Я підняв ліхтарі і увійшов.

Двері самі собою зачинилася за мною, і Фракір, дитя Хаосу, дико запульсував. Я пригадав свій останній візит, і згадав, чому тоді ніхто не приніс зайвого ліхтаря — блакитнувате сяйво Лабіринту по гладкій чорній підлозі висвітлювало грот досить добре, щоб всякий бачив свій шлях.

Я запалив другий ліхтар. Перший я поставив біля найближчого кінця Лабіринту, а інший поніс з собою по периферії візерунка, встановивши його в такій же точці, але з іншого боку. Мене не хвилювало, що Лабіринт давав достатньо освітлення для вчинення наміченого справи. Я знаходив цю прокляту штуковину надприродною, холодною і попросту лякаючою. Завдяки добавочному природному освітленню поблизу я відчував себе в його присутності набагато краще.

Вивчивши поглядом цю плутану масу кривих ліній, я підійшов до кута, звідки вони починалися. Я заспокоїв Фракіра, але не цілком приглушив власні побоювання. Чи не позначався це в мені Логрус, гадав я, чи це моя реакція на сам Логрус, якби я повернувся і знову випробував його, була б тепер ще гірше, так як у мені тепер був і Лабіринт. Безплідні міркування…

Я спробував розслабитися. Зробив глибокий вдих. Закрив на мить очі. Зігнув коліна. Опустив плечі. Чекати далі марно…

Я відкрив очі і ступив на Лабіринт. Навколо моєї стопи відразу ж піднялися іскри. Неголосне потріскування. Ще крок. Капелька опору, як тільки я рушив знову…

До мене повернулося все те, що я відчув при першому проходженні: холодок, слабкі струми, легкі ділянки і важкі. Десь в мені сиділа карта Лабіринту, і я немов читав по ній, коли рухався по першій кривій, серед зростаючого опору, летячих іскор, ворушіння волосся, потріскування, якоїсь вібрації…

Я досяг Першої Вуалі, і немов пішов по аеродинамічній трубі. Кожен рух вимагав тяжких зусиль. Однак, повний рішучості, я рухався далі — це було найнеобхіднішим зараз. Скільки не вичікуй, рухатися все одно доведеться, рано чи пізно. Весь фокус у тому, щоб не зупинятися. Почати рухатися знову — жахливе відчуття, а в деяких місцях це просто неможливо. Постійний натиск — ось що було потрібно в кожну хвилину. Ще кілька митей і я проб'юся. Йти стане легше. Ось Друга Вуаль — це дійсно чисте вбивство…

Поворот, поворот…

Я пробився. Я знав, що тепер на якийсь час шлях стане легше. Я став грати з деякою впевненістю. Напевно, Флора права. Ця частина здавалася трохи менш важкою, ніж була в перший раз. Я здолав довгу криву, а потім різкий поворот у зворотний бік. Іскри тепер досягали одворотів чобіт. На розум мені прийшли тридцяте квітня, сімейна політика при Дворах, де люди билися на дуелях і вмирали, прокладаючи складний і мінливий, звивистий шлях через криваві ритуали статусу і піднесення. Цього більше немає. Я покінчив з усім цим. Відкинув це. Може воно і витонченіше, але крові там пролито більше, ніж у Амбері, і все заради самого нікчемного, чорт візьми, переваги над своїми побратимами…

Я скрипнув зубами. Важко було зосередити думки на безпосередній задачі. Це, звичайно, частина впливу. Тепер я згадав і про це. Ще крок… відчуття лоскоту по обидвох ногах… Звуки потріскування здаються гучними, як гроза… Одну ногу за одною… Піднімай і опускай… Волосся піднялося дибки… поворот… Натиск… Заводимо «Зоряний Спалах» в порт перед самими осінніми штормами. Люк управляє вітрилами, вітер у нас за кормою, немов подих драконів… Ще три кроки, і опір наростає…

Я на Другий Вуалі, і відчуття раптом таке, наче я намагаюся виштовхнути автомобіль з в'язкого кювету… Вся моя сила націлена вперед, а результат нескінченно малий. Я… рухався з повільністю льодовика, і іскри доходять мені до пояса. Я весь оповитий блакитним полум'ям…

Раптово все відволікаюче мене вилітає з голови. Навіть Час іде геть і залишає мене у спокої. Є тільки істота без минулого і без імені, якою я став, борючись всім своїм єством проти інерції прожитих днів — рівняння настільки тонко збалансовано, що мені варто було б навіки застигнути тут, не закінчивши кроку, з урахуванням того, що це анулювання мас і сил залишає незачепленою волю, певним чином очищає її, так що процес просування вперед, здається, виходить за межі боротьби.

Ще крок і ще, і я пробився, постарів на століття і знову рухаюся, і знаю, що зумію дійти до кінця, незважаючи на те, що наближаюся до Великої Кривої, ділянці важкої, хитрої і довгої. Зовсім не схоже на Логрус. Міць тут синтетична, а не аналітична. Всесвіт, здається, обертається навколо мене. Кожен крок змушує відчувати себе так, немов я тану і повертаюся в фокус, розбираюся на частини і збираюся знову, розсипаюся і складаюся, вмираю і воскресаю заново…

Вперед, вперед… Потім ще три криві лінії, слідом за ними пряма. Я тисну вперед. Запаморочення, темрява. Я весь змок. Кінець лінії. Низка дуг. Поворот. Поворот. Знову поворот…

Коли підняті іскри перетворилися в клітку з блискавок, а ноги знову стали ледве волочитися, я зрозумів, що підходжу до Останньої Вуалі. Нерухомість і жахливий натиск…

Але цього разу я відчував себе якимось зміцненим і пробивався вперед, знаючи, що прорвуся.

