Желязни Роджер

Лицар Відображень

Роджер Желязни

ЛИЦАР ВІДОБРАЖЕНЬ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Її звали Джулія, і я був на всі сто впевнений, що в той день тридцятого квітня, коли все це почалося, вона загинула. А почалося все головним чином через те, що тоді я знайшов вселяючі жах останки Джулії і знищив схожу на собаку істоту, яка, по-моєму, й убила її. Адже ми любили один одного — з цього-то, мені здається, все і почалося. Отже насправді набагато раніше.

Можливо, вона заслуговувала більшого довіри з мого боку. Можливо, не варто було вести її на ту прогулянку по відображеннях, після якої вона почала все заперечувати, віддалилася від мене і темними шляхами потрапила в студію Віктора Мелмана, огидного окультиста, якого мені пізніше довелося вбити — того самого Віктора Мелмана, якого обдурили Ясра з Люком. Але, якщо чесно, моє становище зараз таке, що можна пробачити собі все, що я, як сам вважаю, і накоїв, бо, схоже, по-справжньому я не натворив нічого. Або майже нічого.

Я, так би мовити, з'ясував, що за зроблене тоді не відповідаю. Сунувши ножа в бік таємничого чаклуна, який вже деякий час займався моїми справами, я виявив, що насправді цей Маска — Джулія. Її поцупив у мене мій зведений брат Юрт, який намагався прикінчити мене довше, ніж будь-який інший учасник цієї афери, і відразу після його перетворення в щось начебто живої Карти, вони обидва зникли.

Коли я тікав з палаючої цитаделі, що розвалювалася всередині Замку Чотирьох Світів, падаюч балка змусила мене ухилитися вправо, піймавши в пастку, в тупик з палаючих балок і заваленої кам'яної кладки. Тут мимо мене майже блискавкою промайнула темна металева куля, рухаючись, вона ніби росла. Куля вдарила об стіну і пройшла крізь неї, залишивши дірку, в яку можна було прошмигнути — шанс, яким я не забарився скористатися. Опинившись зовні, я перестрибнув рів з водою, і, скористався Логрусовими продовженнями моїх рук, щоб збити в бік шматок огорожі і декількох воїнів, і тільки потім обернувся і крикнув:

— Мандор!

— Ось він я, — долинув з-за мого лівого плеча його тихий голос.

Я обернувся якраз вчасно, щоб побачити, як він спіймав металеву кульку, яка, перш ніж упасти в його простягнуту долоню, разок підскочила перед нами.

Він струсив попіл зі свого чорного одягу і рукою пригладив волосся. Потім він усміхнувся і обернувся назад, до палаючої Фортеці.

— Слово, дане Королеві, ти дотримав, — зауважив він, — і мені здається, більше тобі тут робити нічого. Йдемо?

— Ясра все ще всередині, — відповів я, — скандалить з Шару.

— Я думав, ти розправився з нею. — Я похитав головою.

— Їй, як і раніше відомо багато чого, чого не знаю я. І що буде мені потрібно.

Над Фортецею виросла вогненна вежа, на хвилину вона завмерла і піднялася ще вище.

— Про це я не подумав, — сказав він. — Здається, їй дуже вже хочеться підпорядкувати собі цей Фонтан. Якби тепер ми зібралися витягнути її звідси, на нього претендував би цей хлопець, Шару. Це важливо?

— Якщо ми не витягнемо її звідси, він може вбити її.

Мандор знизав плечима.

— По-моєму, вона з ним впорається. Хочеш маленьке парі?

— Може, ти і правий, — сказав я, спостерігаючи, як фонтан продовжує підійматися в небо. Він ще раз зупинився. Я вказав на нього. — Схоже на нафтовий фонтан. Сподіваюся, що переможець знає, як його перекрити… якщо тут буде переможець. Нікому з них довго не протриматися. Фортеця розвалюється.

Він видав смішок.

— Ти недооцінюєш викликані ними для захисту сили, — сказав він. — І знаєш, що одному чаклунові не так-то легко прикінчити іншого чаклунськими засобами. Однак, коли справа доходить до особистої неприязні, ти не так вже й неправий. З твого дозволу?.. — Я кивнув.

Непомітним поштовхом він перекинув металеву кулю через рів до палаючої будівлі. Та вдарилася об землю, застрибала і з кожним стрибком неначе збільшувався в розмірах. При кожному ударі лунав звук, що нагадував дзвін цимбалів, який абсолютно не відповідав ні її видимій масі, ні швидкості, і звук цей посилювався, ширився при кожному слідуючому ударі. Потім куля влетіла у палаючі, що загрожували обрушитися, розвалини, що знаходилися скраю Фортеці, і на кілька секунд зникла з виду.

Я зовсім було зібрався запитати Мандора, що відбувається, коли побачив, як за проломом, через який я втік, промайнула тінь великої кулі. Полум'я почало вщухати, залишався тільки стовп в центрі, що бив зі зруйнованого Джерела, долинув низький гуркітливий звук. Трохи згодом промайнула кругла тінь, ще більша колишньої, а я відчув крізь підошви чобіт, як тремтить від гуркоту земля.

Стіна впала. Незабаром обвалилася частина іншої стіни. Було відмінно видно, що там всередині. В клубах диму та пилу знову пронеслася подоба величезної кулі. Язики полум'я були пригнічені. Логрусовий зір все ще дозволяв мені мигцем помічати світлі лінії плавно переходячої від Ясри до Шару сили.

Мандор простяг руку. Приблизно через хвилину до нас, підстрибуючи, наблизилася маленька металева кулька. Він спіймав її.

— Ходімо назад, — сказав він. — Соромно було б пропустити фінал.

Ми пройшли крізь один з безлічі проломів в огорожі, в рові в одному місці було насипано доволі каменів, щоб перейти по них на іншу сторону. Я виголосив огороджувальне заклинання, щоб хоч якийсь час утримати війська, які групувалися, подалі від будівель і нашого шляху.

Пройшовши крізь зруйновану стіну всередину, я побачив, що спиною до вогняної вежі, здійнявши руки, стоїть Ясра. Її обличчя покривала маска сажі, по якій стікали струмки поту, розфарбовуючи обличчя Ясри під зебру. Мені вдалося відчути, як сили пульсують, проходячи крізь її тіло. Футах в десяти над нею, в повітрі, висів Шару з багряним обличчям і головою, звернутою на бік, як ніби у нього була зламана шия. Непосвяченому могло здатися, що він чарівним чином левітує. Логрусовий зір показав мені силову лінію, на якій був підвішений Шару — жертва того, що, по-моєму, можна визначити як «лінчування за допомогою магії».

— Браво, — заявив Мандор, тихо і повільно звівши долоні. — Бачиш, Мерлін? Я б виграв парі.

— Ти завжди краще оцінював здібності, ніж я, — визнав я.

— … І клянись служити мені, — донеслися слова Ясри.

Губи Шару заворушилися.

— І клянуся служити тобі, — видихнув він.

Вона повільно опустила руки, і силова лінія, що тримала його, стала подовжуватися. Поки він опускався на розколоту підлогу Фортеці, вона зробила лівою рукою жест, який нагадав мені, як одного разу я бачив знак, яким диригент оркестру велів вступати дерев'яним духовим інструментам. Від Фонтана відокремився великий згусток полум'я, впав на Шару, стік по ньому і пішов у землю. Все це сталося миттєво, але сенсу я не вловив…

Шару продовжував повільно спускатися, немов на небесах хтось ловив на нього крокодилів. Коли його ноги наблизилися до землі, я виявив, що затамував подих, співчутливо очікуючи, що тиск на його шию ослабне. Проте цьому не судилося статися. Досягнувши землі, його ступні увійшли в неї і він продовжував спускатися, немов був незрозумілою голограмою. Шару занурився по щиколотку, потім до колін, і все йшов і йшов у землю. Тепер вже було важко сказати, дихає він, чи ні. З губ Ясри злітала тиха літанія команд, а від Фонтана раз за разом відділялися вогненні полотнища, які розхлюпувалися по Шару. Той занурився вже вище пояса, потім до плечей і трохи вище. Коли видна була вже тільки голова з розкритими, але нічого не видячими очима, вона зробила ще один рух рукою, і подорож під землю було зупинено.

— Віднині ти — вартовий Джерела, — оголосила вона, — і відповідаєш тільки переді мною. Ти визнаєш це?

Потемнілі губи скривилися.

— Так, — був у відповідь шепіт.

— Тепер іди, збери полум'я, — наказала вона, — почни своє перебування на цій посаді.

Здається, він кивнув — в ту саму мить, коли знову почав занурюватися. Ще трохи, і залишився тільки схожий на вату клаптик волосся, а в наступну мить земля поглинула і його. Силова лінія зникла.

Я відкашлявся. Тут Ясра впустила руки і обернулася до мене. На її губах грала легка усмішка.

— Він живий чи мертвий? — Запитав я, і додав:

— Чисто академічний інтерес.

— Далебі, я точно не знаю, — відповіла вона. — По-моєму, всього потроху — і як у всіх нас.

— Страж Джерела, — задумливо мовив я. — Цікаве існування.

— Краще ніж бути вішалкою, — зауважила вона.

— Смію думати.

— Гадаю, ти вважаєш, що за те, що ти повернув мене в колишній стан, я повинна тепер відчувати до тебе певну подяку, — заявила вона.

Я знизав плечима.

— По правді кажучи, у мене є про що подумати, окрім цього.

— Ти хотів покласти край розбрату, — сказала вона, — а мені хотілося повернути цей замок. До Амбера у мене, як і раніше, немає добрих почуттів, але я бажаю сказати, що ми квити.

— Так і вирішимо, — сказав я їй. — Є ймовірність — правда, вона невелика, — яку я можу розділити з тобою.

Хвилину вона вивчала мене примруженими очима, потім посміхнулася.

— Щодо Люка не турбуйся, — сказала вона.

— Але я не можу інакше. Цей сучий син Далт…

Вона продовжувала посміхатися.

— Ти знаєш щось, чого не знаю я? — Запитав я.

— Багато всякого, — відповіла вона.

— Може, тобі хотілося б поділитися чимось?

— Знання — товар, що не залежується, — зауважила Ясра. Тут земля слабо затремтіла, а вогняна вежа захиталася.

— Ти пропонуєш, щоб я допоміг твоєму синові, а за це ти продасиш мені інформацію, з чого почати?

Вона розсміялася.

— Коли б я думала, що Рінальдо потрібна допомога, — сказала вона, — зараз я була б поруч з ним. Вважаю, тобі буде легше ненавидіти мене, якщо ти врахуєш, що я позбавлена навіть такої чесноти, як материнське почуття.

— Ей, я думав, ми оголосили нічию, — сказав я.

— Ненавидіти один одного це не заважає, — відповіла Ясра.

— Ну-ну, леді! Якщо забути про те, що рік за роком ти намагалася мене вбити, я нічого проти тебе не маю. Ти випадково опинилася матір'ю людини, яка подобається мені і яку я поважаю. Якщо він у біді, я хочу йому допомогти, і охоче встановлю хороші відносини з тобою.

Язики полум'я стали нижче футів на десять, здригнулися, і ще більше наблизилися до землі. Мандор відкашлявся.

— На випадок, якщо недавні зусилля пробудили у вас апетит, — зауважив він, — у мене є відмінні заклинання, щоб приготувати поїсти.

Ясра посміхнулася, майже кокетливо і, можу заприсягтися, підморгнула йому. Не знаю, чи можна назвати Мандора красивим, хоча зі своєю буйною сивою шевелюрою він виглядає приголомшливо. Я ніколи не розумів, чому жінок так тягне до нього, і навіть перевірив, чи не наклав він на себе закляття по цій частині. Але ні. Напевно це — чари абсолютно іншого порядку.

— Чудова думка, — відгукнулася вона, — антураж я забезпечу… якщо ви подбаєте про решту.

Мандор вклонився; язики полум'я стиснулись, пройшли решту шляху до землі і втягнулися в неї. Ясра викрикнула якийсь наказ Шару, Невидимому Вартовому, звелівши так і утримувати полум'я. Потім вона розвернулася і повела нас по сходах вниз.

— Підземний хід, — пояснила вона, — до більш цивілізованих берегів.

— Мені спало на думку, — зауважив я, — що, кого б ми не зустріли, вони, швидше за все, залишаться вірні Джулії.

Ясра розсміялася.

— Як до неї залишалися вірні мені, а до мене — Шару, — відповіла вона. Це професіонали. Вони переходять із рук в руки разом із замком. Їм платять за те, щоб вони захищали переможців, а не мстилися переможеним. Після обіду я влаштую урочистий вихід, вимовлю промову і буду насолоджуватися їх безіменною і сердечною відданістю… до приходу наступного узурпатора. Обережно з третьою сходинкою. Там камінь хитається.

Отже, вона вела нас вперед, крізь вцілілу ділянку стіни в темний тунель, який, як мені здалося, вів на північний захід, в ту частину Цитаделі, що вже була частково досліджена мною минулого разу, коли я потрапив сюди. Саме в той день я врятував її від Маски (Джулії) і повернув у Амбер, щоб вона деякий час побула вішалкою в НАШІЙ фортеці. Ми увійшли в тунель, де було зовсім темно, але Ясра створила стрімко летячу яскраву кульку, яка миттєво пронеслася мимо, і та повела нас крізь вогкість і імлу. Повітря було спертим, стіни — в павутині. Під ногами була гола земля, і тільки посередині йшла нерівна доріжка з кам'яних плит; час від часу по обидві сторони попадалися смердючі калюжі; мимо і по землі, і по повітрю весь час проносилися маленькі темні створіння.

В дійсності мені світло було ні до чого. Могло бути, що воно не було потрібно нікому з нас. Я володів Знаком Логруса, і той забезпечував мені магічний зір, даруючи сріблясте розсіяне світло. Підтримував я його ще й тому, що Логрус застерігав мене від магічних впливів — на споруду могли бути накладені закляття-пастки або, коли на те пішло, можна було чекати дрібного шахрайства з боку Ясри. Такий спосіб бачення давав ще одне: я помітив, що і перед Мандором теж виріс Знак — а наскільки мені відомо, Мандору теж не варто було надмірно довіряти. Туманне і неясне щось, схоже на Лабіринт, займало таку ж позицію навпроти Ясри, замикаючи коло обережності. А світло продовжувало танцювати перед нами.

Через купи бочок ми вийшли в приміщення, що нагадувало вельми завантажений винний льох. Зробивши півдюжини кроків, Мандор зупинився і обережно вийняв із стійки зліва від нас курну пляшку. Куточком плаща він протер етикетку.

— Нічого собі! — Зауважив він.

— Що це? — Запитала Ясра.

— Якщо воно не зіпсувалося, я учиню до нього незабутню трапезу.

— Правда? Тоді, щоб переконатися напевно, візьми ще кілька пляшок, — сказала вона. — Воно з'явилося тут ще до мене… можливо, навіть до Шару.

— Мерлін, понеси-но ці дві, — сказав він, передаючи мені пару пляшок. — Гей, обережніше.

Перш, ніж вибрати ще дві пляшки, які він поніс сам, Мандор оглянув те, що залишалося в стійці.

— Можна зрозуміти, чому цей замок без кінця осаджують, — зауважив він, звертаючись до Ясри. — Знай я про цей льох, я і сам би намірився ризикнути.

Вона потягнулася і вхопила його за плече.

— Є більш легкі способи отримати те, що хочеш, — посміхаючись вимовила вона.

— Я про це не забуду, — відповів він.

— Сподіваюся, ти настоїш на тому, щоб я виконала свою обіцянку.

Я відкашлявся.

Вона подивилася в мій бік, трохи насупившись, потім повернула геть. Ми пройшли за нею в низький дверний проріз і вгору по прольоту скрипучих дерев'яних сходів. Ми вийшли в велику буфетну і через неї потрапили у величезну пустельну кухню.

— Вічно, коли треба, жодного слуги, — зауважила вона, обводячи приміщення поглядом.

— Вони нам і не потрібні, — сказав Мандор. — Знайдіть мені підходяще місце для обіду, і я все влаштую.

— Чудово, — відповіла вона, — тоді сюди.

Вона провела нас через кухню; потім ми пройшли через анфілади кімнат, поки не опинилися біля сходів. Ясра піднялася по них.

— Крижані поля? — Запитала вона. — Лавові поля? Гори? Або штормове море?

— Якщо ви пропонуєте нам вибрати вид, — відповів Мандор, — нехай будуть гори.

Він глянув на мене і я кивнув.

Ясра провела нас в довгу вузьку кімнату, де, відкривши кілька віконниць, ми побачили за вікнами ланцюг плямистих, закруглених вершин. Було прохолодно і трохи запилено, найближчу до нас стіну зверху донизу покривали ряди полиць. На них стояли книги, письмове приладдя, кристали, лежало збільшувальне скло, невеликі горщики з фарбою, дещо з простих магічних інструментів, мікроскоп і телескоп. У центрі кімнати на узвишші стояв стіл, а по обидва боки — лави.

— Скільки тобі потрібно часу, щоб все підготувати? — Запитала Ясра.

— Пару хвилин, — сказав Мандор.

— У такому разі, — сказала вона, — я б хотіла спершу трохи прийти в себе. Ви, ймовірно, теж.

— Хороша думка, — підтвердив я.

— Дійсно, — погодився Мандор.

Вона відвела нас — не надто далеко, в кімнати, які, повинно бути, були призначені для гостей, і залишила там, з милом, рушниками та водою. Ми домовилися знову зібратися у вузькій кімнаті через півгодини.

— Як ти думаєш, вона замишляє якусь капость? — Запитав я, стягуючи сорочку.

— Ні, — відповів Мандор. — Мені подобається лестити собі, думаючи, що цю трапезу вона не захоче пропустити. По-моєму, вона не упустить і шанс з'явитися перед нами у всій красі, оскільки до цих пір їй не цілком це вдавалося. А плітки, секрети… — Він похитав головою. — Можливо, ти абсолютно не міг довіряти їй раніше і, можливо, ніколи не будеш знову їй довіряти. Але, наскільки я можу судити, ця трапеза стане перепочинком.

— Ловлю тебе на слові, — сказав я, облившись водою і намилюючись.

Мандор криво посміхнувся, потім начаклував штопор і, перш, ніж зайнятися собою, відкоркував пляшки, щоб «дати їм трохи подихати». Його судженням я довіряв, але, якби мені довелося битися з демоном або вивертатися від падаючої стіни, я віддав би перевагу Знаку Логруса.

Ніякі демони не з'явилися, ніякі стіни не обрушилися. Слідом за Мандором я увійшов до їдальні і спостерігав, як він кількома словами і жестами змінює її.

Стіл на узвишші і лави змінилися круглим столом і зручними з виду стільцями — стільцями, розташованими так, що з будь-якого місця відкривався гарний вид на гори. Ясра ще не з'являлася, а я приніс дві пляшки вина — ті, дихання яких Мандор визнав найпривабливішим. Не встиг я їх поставити, як Мандор начаклував вишиту скатертину із серветками, тонкий китайський фарфор, який виглядав так, ніби його розписав Міро; срібні столові прилади прекрасної роботи. Він ненадовго зупинив свій погляд на накритому столі, видалив срібло, замінивши його набором з іншим малюнком. Крокуючи по кімнаті і роздивляючись сервіровку під різними кутами, Мандор наспівував. Тільки я рушив вперед, щоб поставити пляшки на стіл, як він доставив низьку і широку кришталеву вазу, в якій плавали квіти, і помістив її в центр столу. Коли з'явилися кришталеві кубки, я відступив на крок.

Пляшки затряслися і він, схоже, в перший раз помітив мене.

— О, постав-но їх он туди. Постав їх там, Мерлін, — сказав він, і ліворуч від мене на столі з'явився чорний піднос.

— Краще перевіримо, як збереглося вино до приходу цієї леді, — сказав він тоді, відливаючи частину рубінової рідини в два кубки.

Ми спробували, і він кивнув. Вино було краще, ніж у Бейля. Куди краще.

— Все, як треба, — сказав я.

Він обійшов навколо столу, підійшов до вікна і виглянув. Я пішов слідом. Мені уявилося, що десь у цих горах сидить у своїй печері Давид.

— Я відчуваю себе мало не винуватим, — сказав я, — що роблю такий перепочинок. Стільки всього, чим мені варто було б…

— Може, навіть більше, ніж ти підозрюєш, — відповів він.

— Дивись на це не як на перепочинок, а як на економію сил. Адже від цієї леді ти зможеш дещо дізнатися.

— Вірно, — погодився я. — Хотілося б знати, що саме.

Мандор пограв вином у келиху і, знизавши плечима, відпив ще один ковток.

— Вона багато знає. Раптом вона ненавмисно вибовкне що-небудь? А можливо, від такої уваги до своєї особи на неї знайде відвертість і вона стане товариською? Приймай речі такими, як вони є.

Я відпив ковток і з шкідливості міг би сказати, що у мене засвербіли великі пальці — до неприємностей. Насправді ж про те, що по зовнішньому коридору до нас наближається Ясра, мене попередив Логрус. Мандору я не став говорити про це, оскільки був упевнений, що це ж відчув і він. Я просто повернувся до дверей, і він приєднався до мене.

На ній було низько спущене з одного (лівого) плеча біле плаття, схоплене там алмазної шпилькою, на голові — алмазна ж тіара, яка в її світлому волоссі немов би випускала інфрачервоні промені. Ясра посміхалася, від неї добре пахло. Я відчув, що мимоволі випрямляюся, і глянув на свої нігті — переконатися, що вони чисті.

Мандор, як завжди, відважив більш вишуканий уклін, ніж я. Я ж відчув, що зобов'язаний сказати щось приємне. Тому, підкресливши свої слова поглядом, я відмітив:

— Ти вельми… елегантна.

— Обідати з двома принцами доводиться нечасто, — відповіла вона.

— Я — Герцог Західних Кордонів, — озвався я, — а не принц.

— Я мала на увазі будинок Савалла, — відповіла вона.

— Нещодавно, — зауважив Мандор, — ви були зайняті ретельною підготовкою до поєдинку.

— Терпіти не можу порушувати протокол, — сказала Ясра.

— У цих краях я рідко користуюся своїм Хаосським титулом, — пояснив я.

— Шкода, — сказала вона мені. — По-моєму, титул не просто… вишуканий. Адже по порядку спадкування ти мало не тридцятий, правда?

Я розсміявся.

— Навіть така сильна віддаленість — перебільшення, — сказав я.

— Ні, Мерль, вона майже не помилилася, — сказав мені Мандор. — Як зазвичай, додай або прибери кілька людей…

— Як таке може бути? — Запитав я. — Останній раз, коли я дивився…

Він налив у келих вина і запропонував Ясре. Та з посмішкою прийняла його. — Ти не дивився давно, — сказав Мандор. — Були ще смерті.

— Правда? Так багато?

— За Хаос, — сказала Ясра, піднімаючи келих. — Хай живе він довго.

— За Хаос, — відгукнувся Мандор.

— Хаос, — луною повторив я за ним, ми стукнолися кубками і випили.

Несподівано я відчув цілий букет захоплюючих ароматів.

Обернувшись, я побачив, що тепер стіл заставлений стравами з наїдками. В той же момент обернулася і Ясра, а Мандор ступив уперед і зробив жест, від чого стільці відсунулися, щоб прийняти нас.

— Прошу сідати, і дозвольте мені прислужити вам, — сказав він.

Ми сіли, взялися за їжу і виявилося, що «добре» — це не те слово. Минуло кілька хвилин, але крім похвальних слів на адресу супу, нічого сказано не було. Не хотілося першим починати словесний гамбіт, хоча мені приходило в голову, що те ж саме можуть відчувати і решта.

Нарешті, Ясра прокашлявся, і ми обидва подивилися на неї. Мене здивувало те, що вона, здається, раптом злегка занервувала.

— Ну, так як йдуть справи в Хаосі? — Запитала вона.

— У даний момент, хаотично, — відповів Мандор, — крім жартів. Він на мить задумався, потім зітхнув і додав: — Політика.

Вона повільно нахилила голову, немов прикидаючи, чи не випитати у нього подробиці, які йому, схоже, нічого не ворто було розголосити, а потім вирішила, що не треба. І повернулася до мене.

— На нещастя, поки я перебувала в Амбері, у мене не було можливості подивитися місцеві пам'ятки, — сказала вона. — Але з твоєї розповіді я зрозуміла, що і там життя почасти хаотичне.

Я кивнув.

— Якщо ти маєш на увазі Далта, — сказав я, — то добре, що його там не стало. Але серйозної загрози він ніколи не являв — набридав тільки. До речі про Далта…

— Не варто, — перебила вона, солодко посміхаючись. — Насправді у мене на думці зовсім інше.

Я посміхнувся у відповідь.

— Забув. Ви від нього не в захваті, — сказав я.