Я зумів пробитися, тремтячи з голови до п'ят, і залишилася лише коротка дуга. Однак, ці останні кроки цілком могли виявитися найважчими, враження було таке, ніби Лабіринт, тепер добре вивчивши мене, не хоче відпускати. Я боровся з цим тут, і гомілки мої відчували себе так, ніби в кінці забігу на довгу дистанцію. Два кроки… Три…

Скінчено. Стою не рухаючись. Важко дихаю і тремчу всім тілом. Світ. Спокій. Статичні заряди зникли. Зникли й іскри. Якщо вплив Лабіринту не прибрав настройку блакитних каменів, то я вже й не знаю, на що тоді він здатний.

Тепер, через хвилину, я зможу відправитися куди завгодно. З цієї точки, в цю мить наділення можливостями я міг наказати Лабіринту переправити мене куди завгодно, і опинюся там, де побажаю. Таку можливість навряд чи варто витрачати на позбавлення від прогулянки вгору по сходах і на повернення в свої покої. Ні. У мене були інші плани. Через хвилину…

Я поправив одяг, провів рукою по волоссю, перевірив зброю і приховану Карту, почекав, поки не стихне скажене биття пульсу.

Люк отримав свої рани в битві біля Замку Чотирьох Світів, борючись зі своїм колишнім другом і союзником Далтом, найманцем, сином Осквернительниці. Далт мало що для мене значив, крім можливої перешкоди, так як він тепер, здавалося, служив господареві Замку. Але навіть роблячи знижку на будь-яку різницю в часі, яка, ймовірно, була не така вже й велика, я побачив його досить скоро після сутички з Люком. І цей факт, здавалося б, підтверджував, що коли я добрався до нього за допомогою Карти, він знаходився в Замку Чотирьох Світів.

Добре.

Я спробував знову згадати кімнату, в якій застав Далта. Спогад виявився вельми мізерним. Який мінімум даних вимагався Лабіринту для роботи? Я згадав кладку кам'яної стіни, обриси невеликого вікна, шматочок витертого гобелена на стіні, розкиданий по підлозі очерет; коли Далт рушив, в поле зору потрапила низька лава і табурет, а над ними — тріщина в стіні і жмут павутиння…

Я сформував як можна більш чіткий образ. І побажав перенестися туди. Я хотів опинитися в тому місці…

І опинився.

Я швидко обернувся, поклавши долоню на руків'я меча, але окрім мене в приміщенні нікого не виявилося. Я побачив ліжко і шафу, невеликий письмовий стіл, скриню — речі, які не потрапили в поле мого зору під час того короткого візиту я це приміщення. За вікном сяяло світло дня.

Я перетнув кімнату, підійшовши до єдиних дверей, і довгий час стояв там, прислухаючись. По той бік дверей була лише тиша. Я ледь прочинив двері і виглянув у довгий порожній коридор. Потім я розкрив їх ширше. Прямо навпроти дверей розташовувалися сходи, що ведуть вниз. Зліва глуха стіна. Я вийшов у коридор і зачинив двері. Куди піти — вниз або направо? По обидва боки коридору розташовувалися кілька вікон, я пішов до ближнього, яке перебувало праворуч, і виглянув назовні.

Виявилося, що я знаходився у куті прямокутного кріпосного двору, і по боках, ліворуч і праворуч, височіли інші будівлі, з'єднані одна з одною, крім невеликого проходу, який вів в інший двір, де за будівлями прямо навпроти мене піднімалось дуже велика будівля. У дворі внизу було близько дюжини солдатів, розставлених біля різних входів, хоча вони, здається, не знаходилися на своїх постах, а займалися чищенням і ремонтом свого спорядження. Двоє з них були сильно забинтовані. І все ж, більшість, здається, перебували в такому стані, що могли кинутися виконувати службові обов'язки хоч зараз.

У протилежному кінці двору нагромадили дивне сміття, схоже з виду на поламаного повітряного змія, досить великого і дивно знайомого з вигляду. Я вирішив податися по коридору, і пішов паралельно двору, так як це повинно було привести мене в будівлі на протилежній стороні двору і представилася б можливість оглянути наступний двір.

Я рушив по коридору, прислухаючись, чи немає якихось звуків, що вказують на те, що я можу когось зустріти. Поки я пробирався до кута, не вловив нічого, тільки тиша оточувала мене. Там я почекав довгий час, прислухаючись.

Не почувши нічого підозрілого, я завернув за ріг і завмер. Точно так само, як і людина, що сиділа на підвіконні праворуч. На ньому була кольчуга, шкіряна шапка, шкіряні штани і чоботи. На боці висів важкий меч, але в руці він тримав не його, а кинджал, явно займаючись чищенням нігтів. Він виглядав таким же здивованим, як і я, коли його голова повернулась в мою сторону.

— Ти хто? — Запитав він.

Плечі його розпрямилися, він опустив руки, немов збираючись відштовхнутися від підвіконня і встати в оборонну стійку.