— Не в цьому справа, — відповіла вона. — Користь є і від нього. Це просто, — вона зітхнула, — політика, — закінчила вона.

Мандор розсміявся, і ми підхопили. Кепсько, що мені не прийшло в голову використати цей момент щодо Амбера раніше. Зараз занадто пізно.

— Не так давно я купив картину, — сказав я, — її написала леді на ймення Поллі Джексон. Такий собі червоний шевроле 57 року. Вона мені дуже подобається. Зараз зберігається в Сан-Франциско. Рінальдо вона теж сподобалася.

Вона кивнула, невідривно дивлячись у вікно.

— Ви обидва завжди застрявали в який-небудь галереї, — сказала Ясра. — Та він і мене без кінця тягав то в одну, то в іншу. Я завжди вважала, що у нього гарний смак. Не талант, ні, просто гарний смак.

— Що значить «не талант»?

— Він — дуже хороший художник, але його власні картини ніколи не були такими вже цікавими.

Цієї теми я торкнувся з абсолютно особливої причини — але іншої. Мене полонила ця перш невідома мені сторона особистості Люка і я вирішив продовжити тему.

— Картини? Я й гадки не мав, що він займається живописом.

— Він багато разів пробував, але ніколи нікому їх не показував. Тому що вони недостатньо гарні.

— Тоді звідки ти про них знаєш?

— Я час від часу перевіряю його кімнату.

— Коли його поблизу немає?

— Звичайно. Привілей матері.

Мене пересмикнуло. Я знову подумав про спалену в кролячій норі жінку. Але висловлювати свої почуття і псувати плавно текучу бесіду, раз вже змусив Ясру заговорити, я не збирався. І вирішив повернути розмову до того, що мене дійсно цікавило.

— А його зустріч з Віктором Мелманом була якось з цим пов'язана? — запитав я.

Примружившись, вона допитливо глянула на мене, потім кивнула і доїла суп.

— Так, — сказала вона, відкладаючи ложку вбік. — Він узяв у нього кілька уроків. Йому сподобалися якісь картини Мелмана, і він розшукав його. Може, навіть дещо купив. Не знаю. Але якось він згадав про свої роботи, і Віктор попросив їх подивитися. Він сказав Рінальдо, що, йому сподобалося і ще, що, з його точки зору, він міг би навчити Рінальдо декільком корисним речам.

Ясра підняла свій кубок, понюхала вино, сьорбнула і втупилася на гори.

Я зібрався було поквапити її, сподіваючись, що вона продовжить, але тут Ясра прийнялася реготати.

Я чекав.

— Ось засранець, — сказала вона потім. — Але талановитий. Треба віддати йому належне…

— Е-е… що ти маєш на увазі? — Запитав я.

— Час йшов, і Віктор ухильно і багатослівно заговорив про розвиток власної сили, немов боровся з явною пристрастю. Йому хотілося, щоб Рінальдо знав, що він — окультист, який дечого вартує — і чимало. Потім він взявся натякати, що хоче передати свою силу підходящій людині.

Вона знову почала сміятися. Я і сам хихикнув, подумавши, що цей дресирований тюлень таким чином звертався до дійсного мага.

— Все танцювало від того, що він зрозумів, який Рінальдо багатий — продовжила вона. — Звичайно, Віктор у той час був, як завжди, на мілині. Але Рінальдо не висловив ніякого інтересу і незабаром після цього просто перестав брати у Віктора уроки живопису — він відчував, що навчився у того всьому, чому можна було. Коли пізніше він розповідав мені про це, я так і зрозуміла, що цю людину можна відмінним чином перетворити на своє знаряддя. Я була впевнена, що такий суб'єкт зробить все, що завгодно, лише б скуштувати справжньої влади.

Я кивнув.

— І тоді ви з Рінальдо почали ходити до нього? Крутилися-крутилися, заморочили йому голову і навчили кільком справжнім прийомам?

— Досить справжнім, — сказала вона, — хоча в основному його навчання регулювала я. Рінальдо, як правило, бував надто зайнятий — готувався до іспитів. У нього середній бал завжди був вищий твого, вірно?

— Як правило, у нього були дуже добрі оцінки, — поступився я. — Коли ти розповідаєш, як ви дали Мелману силу і перетворили його в своє знаряддя, я не можу не задуматися про причини. Ви тренували його, щоб він вбив мене — і вельми мальовничим способом.

Вона посміхнулася.

— Так, — сказала вона, — хоча, можливо, не так, як ти подумав. Він знав про тебе і навчався, щоб зіграти свою роль у твоєму жертвопринесенні. Але в той день, коли ти вбив його — в той день, коли він спробував скористатися тим, чого навчився — він діяв на свій страх і ризик. Його попереджали щодо подібних дій наодинці, і він заплатив сповна. Він жадав володіти всіма силами, які розраховував отримати в результаті, а не ділити їх з іншими. Я ж сказала — засранець.

Мені хотілося здаватися байдужим, щоб Ясра продовжувала. Просто їсти далі — як ще можна було краще довести це? Однак, опустивши очі, я виявив, що моя тарілка з супом зникла. Я взяв булочку, розламав її, зібрався було намазати маслом — і тут помітив, що моя рука тремтить. Хвилиною пізніше я зрозумів, що це від того, що мені хочеться задушити її.

Тому я зробив глибокий вдих-видих і випив ще вина. Вміст тарілки, яка з'явилася переді мною, збуджувала апетит, а слабкий аромат часнику та інших дражливих трав велів мені зберігати спокій. Я вдячно кивнув Мандору, те ж саме зробила і Ясра. Хвилиною пізніше я мазав булочку маслом.

Відкусивши кілька шматків і прожувавши їх, я сказав:

— Зізнаюся, не розумію. Ти сказала, що Мелман повинен був брати участь в моєму ритуальному вбивстві… тільки брати участь?

Ще півхвилини вона продовжувала їсти, потім знову посміхнулася.

— Випадок виявився занадто підходящим, гріх було знехтувати, — сказала вона трохи пізніше, — ви з Джулією розлучилися, вона зацікавилася окультизмом. Я зрозуміла, що треба звести їх із Віктором, щоб він навчив її декільком простим штучкам, обернувши собі на користь те, що вона була нещасна через ваш розрив, треба було перетворити це в повнокровну ненависть — таку сильну, щоб, коли підійде час жертвоприношення, їй би хотілося перерізати тобі горло.

Я подавився чимось, що за інших обставин було б приголомшливо смачним.

По праву руку від мене з'явився затуманений кришталевий кубок з водою. Я підняв його і відпивши, змив усе, що застрягло в горлі. Потім зробив ще ковток.

— Ну, така реакція в будь-якому випадку чого-небудь таки вартує, — зауважила Ясра. — Ти повинен визнати, що помста має особливу гостроту, якщо твій кат — той, кого ти колись любив.

Краєм ока я помітив, що Мандор киває. Мені теж довелося погодитися, що вона права.

— Мушу визнати, це — добре продумана помста, — сказав я. — Рінальдо теж був у цей присвячений?

— Ні, до цього часу ви стали занадто дружні. Я боялася що він попередить тебе.

Пару хвилин я обмірковував це, потім запитав:

— Що ж пішло не так?

— Єдине, що ніколи б не прийшло мені в голову, — сказала вона. — У Джулії і справді виявився талант. Кілька уроків у Віктора — і все, що він умів, у неї виходило краще… крім живопису. Чорт! Може, вона ще й малює. Не знаю. Я просто здала карту навмання — а вона пішла сама.

Мене пересмикнуло. Я подумав про свою розмову з ті'га в Лісовому Домі в ті давні часи, коли вона володіла тілом Вінти Бейль.

— Що, Джулія розвинула в собі ті здібності, які хотіла? — Запитала тоді мене ті'га. Я сказав, що не знаю. Я сказав, що вона жодного разу, нічим не видала цього… А незабаром пригадав нашу зустріч на стоянці біля супермаркету, і собаку, якій вона веліла сісти і яка, можливо, вже ніколи більше не ворухнеться… Я згадав це, але…

— І ти жодного разу не помічав ніяких проявів її дару? — Ризикнула Ясра.

— Не сказав би, — відповів я, починаючи розуміти, чому справи йдуть так, як є. — Ні, не сказав би.

… Наприклад, тоді, в Баскін-Роббінс, коли Джулія змінила смак морозива, поки стаканчик наближався до губ. Або тоді, у зливу, коли вона залишилася сухою без парасольки…

Ясра спантеличено насупилася і, не відриваючи від мене очей, примружилася.

— Не розумію, — сказала вона. — Якщо ти знав, ти міг би сам навчати її. Вона любила тебе. Ви були б грізною командою.

Всередині у мене все стислося. Вона була права — я підозрюю, я, можливо, навіть знав це, але придушував це знання в собі. Одного разу я, можливо навіть сам це спровокував — тієї прогулянкою в Відображеннях, енергетикою свого тіла…

— Це справа складна, — сказав я, — і дуже особиста.

— О, сердечні справи або дуже прості, або зовсім незбагненні для мене, — сказала вона. — Середини тут, здається, немає.

— Давай домовимося, що вони прості, — сказав я їй. — Коли я помітив ці ознаки, ми вже розходилися, і в мене не було ніякого бажання пробуджувати силу в колишній коханці, якій в один прекрасний день могло б спасти на думку попрактикуватися на мені.

— Цілком зрозуміло, — сказала Ясра. — Цілком. А скільки в цьому іронії!

— Справді, — зауважив Мандор, жестом викликаючи нові страви, які здіймаючи пару, з'явилися перед нами. — Поки розповідь про інтригу і оборотну сторону душі не завела вас далеко, мені хотілося б, щоб ви спробували грудки перепела, вимочені в «Мутон Ротшильд», з ложечкою дикого рису і пагонами спаржі.

Я зрозумів, що, показавши інший шар реальності, навів її на подібні роздуми, і додатково відвернув увагу від своєї персони — насправді я не настільки довіряв їй, щоб розкрити правду про себе. По-моєму, це говорило дещо і про мою здатність любити, і про здатність довіряти. Але я весь час відчував одне: є ще щось. Щось понад…

— Чудово, — оголосила Ясра.

— Дякую вам. — Він підвівся, обійшов навколо столу й сам наповнив її келих, не скориставшись фокусом з левітацією. Я помітив, що, роблячи це, пальцями лівої руки він легенько погладив її оголене плече. Потім він трохи хлюпнув і в мій келих — немов раптом пригадавши і про мене, — повернувся на своє місце і всівся.

— Так, чудово, — зауважив я, винахідливо продовжуючи розглядати внутрішню поверхню свого раптово спорожнілого темного келиха.

З самого початку я щось відчував, щось підозрював — тепер я знав це. Наша прогулянка по Відображеннях була просто найефектнішою з цілого ряду дрібних, раптових перевірок, які я іноді влаштовував Джулії, сподіваючись застати її зненацька, сподіваючись переконатися, що вона… хто? Ну, можливо, чаклунка. Отже?

Відсунувши свій прилад в сторону, я потер очі. Я довго приховував це від самого себе, але зараз воно було зовсім поруч.

— Щось сталося, Мерлін? — Почулося питання Ясри.

— Ні. Я просто зрозумів, що трохи втомився, — сказав я.

— Все відмінно.

Чаклунка. Не просто потенційна чаклунка. Зараз я зрозумів, що глибоко ховав у собі страх того, що за замахами на моє життя кожного тридцятого квітня стояла вона — а я придушував в собі це і продовжував любити її. Чому? Чи тому, що знав, але мені було все одно? Чи тому, що вона була моя Німью? Чи тому, що ніжно любив свого можливого вбивцю і ховав від самого себе докази? Чи тому, що не просто був нерозумно закоханий, але мене постійно переслідували наполегливі прохання померти, вони сміялися наді мною, і тепер в будь-який момент мені, можливо, доведеться до останнього протистояти їм?

— Зі мною все буде о'кей, — сказав я. — Правда, нічого.

Чи означало це, що, як мовиться, я сам собі злий ворог? Сподіваюся, що ні. Часу вилікуватися у мене і справді не було — не тоді, коли життя моє залежить від стількох зовнішніх факторів…

— Про що ти задумався? — Мило запитала Ясра.

2

— Як і ваші жарти, — відповів я, — думки мої безцінні. Доведеться мені плескати вам в долоні. У той час я не тільки нічого про це не знав, але навіть не здогадався зіставити кілька фактів. Ти це хотіла почути?

— Так, — сказала вона.

— Радий, що настав момент, коли справи у вас пішли не так, як потрібно, — додав я.

Вона зітхнула, кивнула і надпила вина.

— Так, прийшов такий момент, — визнала Ясра. — Я абсолютно не чекала, що в такій простій грі доведеться дати задній хід. Важко повірити, що в Світі стільки іронії.

— Якщо тобі потрібне моє схвалення, доведеться висловитися трохи ясніше, — сказав я.

— Знаю. У відомому сенсі мені дуже неприємно міняти той смутно спантеличений вираз обличчя, який ти цього разу начепив, щоб порадіти моєму незавидному положенню. Тим не менш, можна знайти ще дещо, що, повернувшись іншою стороною, засмутить тебе ще більше.

— Сьогодні виграв, завтра програв, — сказав я. — Готовий тримати парі, дещо з тих самих пір ще ставить тебе в глухий кут.

— Наприклад? — Запитала вона.

— Наприклад, чому жодна з спроб вбити мене тридцятого квітня не вдалася.

— Я вважаю, Рінальдо влаштовував саботаж і застерігав тебе.

— Неправильно.

— Тоді що ж?

— Ті'га. Її примусили захищати мене. Може, ти пам'ятаєш її — в ті дні вона мешкала в тілі Гейл Лампрен.

— Гейл? Дівчисько Рінальдо? Мій син зустрічався з демоном?

— Ну-ну, не треба бути упередженим. На першому курсі він викидав номери і почистіше.

Вона ненадовго задумалася, потім повільно кивнула.

— Тут ти правий, — визнала вона. — Про Гейл я забула. А ти так і не дізнався, чому це все відбувалося — не рахуючи того, в чому тоді в Амбері зізналася тобі ця тварюка?

— Так і не дізнався, — сказав я.

— У такому світлі весь той період виглядає ще більш дивно, — задумливо промовила вона, — особливо тому, що наші шляхи знову перетнулися… Цікаво…

— Що?

— Вона там перебувала, щоб захищати тебе або щоб заважати мені? Твій охоронець… або моє прокляття?

— Важко сказати, результат-то один і той же.

— Але вона явно стала тинятися біля тебе зовсім недавно — а це говорить на користь останнього.

— Звичайно, якщо тільки вона не знає щось, що невідомо нам, — сказав я.

— Наприклад?

— Наприклад, що між нами можливий новий конфлікт.

Вона посміхнулася.

— Тобі слід було піти вчитися на юриста, — сказала вона. — Ти такий же хитрий і нещирий, як твоя амберська рідня. Хоча я можу, не покрививши душею, сказати, що нічого з того, що входило в мої плани, не можна було б витлумачити таким чином.

Я знизав плечима.

— Просто прийшло в голову. Будь ласка, продовжуй історію Джулії.

Вона проковтнула кілька шматків. Я склав їй компанію, а потім виявив, що їм і не можу зупинитися. Я подивився на Мандора, але той зберігав незворушний вираз лиця. Він ніколи не дозволяв собі покращувати смак магічними засобами або примушувати обідаючих підчистити з тарілок все. Як би там не було, перш, ніж Ясра заговорила знову, з цієї зміною страв було покінчено. Враховуючи це, навряд чи у мене були причини скаржитися.

— Після того, як ви розлучилися, Джулія займалася з різними вчителями, — почала вона. — Раз вже я задумала змусити їх говорити або робити речі, які позбавлять її ілюзій або розчарують настільки, що вона прийметься підшукувати собі когось ще, домогтися цього виявилося неважко. Це було незадовго до того, як вона прийшла до Віктора, який вже перебував під нашою опікою. Я наказала йому умовити Джулію залишитися, махнути рукою на звичайні попередні переговори, і зайнятися її навчанням перед тою присвятою, що я вибрала для неї.

— А саме? — Перебив я. — Навколо повнісінько всяких присвят, ось тільки закінчуються всі вони по-різному і дуже специфічно.

Ясра посміхнулася і кивнула, розламавши булочку і намазуючи її маслом.

— Я сама провела її через те, що вибрала — дорогою Зламаного Лабіринту.

— Судячи з назви, це щось небезпечне з амберських окраїнних Відображень.

— До твого знання географії не причепишся, — сказала вона. — Але це зовсім не так небезпечно, якщо знати, що робиш.

— Я це ось як розумію, — сказав я. — Світи Відображень, де існують відображення Лабіринту, можуть вміщати в себе лише його неповноцінні копії, а це завжди означає ризик.

— Ризик існує тільки, коли не знаєш, як з цим управлятися.

— І ти змусила Джулію пройти… Зламаний Лабіринт?

— Про те, що ти називаєш «пройти Лабіринт», я знаю тільки те, що мені розповідали мій останній чоловік і Рінальдо. По-моєму, треба від якогось певного початку зовні йти всередину нього вздовж ліній до того місця, де до тебе приходить сила?

— Так, — підтвердив я.

— У Зламаному Лабіринті, — пояснила вона, — входиш через яку-небудь ваду в ньому і йдеш до середини.

— Як же можна йти вздовж ліній, якщо вони розірвані або в них є дефекти? Справжній Лабіринт знищить того, хто порушив структуру.

— Там ходять не по лініях, а по проміжках, — сказала вона.

— А коли виходиш… то? — Запитав я.

— Ти несеш в собі образ Зламаного Лабіринту.

— А як ти користуєшся ним для того, щоб чаклувати?

— За допомогою дефектів. Викликаєш образ, і це нагадує темний колодязь, з якого черпаєш силу.

— А як ви подорожуєте серед Відображень?

— Майже як ви — в моєму розумінні, — сказала вона. — Але з нами завжди тріщина.

— Тріщина? Не розумію.

— Тріщина в Лабіринті. Вона слідує за нами через Відображення. Поки подорожуєш, вона завжди поруч: іноді це тріщинка товщиною з волосину, іноді — велика розколина. Вона переміщається і може з'явитися раптово, де завгодно — провал в реальності. Ось ризик для йдучих дорогою Зламаного Лабіринту. Впасти туди — смерть.

— Тоді тріщина повинна ховатися у всіх ваших заклинаннях, як пастка.

— У кожній справі — свій ризик, — сказала Ясра. — Уникати тріщин — частина мистецтва.

— Це і є те посвята, через яку ти провела Джулію?

— Так.

— І Віктора?

— Так.

— Я розумію, про що ти, — відповів я, — але треба ж віддавати собі звіт в тому, що Зламані Лабіринти черпають свою силу зі справжніх.

— Звичайно. Ну і що? Якщо постаратися, подоба виходить не гірше першотвору.

— До речі, скільки вдалих?

— Вдалих?

— Вони повинні б вироджуватися від Відображення до Відображення. Де ти проводиш межу і кажеш собі: «Після цього зламаного Відображення я не стану ризикувати зламати собі шию?»

— Зрозуміло, що ти хочеш сказати. Працювати можна, скажімо з першими дев'ятьма. Я ніколи не заходила далі. Найкраще — перші три. Трьома наступними ще можна керувати. Три наступних — вже куди більший ризик.

— Тріщина щоразу збільшується?

— Ось саме.

— Чому ти розкриваєш мені такі секрети?

— Ти — посвячений більш високого рівня, так що це не має значення. Крім того, ти ніяк не можеш вплинути на стан речей. І останнє — ти повинен знати це, щоб оцінити фінал історії.

— Гаразд, — сказав я.

Мандор ляснув по столу, і перед нами з'явилися кришталеві чашки з лимонним шербетом. Ми зрозуміли натяк і, перш, ніж відновити розмову, промочили горло. З якогось далекого коридору в кімнату полилася тиха музика. Звідкись ззовні, найімовірніше, з Замку, до нас долинули дзенькіт і дряпають звуки, як ніби вдалині щось копали і згрібали.

— Отже, Джулія пройшла твоє посвячення, — підказав я.

— Так, — сказала Ясра.

— Що сталося потім?

— Вона навчилася викликати Зламаний Лабіринт і користуватися ним, щоб магічно бачити і накладати закляття. Вона навчилася витягувати через тріщини в ньому грубу силу. Вона навчилася відшукувати дорогу в Відображення.

— Не забуваючи при цьому про провал? — Припустив я.

— Саме так, і до цього у неї безумовно був талант. До речі кажучи, у неї чуття абсолютно на все.

— Мене дивує, що смертний може пройти Лабіринт — навіть якщо це його зіпсоване відображення — і вижити.

— Це вдається небагатьом, — сказала Ясра. — Інші наступають на лінії або вмирають таємничою смертю в зоні пролому. Проходить, напевно, відсотків десять. Це непогано. Дещо обмежує доступ. З тих, хто пройшов його, лише деякі здатні належним чином навчитися чародійському ремеслу, щоб щось являти собою, як знавці.

— І ти кажеш, як тільки Джулія зрозуміла, що їй потрібно, вона дійсно виявилася краще Віктора?

— Так. Я й уявити собі не могла, наскільки, поки не стало надто пізно.

Я відчув на собі її погляд, як ніби Ясра перевіряла, яка буде моя реакція.

Відірвавши очі від тарілки, я підняв брову.

— Так, — продовжувала вона, явно задоволена. — Ти не знав, що це Джулію ти заколов біля Джерела?

— Ні, — признався я. — Маска весь час ставила мене в безвихідь. Я не міг уявити собі жодного мотиву для того, що відбувається. Самим дивним виявилися квіти, а потім, я дійсно так і не зрозумів, блакитні камені — твоя робота або Джулії?

Вона розсміялася.

— Блакитні камені і печера, звідки вони походять, — щось на зразок сімейної таємниці. Їх речовина — свого роду магічний ізолятор, але якщо з'єднати два шматки, виникає зв'язок, так що володій ти належною чутливістю і залишивши собі шматок, ти отримуєш можливість стежити за пересуваннями другого шматка по Відображеннях.

— По Відображеннях?..

— Так.

— Навіть коли б у мене не було ніяких здібностей до цього?

— Навіть у такому випадку, — сказала вона. — Це все одно, як стежити за механізмом, що переміщує Відображення. На це здатний будь-хто, якщо він досить моторний і чутливий. Просто ще трохи розширюєш практику. У момент, коли відображення переміщується, ти переміщаєшся сам — тут скоріше йдеш по сліду, який залишає переміщаючий механізм, ніж за самим Відображенням…

— За самим, за самим… Ти намагаєшся пояснити, що у когось з'явилися переваги перед тобою?

— Правильно.

Я підняв очі саме вчасно, щоб побачити, що Ясра почервоніла.

— Джулія? — Сказав я.

— Ти починаєш розуміти.

— Ні, сказав я. — Ну, може, зовсім трішки. Вона виявилася більш обдарованою, ніж ти чекала. Це ти мені вже говорила. У мене склалося враження, що вона залишила тебе в дурнях. Але як або в чому, я точно не знаю.

— Я приводила її сюди, — сказала Ясра, — щоб захопити таке-сяке спорядження — хотілося забрати його з собою в перше коло відображень поруч з Амбером. Дійсно, тоді вона подивилася мою робочу кімнату в Замку. А я в той час була, напевно, занадто товариська. Але звідки мені було знати, що Джулія все бере на замітку і, ймовірно, щось замишляє? Я вважала, що вона ще занадто залякана, щоб віддаватися подібним роздумам. Треба визнати, вона відмінна актриса.

— Я прочитав щоденник Віктора, — сказав я. — З нього випливає, що ви весь час були в масках або капюшонах і користувалися закляттями, які спотворюють голос?

— Так, але, по-моєму, замість того, щоб вселити Джулії страх і належну смиренність, я розворушила у ній жадібність до всього магічного. Здається мені, якраз тоді вона і підібрала один з моїх траголітів… тих блакитних каменів… Все інше — надбання історії.

— Не для мене.

Переді мною з'явилася чаша з незнайомими овочами, аромат, тим не менше, був чудовим. Від чаші піднімалася пара.

— Подумай-но.

— Ти доставила її в Зламаний Лабіринт і провела посвяту… — почав я.

— Так.

— Як тільки їй представлялася можливість, — продовжував я, — вона використовувала… траголіт, щоб повернутися в Замок і дізнатись ще які-небудь твої секрети.

Ясра тихенько поплескала в долоні, спробувала овочі та швидко взялася за їжу. Мандор посміхався.

— Далі здаюся, — зізнався я.

— Будь хорошим хлопчиком, їж, — сказала вона.

Я послухався.

— Мої висновки з цієї чудової історії засновані виключно на знанні людської натури, — несподівано помітив Мандор, — але я сказав би, що їй хотілося перевірити і кігті, і крила. Здогадуюся, що Джулія повернулася, кинула виклик своєму колишньому вчителю — цьому Віктору Мелману — і билася з ним на чаклунський дуелі.