Ми обоє перебували в замішанні. Він, здається, стояв тут у караулі. Я не був упевнений, що зможу придумати що-небудь розумне, щоб запевнити його що я свій. І мені не хотілося нападати на нього, щоб не викликати шуму. Це звужувало можливість вибору. Я міг швидко і безшумно вбити його підготовленим заздалегідь заклинанням для зупинки серця. Але я занадто високо ціную життя, щоб розкидати смерть без потреби. Тому, як мені не хотілося витрачати інше припасене заклинання, я вимовив слово, що змусило мою руку мимовільно зробити рефлекторний супроводжуючий жест, і побачив мигцем Логрус, коли його сила запульсувала через мене. Ратник закрив очі і повалився назад на віконну раму. Я поправив тіло, щоб воно не впало, ізалишив його мирно похропувати, все ще з кинджалом у руці. До того ж пізніше у мене може виникнути нагальна необхідність у заклинанні зупинки серця.

Коридор виходив спереду в якусь галерею, ведучу, здавалося, в обох напрямках. Так як я все ще не встиг розгледіти все досконально, то змирився, що доведеться витратити ще одне заклинання швидше, ніж я хотів. Я вимовив слово для додання невидимості, і світ став на декілька тонів темніше. Взагалі-то я хотів ним скористатись трохи пізніше, так як воно гарантовано діяло приблизно хвилин двадцять, а я поняття не мав, де знаходиться шуканий предмет. Але я не міг і дозволити собі йти на ризик. Я поспішив вперед і ввійшов у галерею, яка опинилася порожній.

Однак, дещо я таки розглянув у цій цитаделі. Зі свого спостережного пункту я отримав можливість оглянути наступний двір, який виявився гігантським. На ньому височіла масивнеа будова, помічена мною з самого початку. Це була величезна, міцно складена фортеця, що мала, схоже, тільки один вхід, який добре охоронявся. Я побачив також, що існує і зовнішній фортечний двір, ведучий до високих, добре укріплених стін.

Я залишив галерею і відшукав сходи, майже впевнений, що та величезна будова з сірого каменю і є місцем, де мені треба шукати. Його оточувала аура магії, відчутна усіма клітинами мого тіла.

Я тихо побіг по коридору, звернув, побачив вартового на сходовому майданчику. Якщо він і відчув щось від мого руху, то тільки вітерець, який колихнув його плащ. Я збіг униз по сходах. Біля їх початку знаходився вхід, що вів в наступний коридор наліво. Коридор не освітлювався, а в стіні, що виходила на внутрішній двір, прямо переді мною були важкі оковані залізом двері.

Я поштовхом відчинив їх і пройшов, швидко ступив убік, так як стоячий неподалік вартовий обернувся і попрямував в мою сторону. Я ухилився від зіткнення з ним і кинувся до цитаделі. Зосередження сил, говорив Люк. Так. Чим ближче я опинявся до неї, тим сильніше це відчував. У мене не було часу спробувати обчислити, як впоратися з ними. І до того ж я приніс з собою особистий запас потужності.

Наблизившись до стіни, я різко повернув ліворуч. Потрібно було швидко озирнутися, щоб запастися інформацією. На середині шляху я переконався, що моя здогадка щодо одного входу вірна. До того ж самі нижні вікна розташовувалися не менше ніж в тридцяти футах від землі. Навколо будівлі розташовувалася висока металева огорожа з піками, а з внутрішньої сторони огорожі — рів. Однак, найбільше мене здивувала річ, з будівлею не пов'язана. На протилежному боці, неподалік від стіни лежало ще два великих зламаних змія і три відносно цілих. Цілі змії не походили на купи сміття, тепер схожість дозволила мені правильно оцінити їх. Загалом, це були дельтаплани. Мене так і кортіло оглянути їх ближче, але час невидимості добігав кінця, і я не міг дозволити собі такого відхилення від наміченого курсу. Я поспішив обійти до кінця цитадель і уважно вивчив ворота.

Ворота в огорожі були закритими, а по обох сторонах їх охороняли двоє вартових. У декількох кроках за воротами виднівся підйомний дерев'яний місток, укріплений металевим каркасом і перекинутий через рів. По кутах його розташовувалися великі болти з вушком, а в стіні над ними був внутрішній воріт; воріт ніс чотири ланцюги, що закінчувалися крюками. Я гадав, наскільки важкий цей міст. Двері в цитадель знаходилася в ніші кам'яної стіни глибиною приблизно в три фути; вона була високою, окутою, і, схоже, здатна була витримати удари тарана.

Я підійшов до воріт огорожі і вивчив їх. Ніякого замку немає, просто вручну відкривається металевий засув. Я міг відкрити їх, пробігти, стрілою пролетіти через міст і опинитися біля великих дверей перш, ніж з'являться вартові і проявлять інтерес до того, що тут відбувається. З іншого боку, враховуючи природу цієї фортеці, вони цілком могли отримати інструкції щодо можливості неприродного нападу. Якщо так, то їм не знадобиться мене бачити, якщо вони швидко відреагують і заженуть мене у кут дверної ніші. А у мене склалося таке враження, що важкі двері аж ніяк не залишені незамкненими.

Я поміркував кілька митей, згадуючи свої заклинання. А також ще раз перевірив місцезнаходження шести-восьми інших ратників у дворі. Ні один з них не перебував дуже близько, ні один не рухався в цьому напрямку.

Я тихо підійшов до вартових і поклав Фракіра на плече стоячого зліва, наказавши швидко придушити. Потім три швидкі кроки направо, і я вдарив іншого часового з лівого боку по шиї ребром долоні. Я схопив його під пахви, не давши виникнути шуму від падіння, і опустив його на зад, притуливши спиною до огорожі праворуч від воріт. Однак позаду почувся-таки брязкіт піхов іншого ратника об огорожу, коли він осів, схопившись за горло. Я поспішив до нього, опустив його тихенько на землю і зняв Фракіра. Швидкий погляд навколо показав, що решта ратників не дивилися в цьому напрямку.