Я почув, як Ясра шумно втягнула повітря.

— Це дійсно всього лише здогад? — Запитала вона.

— Правда, — відповів він, бавлячись вином у кубку. — Більше того, я здогадуюся, що і ви одного разу проробили щось подібне зі своїм учителем.

— Який чорт розповів тобі про це? — Запитала вона.

— Я тільки здогадуюсь, що Шару був вашим учителем… а може, і більше, ніж вчителем, — сказав він. — Але це пояснило б і те, що ви заволоділи цим замком, і те, що зуміли застати його колишнього господаря зненацька. Він, можливо, навіть відволікся на хвилину від оборони, щоб від душі проклясти вас і побажати такій же долі в один прекрасний день наздогнати і вас. І навіть якщо нічого подібного не було, справи у людей нашого ремесла іноді роблять повний круг.

Вона хихикнула.

— Тоді ім'я цьому чортові — Розум, — сказала вона з ноткою захоплення в голосі. — Більш того, ти викликав його інстинктивно, а це вже мистецтво.

— Приємно усвідомлювати, що він все ще йде на мій поклик. Треба вважати, Джулія таки була здивована, що Віктор здатний їй суперечити.

— Вірно. Вона не очікувала, що ми зазвичай укутуємо учнів одним-двома захисними шарами.

— Але її власна оборона виявилася щонайменше — не гіршою…

— Так. Хоча це, звичайно, було рівноцінно поразці. Вона знала, що мені стане відомо про її бунт, і я незабаром з'явлюся, щоб приструнити її.

— О, — зауважив я.

— Так, — заявила Ясра. — Ось чому вона фальсифікувала власну смерть, і цим, треба зізнатися, надовго пошила мене в дурні.

Я пригадав той день, коли прийшов до Джулії в будинок, знайшов труп, як на мене напала та тварина. Обличчя трупа частково було знищено, те, що вціліло — було в крові. Але жінка була зростом з Джулію, загальна схожість теж зберігалася. І потім, вона була там, де і слід. І тут я привернув увагу істоти, яка сховалася там, схожа на собаку, яка, можна так сказати, відволікла мене від питань ідентичності. До того часу, як я закінчував боротися за своє життя під акомпанемент наближення сирен, мене більше цікавило, як би втекти, ніж подальше розслідування. Коли б я потім подумки не повертався до тієї сцени, я бачив тільки мертву Джулію.

— Неймовірно, — сказав я. — Чиє ж тоді тіло я знайшов?

— Поняття не маю, — відповіла вона. — Це могло бути якесь її «Я» з Відображень, або хто-небудь сторонній, з вулиці. Або труп, викрадений з моргу. Як впізнаєш?

— На ньому був один із твоїх блакитних каменів.

— Так. А другий — на нашийнику тієї істоти, яку ти вбив… а Джулія відкрила йому прохід.

— Навіщо? І до чого вела вся ця комедія?

— Фальшивка чистої води. Віктор думав, що Джулію вбила я, а я думала, що він. Він припускав, що це я відкрила прохід з Замку і послала цю бестію пополювати на неї. Я вважала, що це його рук справа, і була роздратована, що він приховав від мене, як швидко робить успіхи… Адже це рідко віщує щось хороше.

Я кивнув.

— Цих тварюк ти розводиш тут?

— Так, — відповіла вона, — а ще я поселила їх у кілька сусідніх Відображень. Дехто отримав блакитні стрічки.

— Я віддаю перевагу чортам з пекла, — сказав я. — Вони куди розумніші і ведуть себе краще. Значить, Джулія залишила тіло і замаскувала прохід сюди, а ти думала, що її прикінчив Віктор, який підбирається до твоєї святая святих?

— Приблизно так.

— А він думав, що вона стала дуже небезпечна для тебе… та ще цей прохід… І що ти вбила її?

— Я НЕ ЗНАЮ точно, чи знайшов Віктор взагалі цей прохід. Він був здорово захований, ти ж переконався. Як би там не було, жоден з нас до кінця не усвідомлював, що ж Джулія проробила насправді…

— Тобто?

— Вона і мені підсунула шматок траголіта. Потім, після посвяти, вона скористалася його парою, щоб простежити за мною через усі Відображення до Бегма.

— Бегма? А якого біса ти там робила?

— Нічого важливого, — відгукнулася вона. — Я згадала про це просто щоб підкреслити її хитрість. У той час вона до мене не наближалася. Фактично я знаю про це тільки тому, що пізніше вона сама розповіла мені про це. Тоді вона стежила за мною від кордону Золотого Кола до Замку. Решту ти знаєш.

— Не впевнений.

— Щодо цього Замку у неї були свої плани. Коли вона застала мене зненацька, я і справді здивувалася. Ось так я і стала вішалкою.

— А Джулія вступила у володіння цим замком, надівши воротарську маску на випадок спілкування з людьми. Деякий час вона жила тут, набираючись сил, вдосконалюючи свою майстерність, вішаючи на тебе парасольки…

Ясра тихо загарчала, і мені згадалося, що кусається вона кепсько. Я поспішив змінити тему розмови.

— До цих пір не розумію, чому іноді вона шпигувала за мною, а іноді — Обсипала квітами.

— Уміють же чоловіки вивести з себе, — сказала Ясра, піднявши кубок і осушуючи його. — Тобі вдалося зрозуміти все, окрім причини.

— Вона відправилася за владою, — сказав я. — Що тут ще розуміти? Пригадую навіть, як одного разу ми довго сперечалися про владу.

Я почув, як Мандор видав смішок. Під моїм поглядом він відвів очі, хитаючи головою.

— Очевидно, — сказала Ясра, — вона все ще була до тебе небайдужа. І здається, вельми небайдужа. Вона гралася з тобою. Їй хотілося розворушити в тобі цікавість. Хотілося, щоб ти пішов за нею, знайшов її, а можливо, хотілося спробувати свою силу проти твоєї. Їй хотілося показати тобі, що вона варта того, в чому ти відмовив їй, коли відмовився їй довіряти.

— Значить, ти і про це знаєш.

— Іноді вона розмовляла зі мною, не соромлячись.

— Значить Джулія була так небайдужа до мене, що послала людей з траголітами йти по моєму сліду до самого Амбера і спробувати убити. До речі, це їм майже вдалося.

Ясра закашлялась і відвела очі. Мандор тут же встав, обійшов навколо столу і, всунувшись між нами, знову наповнив її кубок. У той момент, коли вона повністю була схована від мого погляду, почувся її тихий голос:

— Ні, не зовсім так. Цих убивць найняла… я. Рінальдо був далеко, попередити тебе він не міг, а я вважала, що він зробить саме це, тому подумала — спробую-но я дістатися до Мерліна ще раз.

— О, — зауважив я. — Може, тут бродять ще вбивці?

— Ні, ті були останніми, — сказала вона.

— Дуже приємно.

— Я не прошу вибачення. Просто пояснюю — щоб покласти край розбіжностям між нами. Не хочеш анулювати і цей рахунок? Мені потрібно знати.

— Я вже казав — хотілося б вважати, що ми квити. Це залишається в силі. А яке відношення до цієї історії має Юрт? Не розумію, як вони зспівалися і що вони значать одне для одного.

Перш, ніж повернутися на своє місце, Мандор додав крапельку вина і в мій келих. Ясра глянула мені в очі.

— Не знаю, — промовила вона. — Коли ми з нею боролися, у неї не було союзників. Скоріше всього, це сталося, поки я була нерухома.

— Що ти думаєш щодо того, куди вони з Юртом могли втекти?

— Нічого.

Я глянув на Мандора, але той похитав головою.

— Я теж не знаю, — сказав він. — Однак мені прийшла в голову дивна думка.

— Так?

— Я відчуваю необхідність підкреслити, що Юрт не тільки подолав Лабіринт і отримав могутність — він, незважаючи на всі свої шрами і бракуючі частини тіла, дуже схожий на тебе.

— Юрт? На мене? Ти, напевно, смієшся!

Він подивився на Ясру.

— Мандор ПРАВИЙ, — сказала вона. — Абсолютно ясно, що ви — рідня.

Я поклав виделку і потряс головою.

— Що за нісенітниця, — сказав я більше для самозахисту, ніж для впевненості. — Ніколи цього не помічав.

Мандор ледве помітно знизав плечима.

— Тобі потрібна лекція з психології заперечення? — Запитала мене Ясра.

— Ні, — сказав я. — Мені потрібно трішки часу, щоб до мене дійшло.

— Все одно прийшла пора наступної зміни, — оголосив Мандор, зробив широкий жест, і з'явилися нові страви.

— Через те, що ти звільнив мене, у тебе будуть неприємності вдома? запитала Ясра.

— До того часу, як вони зрозуміють, що тебе там немає, я сподіваюся скласти гарну історію, — відповів я.

— Іншими словами, неприємності будуть, — сказала вона.

— Ну, може, зовсім небагато.

— Я подивлюся, що можна зробити.

— У якому сенсі?

— Терпіти не можу бути комусь зобов'язаною, — сказала вона, — а ти зробив для мене більше ніж я для тебе. Якщо я знайду спосіб відвернути від тебе їх лють, я ним скористаюся.

— Що це ти задумала?

— Давай на цьому зупинимося. Іноді краще не знати занадто багато.

— Мені не подобається, як це звучить.

— Чудовий привід змінити предмет розмови, — сказала вона. — Юрт дуже сильно ворогує?

— Зі мною? — Запитав я. — Або ти побоюєшся, чи не повернеться він сюди за другою порцією?

— Якщо тобі завгодно поставити питання так — і те, і інше.

— Думаю, якби Юрт міг, він убив би мене, — повідомив я, поглядаючи на Мандора, який згідно кивнув.

— Боюся, що так, — заявив він.

— Що ж стосується того, чи повернеться він сюди ще раз за тим, що вже отримав, — продовжив я — тобі судити самій. Як тобі здається, наскільки він близький до того, щоб повністю заволодіти силами, які можна отримати від Джерела під час ритуалу?

— Точно сказати важко, — сказала вона, — тому що він перевіряв свої сили в умовах жахливої плутанини. Може, відсотків на п'ятдесят. Це тільки здогадки. Чи задовольниться він цим?

— Можливо. Наскільки ж небезпечним він тоді стане?

— Дуже небезпечним. Коли повністю освоїться з положенням речей. Тим не менше, він повинен розуміти, що, виріши він повернутися, він знайде тут охорону, з якою важко було б боротися навіть такому, як він… Тільки Шару, такий, який він зараз, став би непереборною перешкодою.

Я все їв і їв.

— Ймовірно, Джулія порадить йому не пробувати, — продовжувала вона, — адже вона знайома з Замком.

Я кивнув на знак того, що погоджуюся з таким зауваженням. Коли зустрінемось, тоді й зустрінемось. Зараз я трохи можу зробити, щоб цьому запобігти.

— Можна, тепер я задам тобі питання? — Сказала вона.

— Давай.

— Ті'га…

— Так?

— Я впевнена, вона навіть в тілі дочки герцога Оркуза не просто так зайшла в палац і добрела до твоїх апартаментів.

— Навряд чи, — відгукнувся я. — Вона — в числі офіційно запрошених.

— Можна дізнатися, коли прибули запрошені?

— Раніше, вдень, — відповів я. — Хоча, боюся, не можу вдаватися в подробиці щодо…

Вона махнула багато прикрашеною кільцями рукою, зробивши жест заперечення.

— Державні таємниці мене не цікавлять, — сказала вона, — хоча я знаю, що Найда зазвичай супроводжує свого батька в якості секретарки.

— І що ж?

— Її сестра прийшла з нею або залишалася вдома?

— Ти про Корал, вірно? — Запитав я.

— Так.

— Вона залишилася вдома, — відповів я.

— Спасибі, — сказала вона, повертаючись до трапези.

Чорт. До чого все це? Що Ясра знає про Корал такого, чого не знаю я? Щось, що має відношення до її нинішнього, невизначеного стану? Якщо так, чого мені буде коштувати з'ясувати це?

Тоді я поцікавився:

— Навіщо тобі це?

— Просто цікаво, — відповіла вона. — Я знала цю сім'ю в… кращі часи.

Ясра в сентиментальному настрої? Бути не може.

Тоді що ж?

— Припустимо, у цієї сім'ї є пара проблем? — Запитав я.

— Крім того, що в Найду вселилася ті'га?

— Так, — сказав я.

— Сумно чути, — була відповідь.

— Що це за проблеми?

— Корал ніби як потрапила в полон…

Вона впустила вилку, і та впала на тарілку, тихо дзвякнувши.

— Про що ти говориш? — Запитала Ясра.

— Вона потрапила не туди, куди слід було, — сказав я.

— Корал? Як? Куди?

— Це до деякої міри залежить від того, скільки ти знаєш про неї насправді, — пояснив я.

— Ця дівчинка мені подобається. Не грайся зі мною. Що трапилося?

Така відповідь мене більше ніж спантеличила. Але мені потрібно було не це.

— Ти добре знала її матір?

— Кінто… Я зустрічала її… на дипломатичних прийомах. Чарівна леді.

— Розкажи мені про її батька.

— Ну, він — член королівського дерева, але по лінії, яка не успадковує престолу. Перш ніж стати першим міністром, Оркуз був послом Бегми в Кашері. Його сім'я жила там разом з ним. Тому, природно, я бачилася з ним з багатьох спра…

Коли вона зрозуміла, що я дивлюся на неї, не відриваючись, крізь Знак Логрусу, через її Зламаний Лабіринт, вона підняла очі. Наші погляди зустрілися і вона посміхнулася.

— О, ти запитуєш про її батька, — сказала вона. Потім Ясра замовкла, а я кивнув. — Так, у цих плітках є частка правди, — нарешті помітила вона.

— Але точно ти не знаєш?

— На світі стільки пліток… більшу їх частину перевірити неможливо. Звідки мені знати, в яких з них є частка істини? І потім, мені-то що турбуватися?

— Звичайно, ти права, — сказав я. — І все-таки…

— Ще одне позашлюбне чадо старого, — повідомила вона. — Цікаво, рахує їх хто-небудь? Чудо, що у нього залишався час на державні справи.

— Хтось додумався, — сказав я.

— Ну, щоб бути чесною, до тих пліток, що я чула, додам, що там дійсно була сімейна схожість. Хоча про це мені важко судити — з більшою частиною сім'ї я особисто не знайома. Ти, кажеш, в цьому є частка правди?

— Так.

— Тільки через схожість або було щось ще?

— Щось ще.

Вона приємно посміхнулася і знову взяла вилку.

— Завжди насолоджуюся одкровеннями-казочками, які супроводжують тих, хто в цьому світі піднісся.

— Я теж, — підтвердив я, знову беручись за їжу.

Мандор прочистив горло.

— Навряд чи чесно, — зауважив він, — розповісти тільки частину історії.

— Ти правий, — погодився я.

Ясра знову звернула погляд на мене і зітхнула.

— Ну, гаразд, — сказала вона. — Я поставлю питання. Чому ти так впевнений… О, звичайно Лабіринт.

Я кивнув.

— Ну, ну, ну. Малятко Корал — Господиня Лабіринту. Це сталося зовсім недавно?

— Так.

— Гадаю, тепер вона десь у якомусь Відображенні… святкує.

— Хотів би я знати.

— Тобто?

— Вона зникла, але куди, не знаю. Це з нею зробив Лабіринт.

— Яким чином?

— Хороше питання. Не знаю.

Мандор відкашлявся.

— Мерлін, — сказав він, — можливо, поміркувавши над деякими питаннями, — він покрутив лівою рукою, — ти побажав би…

— Ні, — сказав я. — Нехай, як зазвичай, восторжествує обережність… Можливо, брате мій, і по відношенню до тебе теж — адже ти хаосський лорд. А в разі вашої величності це само собою зрозуміло, — я кивнув Ясрі, — незважаючи на те, що ви з цією леді знайомі і, можливо, ти навіть відчуваєш до неї деяку прихильність. — Вирішивши не занадто перебільшувати, я швидко додав: — Або, принаймні, не відчуваєш до неї злоби.

— Як я вже сказала, ця дівчинка мені дуже до душі, — заявила Ясра, нахиляючись вперед.

— Добре, — відповів я, — бо я хоч трохи, але відчуваю себе відповідальним за те, що трапилося — не дивлячись на те, що мене водили за ніс. І тому відчуваю себе зобов'язаним спробувати виправити справу. Тільки не знаю, як.

— Що ж сталося? — Запитала вона.

— Я якраз розважав її, коли вона висловила бажання подивитися Лабіринт. Я зробив їй послугу. По дорозі вона розпитувала про нього. Розмова здавався нешкідливою, я не став нічого приховувати. Знай я про плітки з приводу того, хто її батько, я би щось запідозрив. Загалом, коли ми туди потрапили, вона ступила в Лабіринт і пішла по ньому.

Ясра шумно зробила вдих.

— Людину чужої крові це знищило б, — сказала вона. — Вірно?

Я кивнув.

— Навіть одного з нас, — повідомив я, — якщо зробити кілька помилок.

Ясра захихотіла.

— Припустимо, у її матері і справді був роман з лакеєм або кухарем? — Зауважила вона.

— У неї мудра дочка, — сказав я. — Як би там не було, якщо вже хтось пустився проходити лабіринт, зворотного шляху немає. Поки вона йшла по ньому, мені довелося давати їй інструкції. Інакше я опинився б кепським господарем і це, безсумнівно, пошкодило б відносинам між ріднею в Бегмі та Амбері.

— Ти зіпсував би всі делікатні переговори? — Запитала вона напівсерйозно.

І тут у мене виникло відчуття, що їй прийшовся би до смаку відступ від теми, що стосується справжніх причин візиту делегації Бегми. Але я на цене клюнув.

— Можна сказати і так, — погодився я. — У будь-якому випадку Корал пройшла Лабіринт до кінця — а потім він забрав її.

— Мій останній чоловік казав мені, що з центру Лабіринту можна наказати йому доставити тебе куди завгодно.

— Це правда, — підтвердив я, — але якраз її наказ був небагато дивнішим: вона веліла Лабіринту відправити її, куди завгодно йому.

— Боюся, я не розумію.

— Я теж, але вона так сказала, і Лабіринт послухався.

— Ти хочеш сказати, Корал просто вимовила: «Відправ мене туди, куди хочеш відправити», і негайно випарувалася в невідомому напрямі?

— Саме.

— Здається, тоді можна припускати, що Лабіринт частково розумний?

— Якщо тільки, звичайно, він не відгукнувся на її неусвідомлене бажання відвідати якесь конкретне місце.

— Вірно. Гадаю, є і така можливість. Але у тебе не було можливості простежить за нею?

— У мене був козир, який я з неї зробив. Коли я спробував ним скористатися, то добрався до неї. Здається, Корал замкнена десь у темряві. Потім ми загубили контакт, і все скінчилося.

— Давно це було?

— За моїми особистими підрахунками, кілька годин тому, — сказав я. — Тут у вас час іде, як в Амбері?

— Різниця, по-моєму, невелика. Чому б тобі не спробувати ще разок?

— З тих пір я був трохи зайнятий. І до того ж обмірковував, як добитися цього якимсь іншим способом. Пролунав дзенькіт, побрязкування, і я відчув запах кави.

— Якщо ти питаєш, чи допоможу я тобі, — сказала Ясра, — я відповім так. Тільки я і справді не знаю, як за це взятися. Можливо, якщо б ти ще раз спробував її Карту… а я б підстрахувала тебе… ми змогли б до неї дістатися?

— Гаразд, — сказав я, поставивши чашку і намацуючи колоду.

— Давайте спробуємо.

— Я теж буду допомагати тобі, — заявив Мандор, піднімаючись на ноги і підходячи, щоб стати праворуч від мене.

Ясра підійшла і встала зліва. Я тримав Козир так, щоб нам усім було добре видно.

— Давайте почнемо, — сказав я і зосередився.

3

Плямка світла, яку я прийняв за заблукалий сонячний зайчик, пересунулася з підлоги в точку біля моєї чашки з кавою. Вона мала форму кільця, і я вирішив промовчати про нього, тому що інші, схоже його не помітили.

Я спробував встановити зв'язок з Корал, і нічого не знайшов. Відчувалося, як Ясра з Мандором теж тягнуться до неї і, об'єднавши з ними зусилля, я спробував ще раз. Ще наполегливіше.

Щось є?

Щось… Я згадав, як не міг зрозуміти, що відчувала Віала, коли користувалася Козирями. Це щось відрізнялося від видимих сигналів, знайомих нам усім. Можливо її відчуття були саме такими.

Щось було.

Я відчував присутність Корал. Але її зображення на карті не оживало під моїм поглядом. Сама карта стала помітно холодніше, але це не був той крижаний холод, який зазвичай відчуваєш, встановивши зв'язок з кимось із родичів. Роблячи нову спробу, я відчував, як Мандор з Ясрою теж множать свої зусилля.

Потім зображення Корал на карті зникло, але замість нього нічого не з'явилося. Тим не менше я відчував її присутність, хоча дивився в порожнечу. Найбільше це скидалося на спробу встановити контакт зі сплячим.

— Важко сказати, чи просто важко дістатися до цього місця, — почав Мандор, — або…

— По-моєму, на неї наклали закляття, — оголосила Ясра.

— Це могло б дещо пояснити, — сказав Мандор.

— Але тільки дещо, — пролунав зовсім поруч тихий, знайомий голос. — Сили, що утримують її, вселяють жах, тато. Нічого подібного я раніше не бачив.

— Колесо-привид каже правду, — сказав Мандор, — я починаю їх відчувати.

— Так, — почала Ясра, — тут є щось…

Але раптом ми прорвали завісу, і я побачив тяжко осілу Корал, яка явно без свідомості лежала на темній поверхні в дуже темному місці, і єдине, що давало світло — подоба вогненного кола, окреслене коло неї. Навіть коли б вона захотіла перенести мене туди, їй би це не вдалося…

— Привид, ти можеш віднести мене до неї? — Запитав я.

Перш, ніж він зумів відповісти, зображення зникло, а я відчув холодний подих. Минуло кілька секунд, і тільки потім до мене дійшло, що дме, здається, із тепер вже холодної, як лід, карти.

— По-моєму, ні, я не хотів би робити це, і може статися, в цьому немає необхідності, — відповів він. — Сила, що утримує її, усвідомила твій інтерес і навіть зараз підбирається до тебе. Не міг би ти як-небудь відключити цей Козир?

Я провів рукою по лицьовій стороні карти, чого зазвичай буває достатньо. Але холодний вітер схоже, ще посилився. Я повторив жест, додавши уявний наказ. І почав відчувати, як, щоб це не було таке, воно зосереджує увагу на мені.

Потім на Козир впав Знак Логруса, і карту вирвало з моєї руки, а мене відкинуло назад, вдаривши плечем об двері. Мандор в цей момент відкинувся вправо, хапаючись за стіл, щоб утриматися на ногах. Своїм логрусовим зором я побачив, що з карти, перш, ніж вона впала, скажено забили лінії, що світилися.

— Мета досягнута? — Скрикнув я.

— Зв'язок перервався, — сказав Привид, — через неї.

— Спасибі, Мандор, — сказав я.

— Але сила, яка пробиралася до тебе через козир, дізналася, де ти зараз, — сказав Привид.

— Звідки це ти посвячений у те, що їй відомо? — Зажадав я відповіді.

— Це здогад, а заснований він на тому факті, що ця сила все ще намагається дістатися до тебе, хоча і йде довгим, обхідним шляхом — крізь простір. Може, вона добереться до тебе тільки через цілих чверть хвилини.

— Ти невизначено користуєшся займенником, — сказала Ясра. — Йому потрібен тільки Мерлін? Або воно йшло за всіма нами?

— Точно не знаю. Зосередилася вона на Мерлінові. Поняття не маю, що буде з вами.

Під час цього діалогу я схилився вперед і повернув Козир Корал на місце.

— Ти зможеш нас захистити? — Запитала вона.

— Я вже почав переміщати Мерліна подалі звідси. Вас теж перемістити?

Коли, сховавши Козир в кишеню, я підняв очі, то помітив, що кімната стала трохи менш матеріальною — прозорою, як ніби все в ній було зроблено з кольорового скла.

— Прошу тебе, — тихо сказала Ясра, схожа на вітраж у соборі.

— Так, — слабким луною відгукнувся мій зникаючий брат.

Потім крізь вогненний обруч я перенісся у пітьму. Я натрапив на кам'яну стіну й навпомацки пішов уздовж неї. Поворот — і переді мною світла зона, поцяткована крапками…

— Привид? — Покликав я.

Відповіді немає.

— Не люблю, коли переривають розмову, — продовжував я.

Я рухався вперед, поки не дійшов до місця, де явно знаходився вхід в печеру. Переді мною нависало ясне нічне небо, а коли я ступив назовні мене овіяв холодний вітер. Тремтячи, я відступив на кілька кроків.