Прокляття.

Я відімкнув ворота, прослизнув за них, закрив і замкнув їх за собою. Потім поспішив через міст і озирнувся. Двоє найближчих ратників рухалися тепер сюди. Отже, мені необхідно було зробити ще один вибір. Я вирішив подивитися, наскільки важким може виявитися стратегічно більш виграшний варіант.

Присівши навпочіпки, я схопився за найближчий кут моста. Рів, через який перекидався міст, здавався приблизно дванадцяти футів глибиною і майже вдвічі більшим у ширину.

Я почав випрямляти ноги. З біса важкий, але споруда зарипіла, і сторона, за яку я тримав, піднялася на кілька дюймів. Я коротку мить потримав її в такому положенні, регулюючи дихання, потім спробував ще раз. Знову скрип і ще кілька дюймів. Знову… Долоні мої страшно боліли в тих місцях, де в них врізалися краї, руки, здається, повільно виходили з суглобів. Коли я випрямив ноги і напружився, піднімаючись з ще великим зусиллям, то прикинув, скільком людям не вдалося добре задумане підприємство через раптову проблему, що виникає нижче спини. Вважаю, це ті, про кого ніхто ніколи не чув. Серце моє калатало так, немов заповнювало всі груди. Кут моста знаходився тепер у футі над землею, але лівий край все ще стикався з нею. Я знову напружився, відчуваючи, як у мене з'являються немов за помахом чарівної палички, піт на лобі і пахвами. Вдих… Ривок!

Він піднявся до рівня колін, потім вище. Лівий кут, нарешті, відірвався від землі… Я чув голоси двох підбігаючих стражників, гучні, збуджені голоси. Тепер вони поспішали сюди. Я почав потроху подаватися вліво, тягнучи за собою всю споруду. Коли я це зробив, кут прямо навпроти мене рушив зі свого місця вперед. Я продовжував рухатися. Добре. Кут зліва від мене знаходився тепер на пару футів за краєм рову. Я відчував пекучий біль у руках, плечах і шиї. Трошки далі…

Ратники вже дісталися до воріт, але зупинилися вивчити полеглих вартових. Це добре. Я все ще не був упевнений, що міст не зачепиться і залишиться, якщо я його кину. Він повинен звалитися в рів, або я даремно перетворюю себе в кандидата на дискову хірургію. Ще наліво…

Він почав коливатися в моїх руках, накренився вліво. Я здогадався, що через кілька митейй втрачу над ним контроль. Знову вліво, вліво… майже… Ратники тепер переключили увагу з полеглих вартових на пливучий кудись міст і завозилися з засувом. Через двір до них на підмогу бігли ще двоє, і я почув крики. Ще крок. Тепер ця штука дійсно ковзала. Мені не втримати її… Ще один крок.

Відпускай і назад!

Кут, який я тримав, вдарився об край рову, але дерево розщепилося, і край подався. Падаючи, міст перекинувся, двічі зачепивши протилежну сторону і з чудовим гуркотом ударився об дно. Руки тепер висіли у мене уздовж тіла, ставши в одну мить вільними.

Потім я повернувся і попрямував до дверей. Заклинання все ще діяло, тому, принаймні, я не стану мішенню для метальних снарядів з іншого боку рову.

Коли я добрався до дверей, то мені знадобилися всі наявні у мене сили, щоб підняти руки до великому кільцю з правого боку і вхопитися за нього. Але коли я потягнув на себе, нічого не сталося. Ця штука виявилася замкненою. Однак, саме цього я й очікував і підготувався до цього. Тим не менше, спочатку потрібно спробувати. Я не витрачаю заклинання попусту.

Я вимовив слова, цього разу три слова. Це менш елегантно, так як заклинання було спрацьовано трохи недбало, хоча і володіло величезною силою.

Потім моє тіло здригнулося, коли двері вилетіли всередину, немов їх стусаном ноги вибив велетень. Я відразу ж увійшов і в цю ж мить опинився в замішанні, до сутінку мої очі виявилися непідготовленими. Праворуч і ліворуч піднімалися сходи, які змикалися на обнесеному перилами майданчику, від яких брав початок коридор на другому поверсі. Під тим коридором, прямо навпроти мене, мався інший коридор. Двоє сходів також вели вниз, беручи свій початок від тих, що вели наверх. Ось і вирішуй тут…

У центрі цього височенного холу красувався фонтан з чорного каменю, розбризкуючий в повітрі полум'я, а не воду; вогонь падав в чашу фонтану, де кружляв вирами і танцював. У повітрі полум'я відсвічувало червоним і помаранчевим, а внизу рябіло білим і жовтим. Хол наповнювало відчуття могутності. Всякий, хто був здатний управляти силами, які концентрувалися в цьому місці і справді буде грізним супротивником. При удачі, мені, можливо, не доведеться з'ясовувати, наскільки він грізний.

Я мало не спалив даремно чергове заклинання, коли помітив кілька фігур в кутку справа. Але вони зовсім не ворушилися. Вони перебували в нерухомості. Звичайно, це статуї.

Я намагався збагнути, йти мені наверх, вниз або рухатися прямо вперед, і зовсім вже було вирішив спускатися, так як по теорії ворогів зазвичай запроторювали в сирі підземні каземати, коли щось в двох статуях знову привернуло мою увагу. Зір вже майже пристосувався до напівтемряви, і можна було розібрати, що одна з скульптур зображала сивого старого, а інша — темноволосу жінку. Я протер очі і трохи згодом зміркував, що бачу обриси своєї руки. Моє заклинання невидимості розсіюється.

Я тут же попрямував до статуй. Старий тримав пару плащів і капелюхів, і це послужило натяком. Але я все одно підняв поділ його синього балахона. При більш яскравому спалаху світла від фонтану, я розглянув, що у нього на правій нозі вирізане ім'я Рінальдо. От бешкетник!

Жінка поруч із старим виявилася Ясрою, що ліквідувало проблему шукати її внизу, серед щурів. Руки її також були витягнуті, ніби вона від чогось захищалася, і хтось навісив блакитний зонтик на ліву і світло-сірий плащ на праву, а на голову насунув набакир такого ж кольоруу капелюх. Обличчя їй розмалювали, що зробило її схожою на клоуна, і хтось пришпилив на грудях зеленої блузки пару жовтих квіток.

Світло за моєю спиною спалахнуло ще яскравіше, і я обернувся подивитися, що відбувається. Виявляється, фонтан тепер вивергав схожу на рідину вогонь на висоту двадцяти футів. Він падав, переповняючи чашу, і вихлюпувався на кам'яні плити підлоги. Один великий струмочок потік у моєму напрямку. У цей момент важкий смішок змусив мене поглянути наверх.

Одягнений у темний балахон з капюшоном і рукавички, якийсь чарівник в кобальтово-синій масці стояв на сходовому майданчику вгорі, поклавши одну руку на поруччя, а іншу направивши на фонтан. Так як я передбачав нашу зустріч, це явище не виявилося для мене несподіванкою. Коли полум'я злетіли ще вище, утворюючи велику яскраву вежу, що почала майже відразу ж гнутися, і раптом повалилася на мене, я широким помахом підняв руки і вимовив слово для самого гідного із трьох заготовлених мною раніше захисних заклинань.

Заворушилися, підживлені енергією Логрус, повітряні потоки, майже відразу досягнувши сили шквалу і відкинувши полум'я геть від мене. потім я перемістив його так так, що його понесло на вартуючого нагорі чародія. Той миттєво зробив пас, і полум'я впало назад в фонтан, спавши до ледь палаючої цівки. Гаразд. Нічия. Я прийшов сюди не для розборок з цим хлопцем. Я прийшов сюди, щоб перехитрити Люка, викравши звідси тільки Ясру. Коли скоро вона опиниться моєї полонянкою, Амбер, напевно, буде убезпечений від всього, що задумав Люк. Однак, коли розбуджена мною стихія вгамувалася, і знову пролунав смішок, я виявив, що ламаю голову над тим, чи застосовує чарівник заклинання так само, як я. Або, живучи в присутності подібного джерела міці, він зумів добитися прямого управління силами і надавати їм будь-яку обрану форму. Якщо моє припущення вірне, то у нього в рукаві практично невичерпний запас трюків, і тому в будь-якому повномасштабному змаганні на його полі мій вибір практично зводиться до втечі або виклику бомбардувальників з атомними бомбами — тобто викликом самого Хаосу на допомогу для знищення всього, що тут є, а саме цього-то я і не збирався робити — знищити всі ці таємниці, включаючи і таємницю особистості цього чародія, замість пошуків відповіді на них, які можуть виявитися дуже важливими для благополуччя Амбера.

У повітрі перед чародієм матеріалізувався блискучий металевий спис — повисів з мить, а потім стрімко метнувся до мене. Я застосував своє друге заклинання для оборони, викликавши щит, який відбив його в сторону.

Єдиною для себе перспективою в даній ситуації я бачив спробу навчитися управляти тутешніми силами і спробувати обіграти цього парубка в його ж грі. Але часу тренуватися зараз не було; мені було потрібно виконати своє завдання, як тільки я зможу виграти кілька секунд для цього. Однак, раніше чи пізніше все ж доведеться битися з ним на повну котушку, оскільки він, здається, мав на мене зуб і, цілком імовірно, навіть був ініціатором нападу в лісі.

В даний момент я не горів бажанням ризикнути зайнятися вивченням тутешньої міці. Та й не дивно, адже Ясра виявилася досить вмілою, щоб обставити першого господаря Замку, Шару Гаррула, а цей хлопець у масці переміг Ясру. Однак, я багато чого б віддав за можливість дізнатися, чому він мав на мене зуб.

— Чого ти, власне, хочеш? — Крикнув я йому.

І відразу е знайомий металевий голос відповів:

— Твою кров, твою душу, твій розум і твою плоть.

— А як щодо моєї колекції марок? — Крикнув я у відповідь. — Можна мені залишити конверти першого дня погашення?

Я підібрався ближче до Ясри і обхопив її правою рукою за плечі.

— Навіщо тобі потрібна ця жінка, дивна ти людина? — Запитав чародій. — Вона самий нікчемний предмет я цієї Фортеці.

— Тоді чому ж ти чиниш перепони того, щоб я звільнив тебе від клопоту з нею?

— Ти колекціонуєш марки. А я колекціоную самовпевнених чаклунів. Вона моя, і ти наступний.

Я відчув, як міць знову піднімається проти мене, і крикнув:

— Що ти маєш проти своїх братів і сестер по Мистецтву?

Відповіді не було, але повітря навколо мене заповнився гострими виблискуючими предметами — ножами, сокирами, метальними зірками, битими пляшками. Я вимовив слово для створення останньої захисту, Завіси Хаосу, який підняв навколо мене тріскучу димову завісу. Летячі на мене предмети, потрапивши в неї, миттєво подрібнювались в космічний пил.