Чорт його знає, де я міг знаходитися. Не те, щоб це і справді мало значення, раз я отримав перепочинок. Я потягнувся за допомогою Знака Логруса вдалину, і тільки тоді відшукав важку ковдру. Звернувшись в неї, я сів на підлогу печери. Потім довелося проробити те ж саме ще раз. Знайти купку дров виявилося легше, а запалити кілька полін — і зовсім не фокус. Заодно я пошукав ще одну чашку кави. Мене розбирала цікавість…

А що? Я знову зробив ходку, і в поле мого зору вкотилося яскраве колесо.

— Батьку! Прошу тебе, перестань! — Пролунав ображений голос. — Витягнути тебе сюди, в цей потаємний закуток Відображень, коштувало мені купу неприємностей. Але занадто багато переміщень — і ти притягнеш до себе увагу.

— Досить тобі! — Сказав я. — Мені потрібна всього лише чашка кави.

— Я принесу. Тільки не користуйся деякий час власною силою.

— А чому те, що робиш ти, не приверне такої уваги?

— Я користуюся обхідним шляхом. Ось!

По праву руку від мене на підлозі печери зайняв місце кубок з якогось темного каменю. Від нього йшла пара.

— Дякую, — сказав я, піднімаючи його. — Що ти зробив з Ясрою і Мандором?

— Кожного з вас я відіслав в іншому напрямку серед полчища фальшивих подоб, що стрибають туди-сюди. Все, що від тебе тепер потрібно — Посидіти якийсь час тихо. Нехай його увага вляжеться.

— Чия увага? Чого? Кого?

— Сили, яка тримає Корал. Зовсім не потрібно, щоб вона нас відшукала.

— Чому б і ні? Здається, я пригадую, як не так давно ти дивувався, чи не божество ти. Чого тобі боятися?

— Це ого-го що за штука. Вона, схоже сильніше мене. З іншого боку, я, здається спритніший.

— Як би там не було, це — дещо.

— Виспишся цієї ночі як слід. Вранці я дам тобі знати, чи продовжується полювання на тебе.

— Не виключено, що я це з'ясую сам.

— Не виявляй себе до тих пір, поки не постане питання про життя і смерть.

— Я не це мав на увазі. Припустимо, вона знайде мене?

— Роби, що порахуєш за потрібне.

— Чому мені весь час здається, що ти від мене щось приховуєш?

— По-моєму, батьку, ти просто підозрілий за натурою. Це, схоже у вас сімейне. А зараз мені потрібно йти.

— Куди? — Запитав я.

— Перевірити, як решта. Збігати по кількох справах. Поглянути, як там мої власні розробки. Проконтролювати свої експерименти. Все в такому дусі. Бувай.

— Що щодо Корал?

Але стояче переді мною світлове коло почало втрачати яскравість, потьмяніло і зникло. Неможливо сперечатися з таким завершенням розмови.

Привид все більше і більше робився схожим на всіх нас — боягузливим і водячим за ніс.

Я пив каву. Не таку хорошу, як у Мандора, але прийнятну. І почав замислюватися, куди ж відіслані Ясра з Мандором, але вирішив не пробувати зв'язатися з ними. По суті, вирішив я, ідея самому захиститися від магічного вторгнення не така вже й погана.

Я знову викликав Знак Логруса, якому дозволив зникнути, поки Привид переносив мене. Ним я скористався, щоб розставити варту біля входу в печеру і біля себе, всередині. Потім я відпустив його і зробив ще ковток. І тут зрозумів, що навряд чи ця кава не дасть мені заснути. Нервове напруження, досягнувши свого піку, стало спадати, і раптово на мене навалився тягар всіх моїх діянь. Ще пара ковтків — і я ледве міг утримувати чашку. Ще один — і я помітив, що кожного разу, як моргаю, очі куди легше закриваються, ніж відкриваються.

Відставивши чашку убік, я міцніше закутався в ковдру і досить зручно влаштувався на кам'яній підлозі — в цьому я став докою за час, що провів у кришталевій печері. Перед моїми заплющеними очима зібралися міріади миготливих примарних вогників. Тріщало полум'я, неначе хтось плескав у долоні, в повітрі пахло смолою.

Я відключився. Напевно, серед насолод цього життя сон — єдине, що не повинно бути коротким. Він заповнив мене, і я поплив по його хвилях, як далеко і надовго, не знаю.

Що розбудило мене, я теж не знаю. Знаю тільки, що був десь в іншому місці, а в наступну мить повернувся. Уві сні я трохи змінив позу, ноги замерзли, і я відчував, що вже не один. Очей я не відкрив і не змінив дихання. Можливо, до мене просто вирішив заглянути Привид. Але могло бути і так, що хтось перевіряв мою охорону.

Я підняв повіки буквально на волосок, подивившись крізь завісу він наверх. Зовні, біля входу в печеру, стояла маленька фігурка неправильних обрисів, а догораюче багаття слабо висвітлювало його дивно знайоме обличчя. В ньому було щось від мене самого і від мого батька.

— Мерлін, — тихо сказав він. — Прокинься-но. Тобі є, куди піти і що зробити.

Я широко розкрив очі і втупився на нього. До нього підходив певний опис… Фракір запульсіровал, але я втихомирив його.

— Дворкін?… — Сказав я.

Пролунав смішок.

— Ти назвав мене, — відповів він.

Він крокував туди-сюди вздовж входу в печеру, час від часу зупиняючись, щоб протягнути мені руку. Але кожного разу стримувався і прибирав її.

— Що таке? — Запитав я. — У чому справа? Чому ти тут?

— Я прийшов за тобою, щоб ти продовжив похід, який закинув.

— Що ж це може бути за похід?

— Пошуки заблукалої десь леді, яка позавчора пройшла Лабіринт.

— Корал? Ти знаєш, де вона?

Він підняв руку, опустив, скрипнув зубами.

— Корал? Її так звуть? Впусти мене. Нам потрібно поговорити про неї.

— Мені здається, ми і так чудово розмовляємо.

— Ти зовсім не поважаєш предків?

— Поважаю. Але у мене ще є братик, що стрибає по Відображеннях, якому дуже б хотілося зняти мені голову з плечей і вивісити її на стіні свого лігва. А якщо дати йому хоч півшансу, він зуміє впоратися по-справжньому швидко. — Я сів і протер очі, закінчуючи збиратися з думками. — Отже, де ж Корал?

— Йдемо. Я покажу тобі дорогу, — сказав він, простягаючи руку вперед. На цей раз вона зачепила мою варту і її контури тут же спалахнули. Він, здавалося, не помічав цього. Очі його, подібні двом темним зіркам, змусили мене піднятися на ноги, і притягували до себе. Рука Дворкіна початку плавитися, плоть стікала і капала з неї, як віск. Кісток всередині не було, там виявилася досить дивна структура — немов хтось швидко накидав руку в трьох вимірах, а потім наплавив на неї якесь, подібне плоті, покриття. — Візьми мене за руку.

Я виявив, що всупереч власній волі піднімаю руку і тягнуся до закарлюки, з чимось схожим на пальці, де кістки замінені завитками. Він знову видав смішок. Я відчував манячу мене силу. Незрозуміло було, що ж відбудеться, якщо я візьму цю дивну руку.

Тому я викликав Знак Логруса і послав його вперед, потиснути руку замість мене.

Може, я вибрав, як вчинити, не кращим чином.

Мене на мить засліпив яскравий шиплячий спалах, що послідував за цим.

Коли мій погляд прояснився, я побачив, що Дворкін зник. Швидка перевірка показала, що моя охорона як і раніше була на місці. Простим коротким заклинанням я роздмухав полум'я вище, зауважив, що чашка з кавою порожня тільки наполовину, і тим же способом — тільки в більш короткому варіанті — підігрів її теплуватий вміст.

Потім я стрепенувся, всівся і сьорбнув. Як міг, я аналізував те, що тільки що трапилося, але не уявляв собі, що це могло бути. Було відомо, що давним-давно ніхто не бачив цього напівбожевільного деміурга, хоча, якщо вірити вигадкам мого татуся, коли Оберон полагодив Лабіринт, розум Дворкіна неабияк прояснився. Якщо насправді це Юрт намагався обманом пробратися до мене, щоб прикінчити, дивно, що він вибрав таку личину. Замислившись про це, я не отримав впевненості в тому, що Юрт взагалі знав, як виглядає Дворкін. Я прикинув, наскільки розумно буде викликати Колесо-привид, щоб дізнатися думку нечоловіка. Однак, не встиг я на щось зважитися, як вхід до печери заступила інша фігура, куди крупніша Дворкіна, і пропорцій просто героїчних.

Один-єдиний крок — і він опинився в межах досяжності світла від багаття. Згадавши цю особа, я пролив каву. Ми ніколи не зустрічалися, але в Замку, в Амбері, я бачив безліч його зображень.

— Я вважав, що Оберон загинув, переробляючи Лабіринт, — сказав я.

— Ти був присутній при цьому? — Запитав він.

— Ні, — відповів я, — але раз вже ви прийшли ось так, по п'ятах за досить химерним привидом Дворкіна, ви повинні пробачити мені сумніви щодо того, чи справжній ви.

— Це ти зіткнувся з фальшивкою. А я справжній.

— Що ж тоді я бачив?

— Астральну форму справжнього джокера… чаклуна по імені Джолос з четвертого кола Відображень.

— А, — відгукнувся я. — А звідки мені знати, що ви — не проекція якого-небуть Джолоса з п'ятого кола?

— Можу розповісти напам'ять всю генеалогію королівського дому Амбера.

— Як і будь-який пристойний писар у мене вдома.

— Я включу і незаконнонароджених.

— До речі, а скільки їх було?

— Тих, про які мені відомо, сорок сім.

— Та добре вам! Як вам це вдалося?

— Різні часові потоки, — сказав він, посміхаючись.

— Якщо ви пережили переробку Лабіринту, чому ж ви не повернулися в Амбер продовжити своє царювання? — Запитав я. — Чому ви дозволили Ренді коронуватися і ще більше загидити стан справ?

Він засміявся.

— Але я не пережив її, — сказав він. — Я був знищений в ході переробки. Я — привид, який повернувся, щоб вимагати від живих боротися за Амбер проти зростаючої сили Логруса.

— Arguendo, вважаю доведеним, що ви — той, ким оголосили себе, — відповів я, — але, сер, сусідство у вас, як і раніше невідповідний. Я — посвячений Логруса і дитя Хаосу.

— Але ти ще й посвячений Лабіринту і дитя Амбера, — відповіла велична постать.

— Вірно, — сказав я, — тим більше у мене є причини не вибирати, на чиїй я стороні.

— Приходить час, коли чоловік повинен зробити вибір, — заявив він. — Для тебе він настав. На чиєму ти боці?

— Навіть якби я вірив, що ви той, за кого себе видаєте, я не вважав б себе зобов'язаним робити подібний вибір, — сказав я. — А при Дворі існує переказ, що Дворкін — сам посвячений Логрусу. Якщо це правда, то я всього лише йду по стопах поважного предка.

— Але він відрікся від Хаосу, коли створив Амбер.

Я знизав плечима.

— Добре, що я нічого не створив, — сказав я. — Якщо вам потрібно від мене щось особливе, розкажіть мені, що це, щоб у мене були всі підстави вчинити так, як ви бажаєте — і, можливо, я допоможу вам.

Він простягнув руку.

— Ходімо зі мною, і ти ступиш в новий Лабіринт, по якому повинен пройти за правилами тієї гри, що повинна бути зіграна Силами.

— Я як і раніше не розумію вас, але впевнений, що справжнього Оберона не зупинила б настільки нескладна охорона. Підійдіть до мене, потисніть мені руку, і я з радістю буду супроводжувати вас і гляну на те, що ви хочете мені показати.

Він став ще вище ростом.

— Ти неодмінно хочеш перевірити мене? — Запитав він.

— Так.

— Будь я з плоті і крові, навряд чи це стривожило б мене, — заявив він. — Але оскільки тепер я зроблений з цієї примарної нісенітниці, то не знаю. Я б вважав за краще не ризикувати.

— У такому разі, мені слід погодитися з вашою думкою з приводу вашої нісенітниці.

— Онук, — рівним тоном сказав він, а в очах з'явився червонуватий вогонь, — ніхто з моїх нащадків не сміє так звертатися до мене — навіть до мертвого. Тепер я йду за тобою не як друг. Тепер я йду за тобою щоби крізь полум'я потягнути тебе в цю мандрівку.