Намагаючись перекричати виникаючий від цього гуркіт, я гукнув його:

— Яким ім'ям тебе називати?

— Маска! — Одразу ж відповів чарівник. Не дуже-то оригінально, подумав я. Можливо, можна було очікувати звернення до Джона Д. Макдональда — що-небудь типу «Кошмар в ліловому» або «Кобальтова Маска» <в названих романах Джона Д. Макдональда з серії про Тревіса Мак-Гі, великого детективаа-інтелектуала, завжди присутній якийсь колір>. А, неважливо…

Я тільки що використав останнє захисне заклинання. А також підняв ліву руку, щоб рукав з Картою Амбера виявився прямо перед очима. Справа моє йшла суворо за регламентом, хоч я все ще не розіграв всі свої карти. До цих пір я тільки оборонявся; та крім того, дуже пишався тим заклинанням, яке я залишив в резерві.

— Тобі не буде від неї ніякого пуття, — сказала Маска, коли обидва наших заклинання нейтралізувалися, і він приготувався до нового удару.

— Моє шанування, — повідомив я і закрутив китицями, націливши пальці, направляючі потоки, і виголосив слово для нанесення попереджувального удару. — Око за око! — Крикнув я, коли на Маску обрушилося вміст цілого квіткового магазину, абсолютно поховавши його під самим великим букетом, який я коли-небудь бачив. У повітрі рознісся приємний аромат.

Настало затишшя. Я відчув загасання ворожих сил і подивився на Карту, встановлюючи контакт, і коли мені вдалося це, в купі квітів виникло хвилювання, і Маска піднявся над ними, немов Алегорія Весни.

Ймовірно, моє зображення вже тануло, тому що він пригрозив:

— Я ще доберуся до тебе!

— Приємне за приємне, — відгукнувся я, потім виголосив слово, завершаюче заклинання, і на нього обрушилася гора лайна.

Потім я ступив у хол Амбера, несучи з собою Ясру. Біля буфету стояв Мартін зі склянкою вина в руці і розмовляв з Борсом, сокольничим. Він змовк, коли Борс втупився на мене, а потім повернувся і подивився сам.

Я поставив Ясру на ноги біля дверей. Я не збирався зараз возитися з накладеним на неї закляттям, так як поняття не мав, що з нею робити, якщо визволю її. Тому я повісив на неї свій плащ, пройшов до буфету і налив келих вина, кивнувши мимохідь Борса і Мартіну.

Випивши келих, я поставив його, а потім попередив їх:

— Робіть все, що завгодно, але не вирізуйте на ній свої ініціали.

Слідом за цим я пішов і відшукав диван, розтягнувся на ньому і закрив очі. Немов міст над бурхливими водами. Деякі дні — алмази. Куди поділися всі квіти?

Щось на зразок цього.

12

Було повно диму, гігантський черв'як і багато спалахів різнокольорових вогнів. Кожен звук народжувався у вигляді образу, розгорявся до максимуму і примеркав, слабшав. Ці, подібні до блискавок, уколи дійсності, викликалися з Відображень і поверталися туди ж. Черв'як розтягувався до нескінченності. Собакоголові квіти норовили хапнути мене, але потім виляли листям. Стовп диму зупинився перед завислим у небі світлофором. Черв'як, ні, це була гусениця, посміхнулася. Починався повільний засліплюючий картину дощ, і всі пропливаючі краплі були фасеточними…

Щось не так у цьому пейзажі, засумнівався я.

Нарешті я здався, не в силах визначити, що саме мені заважає. Хоча у мене залишалося неясне відчуття, що цей рідкісний ландшафт не повинен бути таким, який він є.

— О, чорт! Мерль!

«Чого ще треба Люку? Чому він не відчепиться від мене? Вічно які-небудь проблеми!»

— Подивися на це, а?

Я подивився, як кілька яскравих стрибаючих м'ячиків, або, можливо, комет, ткали гобелен зі світла. Він падав на ліс з парасольок.

— Люк, — почав було я, але одна з собакоголових квіток вкусила мене за руку, про яку я забув, і все поблизу пішло тріщинами, немов намальоване на склі, крізь яке щойно зробили постріл. За ним виднілася веселка.

— Мерль! Мерль!

Це дропп тряс мене за плече, про що свідчили мої власні очі, які раптово відкрилися. А на подушці, де тільки що спочивала моя голова, залишилося волога пляма.

Я підвівся на лікті. Протер очі.

— Дропп… Що?..

— Не знаю, — відповів він мені.

— Чого ти не знаєш? Я хочу сказати… Чорт! Що трапилося?

— Я сидів он у тому кріслі, — показав він, — чекаючи, коли ти прокинешся. Мартін сказав мені, що ти тут. Я просто збирався передати, що Рендом хотів побачитися з тобою, коли ти прокинешся.

Я кивнув, і тут же зауважив, що з моєї руки сочиться кров, куди мене вкусила квітка.

— Скільки я проспав?

— Хвилин, напевно, двадцять.

Я скинув ноги на підлогу, сів.

— Так чому ж ти розбудив мене?

— Ти збирався козирнути, — відповів він.

— Козирнути? У сні? Так не буває. Ти впевнений?..

— В даний момент, на жаль, тверезий, — поскаржився він. — У тебе з'явилося райдужне світіння, і ти починав змазуватися по краях і танути. Я відразу ж подумав, що мені краще розбудити тебе і запитати, чи хочеш ти цього насправді? Що ти пив, розчинник для фарб?

— Ні.

— Я спробував його раз на своїй собаці…

— Сни, — пробурчав я, масажуючи скроні так, що в них застукало. — Ось і все. Сни.

— З тих, що можуть бачити й інші люди? На зразок подорожі у світ мрій під дією наркотику?

— Я мав на увазі не це.

— Нам краще поквапитися до Ренді, — і він став розвертатися до дверей.

Я похитав головою.

— Ще ні. Я маю намір просто посидіти тут і зібратися з силами. Щось тут не так.

Коли я глянув на нього, то побачив, що його очі витріщилися, і він вирячився на щось позаду мене. Я обернувся.

Стіна в мене за спиною, здавалося, була ніби відлита з воску і поставлена занадто близько до вогню.

— Схоже, настав час тривог і екскурсій, — зауважив дропп. — На поміч!

І він з криками вибіг з кімнати в коридор.

Трьома секундами пізніше стіна знову зробилася нормальної у всіх відносинах, але я тремтів. Що за чортівня тут відбувається? Чи не зумів Маска накласти на мене закляття, перш ніж я відірвався? Якщо так, то на що воно спрямоване?

Я піднявся на ноги і повільно пішов навколо. Все тепер здавалося на своїх місцях. Я розумів, що все це неспроста, що це аж ніяк не породжена моїми недавніми страхами галюцинація, оскільки дропп теж бачив її. значить, я не збожеволів. Це щось інше, і чим би воно не було, я відчував, що воно все ще таїться поблизу. У повітрі тепер стояла відчутна надприродна ясність, і всі предмети в ній здавалися надзвичайно чіткими.

Я швидко обійшов кімнату, не знаючи, що саме шукаю. І тому не дивно, що не знайшов шуканого. Тоді я вийшов у коридор. У чому б не полягала проблема, не могла вона полягатиме в чомусь, що я притягнув з собою? Може, Ясра, негнучка і розфарбована, була троянським конем?

Я попрямував у головний хол. Не встиг я зробити дюжини кроків, як переді мною з'явилися косі грати світла. Я змусив себе йти далі, і вона відступала по мірі мого просування, змінюючи при цьому форму.

— Мерль, пішли! — Пролунав голос Люка. А самого Люка не було ніде видно.

— Куди? — Відгукнувся я, не сповільнюючи кроку.

Жодної відповіді, але грати розділилася посередині, дві її половинки відчинилися переді мною, немов віконниці. Вони відкрили сліпуче світло, і мені подумалося, що в ньому я мигцем побачив кролика. Потім раптово видіння зникло, і єдине, що не дозволяло мені повірити, ніби все знову стало нереальним — це всього декілька миттєвостей звучного сміху Люка, що не мав ніякого видимого джерела.

Я побіг. Може, насправді, ворог — це Люк, про що мене неодноразово попереджали? Може, за допомогою всього того, що відбувалося останнім часом, мною якимось чином спритно маніпулювали, і всього лише з метою звільнити його матір з Замку Чотирьох Світів? А тепер, коли вона перебувала в безпеці, чи не набрався він безрозсудної сміливості вторгнутися в сам Амбер і викликати мене на чаклунську дуель, умов якої я навіть не розумів?

Ні, я не міг у це повірити. Я був переконаний, що він не володіє відповідної міццю. Але навіть якщо б і мав, то не посмів би піти на такий крок — адже заручницею мені служила Ясра.

Летячи по коридору, я знову почув його голос, звідусіль, нізвідки. На цей раз він співав. У нього виявився потужний баритон, а пісню він вибрав шотландську: «У стародавні часи». Можливо, це щось означало?

Я увірвався в хол. Мартін з Борсом пішли. Неподалік від того місця, де вони стояли, я побачив на буфеті порожні склянки. А біля інших дверей?.. Так, біля інших дверей залишалася Ясра, все така ж пряма, без змін, так само тримала мій плащ.

— Гаразд, Люк! Давай грати у відкриту! — Крикнув я. — Кінчай цю дурницю, і давай владнаємо діло.

— А?

Спів раптово перервалося.

Я повільно підійшов до Ясри, вивчаючи її на ходу. Зовсім не змінилася, якщо не вважати капелюха, повішеного кимось на іншу руку. Я почув, що десь у палаці пролунав крик. Можливо, це дропп все ще піднімав тривогу.

— Люк, де б ти не був, — звернувся я. — Якщо ти чуєш мене, то поглянь сюди і послухай уважно: вона у мене тут. Бачиш? Що б ти ні замишляв, не забувай про це.

По кімнаті пройшли сильні брижі, немов я стояв посеред картини без рами, яку хтось тільки що вирішив труснути, зігнути, а потім натягнути тугіше.

— Ну?

Нічого.

А потім смішок.

— Мати-вішалка… Ну-ну. Гей, спасибі, друже. Здорово. Не міг дістати тебе раніше. Не думав, що ти доберешся туди. Вони розгромили нас наголову. Я взяв кілька найманців на дельтапланах, ми осідлали висхідні потоки. Однак, вони виявилися готовими. Роздовбали нас. Потім точно не пам'ятаю… Боляче!

— Ти співав?

Донеслося щось подібне стогону, якраз тоді, коли в хол увійшов Рендом і дропп, а за ними виднілася довготелеса фігура безмовного, немов смерть Бенедикта.

— Мерль! — Окликнув мене Рендом. — Що відбувається?

— Не знаю, — похитав головою я.

— Зрозуміло, я поставлю тобі чарочку, — долинув дуже тихо голос Люка.

По центру холу пронеслася вогненна буря. Вона тривала всього мить, а потім на її місці з'явився великий прямокутник.

— Ти ж чаклун! — Обурився Рендом. — Так зроби що-небудь!

— Я не знаю, що це за чортівня, — огризнувся я. — Ніколи не бачив нічого подібного. Це схоже на магію, яка летить навскач закусивши вудила, чорт знає куди.

У прямокутнику став з'являтися силует з людськими обрисами. Форма його визначилася, з'явилися риси, одяг.

… Це була Карта, гігантська Карта, що висіла у повітрі, стаючи реальною. Це був…

Я. Я дивився на власне обличчя, і воно дивилося на мене. Я помітив, що я посміхався.

— Пішли, Мерль, приєднуйся до компанії, — почув я зліва Люка, і Карта стала повільно обертатися навколо вертикальної осі.

Хол наповнився дзенькотом, немов від скляних дзвіночків. Величезна Карта поверталася, поки я не побачив її з ребра — чорний проріз. Потім темна лінія розширилася, заколихались, немов розсувалася завіса, і я побачив ковзаючі за нею різнокольорові клапті інтенсивного світіння. А також побачив гусеницю, яка курила кальян, товсті парасольки і яскраві блискучі поручні…

З щілини простяглася рука.

— Прямо сюди.

Я почув, як у Рендома перехопило подих.

Меч Бенедикта раптово націлився на відкриту сцену. Але Рендом поклав долоню йому на плече і сказав:

— Ні.

У повітрі знову повисла дивна незв'язна музика; вона чомусь здавалася цілком доречною.

— Ходімо, Мерль.

— Ти з'являєшся чи зникаєш? — Запитав я.

— І те, і інше.

— Ти дав мені обіцянку, Люк — відомості в обмін на порятунок твоєї матері, — нагадав я. — Вона у мене тут. У чому полягають відомості?

— Щось, життєво важливе для твого благополуччя? — Повільно перепитав він.

— Ти казав, життєво важливе для безпеки Амбера.

— Ах, ТОЙ секрет.

— Я був би радий почути і інший теж.

— Шкодую. Я продаю тільки один секрет. Який ти вибираєш?

— Безпеку Амбера, — відповів я.

— Далт, — повідомив він.

— Що щодо нього?

— Його матір'ю була Дела Осквернительниця…

— Це я вже знаю.

— … І вона потрапила в полон до Оберона за дев'ять місяців до його народження. Оберон згвалтував її. Ось тому-то Далт так і розсердився на вас, хлопці.

— Лайно собаче, — охарактеризував я.

— Саме так я йому і сказав, коли почув цю історію чорт знає в який раз. А потім взяв і підговорив його пройти Лабіринт на небі.

— І?

— Він пройшов.

— О!

— Я тільки недавно дізнався цю історію, — втрутився Рендом, — від посланого мною в Кашер емісара. Хоча й не знав про те, що він пройшов Лабіринт.

— Якщо вам відомо, то я все ще залишаюся боржником, — повільно, майже засмучено відгукнувся Люк. — Гаразд, ось ще: після цього Далт навідав мене на Відображенні Земля. Саме він і організував наліт на склад, мій склад — вкрав весь запас зброї і спеціальних боєприпасів. А потім підпалив будинок, щоб приховати пограбування. Але я знайшов свідків. Він може заявитися в будь-який час. Хто знає, коли?

— Ще один родич котить в гості, — поскаржився Рендом. — Ну чому я не міг народитися єдиною дитиною?

— Робіть з цим, що хочете, — додав Люк. — Тепер ми квити. Дай мені руку.

— Ти проходиш?

Він засміявся, і весь хол, здавалося, накренився. У повітрі переді мною відкрився отвір, і рука, що з'явилася з нього, схопила мою. Відчувалося, що тут щось не так.

Я спробував було перетягнути його до себе, але замість цього відчув, що мене самого тягнуть до нього. Була присутня божевільна сила, з якою я не міг впоратися, і всесвіт, здавалося, перекрутився, коли вона оволоділа мною, і я знову побачив яскраві перила. На них спочивала взута в чоботи нога Люка.

Десь ззаду почувся голос Рендома, який викрикнув:

— Б-двадцять! Б-дванадцять! І геть!

А потім я ніяк не міг пригадати, в чому ж полягала проблема. Місце виявилося просто чудовим. Хоча це і безглуздо, що я відразу не розпізнав у парасольках гриби…

Я закинув на перила власну ногу, коли Бакалійник наповнив мені кухоль і долив Люку. Люк кивнув головою наліво, і Березневому Зайцеві теж налили по новій. Шалтай — молодчина, балансував, як завжди на краю. Круть і Верть, Додо і Жабеня не давали музиці змовкнути. А Гусениця просто продовжувала курити кальян.

Люк плеснув мене по плечу, і мені хотілося все щось згадати, але спогад продовжувало вислизати.

— Тепер все о'кей, — сказав Люк. — Все о'кей.

— Ні, щось є таке… Не можу пригадати…

Він підняв кухоль, гучно цокнувся зі мною.

— Насолоджуйся! — Запросив він. — Життя — це кабаре, старина!

А Кіт на табуретці поруч просто продовжував посміхатися.

Content

Желязни Роджер Кров Амбера

Роджер Желязни КРОВ АМБЕРА

Роздуми в Кришталевій печері

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12