Він наближався. Я відступив на крок.

— Навіщо ж все приймати на свій рахунок… — Почав був я.

Коли він наткнувся на мою охорону, ефект був як від фотоспалаху, і я прикрив очі. Жмурячись від надлишку світла я побачив фрагменти точного повтору того, як вогонь здирав плоть з руки Дворкіна. Оберон в деяких місцях став прозорим, а подекуди розплавився. Коли зовнішня схожість зійшла, всередині нього — крізь нього, — я побачив абстрактно розташовані всередині контурів великої, благородної фігури завитки і закарлючки, перемички і канавки. Незважаючи на це, на відміну від Дворкіна, видіння не зникало. Проминувши мою охорону, воно уповільнило рух, але, тим не менш продовжувало йти в мою сторону, простягаючи руки. Чим би воно не було насправді, воно було одним із самих страшних створінь, з якими мені доводилося стикатися. Продовжуючи задкувати від нього, я звів руки, знову змусивши з'явитися Логрус.

Знак Логрус опинився між нами. Абстрактна версія Оберона продовжувала підбиратися до мене, недбало змальовані руки духа зіткнулися з звивними відростками Хаосу.

Я не намагався зробити з цією примарою небудь на відстані. Навіть за допомогою Логруса. Я відчував, який надзвичайний жах вселяє це істота. Тому ось що я зробив: я жбурнув Знак у цього фальшивого короля. Потім я прошмигнув повз них обох назовні і покотився, дряпаючи ступні і руки, коли впав на схил, сильно вдарився об валун і міцно обхопив його, в той момент, коли печера злетіла в повітря з таким шумом і спалахом, немов прямим попаданням накрило склад амоніту.

Я лежав, щільно заплющивши очі й здригаючись, напевно, з півхвилини. Мене не покидало відчуття, що в будь-яку секунду що-небудь може хапнути мене за дупу, якщо тільки я не буду лежати абсолютно нерухомо, зі всіх сил намагаючись здаватися ще одним каменем.

Тиша була абсолютною. Коли я відкрив очі, світло зникло, але вхід в печеру зберіг свої обриси. Я повільно підвівся на ноги і ще повільніше пішов. Знак Логруса пропав і, з незрозумілих причин, мені до відрази не хотілося ще раз викликати його. Коли я заглянув в печеру, в ній не виявилося ніяких ознак того, що щось взагалі відбулося, не вважаючи моєї підірваної охорони.

Я ступив усередину. Ковдра так і лежало там, куди впала. Простягнувши руку, я помацав стіну. Холодний камінь. Скоріше всього, вибух стався не в цьому Відображенні, а в якомусь іншому. Моє маленьке вогнище все ще слабо блимало. Я таки ще раз викликав його до життя. Але єдиним, що я побачив в його світлі і чого не помічав раніше, була моя чашка кави, яка впала і таки розбилася.

Я так і залишив руку на стіні. Нагнувся. Трохи згодом діафрагма у мене некеровано стиснулася. Я зареготав. Не знаю точно, чому. На мене навалилося все, що з'ясувалося після тридцятого квітня. І вийшло так, що цей сміх витіснив інший варіант — забити себе в груди і завити.

Мені спало на думку, що всі учасники цієї непростої гри мені знайомі. Люк з Ясрою, схоже, зараз були на моїй стороні разом з моїм братом Мандором, який завжди трохи остерігався мене. Мій божевільний брат Юрт хотів моєї смерті, а тепер він уклав союз з моєю колишньою коханкою, Джулією, яка, здається, тепер була налаштована до мене не занадто вже доброзичливо. Була ще ті'га, — яку ми залишили спати в Амбері, сплутавши закляттями, — суперзахисник демон, що влився в тіло сестри Корал, Найди. Був ще найманець Далт — подумавши про нього тепер, я зрозумів, що він, до того ж, доводиться мені дядьком, — який невідомо навіщо і чому розправився з Люком, після того як в Ардені надавав тому стусанів по дупі, а дві армії спостерігали за цим. Щодо Амбера у нього були мерзенні плани, але йому не вистачало військової потужності, щоб домогтися більшого — тому він обмежувався періодичними партизанськими вилазками, і не дуже дошкуляв нам. Ще існувало Колесо-привид, мій кібер для роботи з Картами, механічний напівбог нижчого розряду; він, схоже, розвивався від необачності до розважливості і параної. Як я міг бути впевнений, куди його віднесло звідси? Але він, принаймні, нарешті виявив якусь прихильність, на даний момент змішану з боягузтвом.

Багато в чому справа була саме в цьому.

Але події останнього часу, схоже, свідчили, що в грі брало участь щось ще — щось, що бажало витягти мене звідси зовсім в іншому напрямку. Привид стверджує, що воно володіє чималою силою. Я поняття не мав, що воно представляє насправді, і не мав ніякого бажання йому довіряти. Це зробило б наші відносини незручними.

— Гей, хлопче! — Пролунав знизу знайомий голос. — Важкувато тебе знайти. Тобі в одному місці не сидиться!

Швидко обернувшись, я пройшов вперед і пильно подивився вниз.

По схилу дерлася самотня фігура. Великий чоловік. Біля шиї у нього щось спалахувало. Розрізнити його риси не вдавалося — було занадто темно.

Я відступив на кілька кроків, почавши заклинання, яке відновило б мою охорону.

— Гей! Давай не тікай! — Крикнув він. — Мені треба поговорити з тобою.

Невидимі стражі зайняли своє місце, а я витягнув свій клинок і затиснув вістрям вниз в правій руці так, що його абсолютно не було видно від входу в печеру, і повернувся. Заодно я наказав Фракіру стати невидимим і звисати з моєї лівої руки. Раз друга фігура виявилася сильнішою за першу і пройшла повз моїх стражників, ця третя може виявитися сильніше другої, і тоді мені знадобиться все, що я зумію зібрати.

— А? — Крикнув я назовні. — Хто ти і чого тобі треба?

— Чорт! — Пролунало у відповідь. — Я не уявляю нічого особливого. Я всього-навсього твій батько. Мені потрібна деяка допомога, не хотілося б виносити сміття з хати, а залишити все в родині.

На нього впав світло багаття і, мушу зізнатися, це виявилася відмінна імітація принца Корвіна Амберского, мого батька — аж до чорного плаща, чобіт, штанів, сірої сорочки, срібних запонок і пряжки, була навіть срібна троянда, — він посміхався тією самою швидкою посмішкою, яка іноді освітлювала обличчя Корвіна в ті давні часи, коли він розповідав мені свою історію… Побачивши все це, я відчув усередині якийсь спазм. Мені хотілося дізнатися його трохи краще, але він зник, і мені так і не вдалося розшукати його знову. І ось тепер ця штука — чим би вона не була насправді — прийняла його вигляд… Сказати, що я був роздратований такою спробою грати на моїх почуттях, значить не сказати нічого.

— Першою фальшивкою був Дворкін, — сказав я, — а другою — Оберон. Деремося вгору по генеалогічному древу, так?

Не зупиняючись, він примружився і нерозуміюче скинув голову — ще одна реалістична риса.

— Про що це ти, Мерлін, не зрозумію, — відгукнувся він. — Я…

Тут ця істота увійшло в зону, що охороняється і сіпнулася, ніби доторкнулася до розпеченого дроту.

— Твою мать! — Сказало воно. — Ти що, нікому не довіряєш?

— Сімейна традиція, — відповів я, — підкріплена недавнім досвідом.

Тим не менше я дивувався, чому це зіткнення не викликало чергового феєрверку. Ще я не міг зрозуміти, чому ця штука досі не почала перетворюватися в орнамент із завитків.

Вилаявшись ще раз, воно змахнуло плащем так, що той обернувся навколо лівої руки, а права потягнулася до чудово відтворених піхов мого батька. Срібне гравіроване лезо зі звуком, подібним зітханню, описало дугу, після чого обрушилося на захисний екран. Коли вони зустрілися, сніп іскор піднявся на цілий фут, а клинок зашипів, ніби був розжарений, а тепер занурився у воду. Візерунок на мечі засвітився і знову полетіли іскри, цього разу — на висоту людського зросту. В цю мить я відчув, що охорона зламана.

Потім воно увійшло в печеру, а я розвернувся всім корпусом, змахнувши клинком. Але схожа на Грейсвандір шпага опустилася і знову вознеслася, звужуючи круги, відводячи вістря мого власного клинка і прослизаючи прямо до моїх грудей. Я парирував це простим прийомом «ін кварті», але вона прошмигнула понизу і продовжувало заходити вглиб печери. Я відповів ударом «Сиксте», але мого супротивника там не виявилося. Її пересування було лише обманним маневром, він непомітно прокрався в печеру праворуч від мене, перехопив свій меч за вістря, а лівою рукою розмахуючи перед моїм обличчям, я ж зробив повний оберт і знову парирував удар.

Я надто пізно помітив, що, поки ліва рука мелькала біля моєї голови, права піднімалася. Прямо мені в щелепу тримало курс руків'я Грейсвандіра.

— Ти й справді… — Почав я, і тут послідував удар. Пам'ятаю останнім, що я побачив, була срібна троянда.

Таке життя: довіряй — і тебе зрадять, не довіряй — і віддасиш сам. Це, як і більшість моральних парадоксів, ставить вас у незручне положення. Було надто пізно, щоб приймати нормальне рішення. Я не міг вийти з гри.

Отямився я темряві. Насторожений і здивований. Як завжди, коли я чогось не розумію і бути обережним, я лежав абсолютно нерухомо і продовжував дихати в природному ритмі. І слухав.

Ні звуку.

Я трохи розплющив очі.

Те, що виднілося, призводило в замішання. Я знову заплющив очі.

Тілом я відчував вібрацію усередині кам'янистої поверхні, на якій я був розпростертий.

Я до кінця розкрив очі, придушивши раптове бажання закрити їх. Підвівшись на ліктях, я підтягнув до себе коліна, потім випрямив спину і повернув голову. Чарівно. До такої міри втратити орієнтацію мені не вдавалося з тих самих пір, як я напився з Люком і Чеширським Котом.

Навколо ніде не було ніяких колірних плям. Все було чорним, білим або різних відтінків сірого кольору, немов я потрапив всередину негативу. В декількох діаметрах праворуч від мене над горизонтом як чорна діра висіло те, що я вважав за сонцем. Небо було дуже темно-сірого кольору, по ньому повільно рухалися чорні хмари. Моя шкіра була чорною, як чорнило. Незважаючи на це, під ногами і навколо мене сяяла майже прозорим, білим, як кістка, кольором кам'яниста земля. Я повільно підвівся на ноги, повертаючись. Так. Земля, схоже, світилася, небо було темним, а я виявився тінню між ними. Таке відчуття довелося мені зовсім не до смаку.

Повітря було сухим і прохолодним. Я стояв у передгір'ї абсолютно білої гірської гряди, на вигляд такий застиглої, що напрошувалося порівняння з Антарктидою. Гряда простягалася вгору і вліво від мене. Праворуч, горбиста і низька, простягтись до того, що мені здалося ранковим сонцем, лежала чорна рівнина. Пустеля? Довелося підняти руку, щоб вона відкинула «тінь» в її… ніби? Анти-світлі?

— Чорт! — Спробував я сказати, і відразу ж помітив дві речі.

По-перше вголос слово не вимовиш. По-друге, щелепа боліла — там, куди мене тріснув батько… або його подібність.

Ще раз мовчки оглянувшись, я витягнув Карти. Раз дійшло до плутанини з переміщеннями, всі ставки знімаються. Я вийняв Козир Колеса-примари і зосередив свою увагу на ньому.

Марно. Козир був точнісінько мертвий. Хоча сидіти тихо мені велів саме Привид, і, можливо, він просто відмовлявся відповідати на мій поклик. Я перегорнув решту Карт. Над Картою Флори я зачекав. Зазвичай вона не відмовлялася допомогти мені в скрутну хвилину. Роздивляючись це чарівне обличчя, я покликав її…

Жоден золотистий локон не здригнувся. Температура не знизилася ні на градус. Карта залишалася картою. Я спробував наполегливіше, бурмочучи посилююче заклинання. Але там нікого не було.

Тоді Мандор. Я провів над його картою кілька хвилин з тим же результатом. Я взявся за Карту Рендома — те ж саме. Бенедикт, Джуліан. Ні, ні і ні. Спроба викликати Фіону, Люка і Білла Рота дала ще три негативних результати. Я було витягнув навіть парочку Козирів Смерті, але не зумів дістатися ні до Сфінкса, ні до споруди з кісток на вершині зеленої скляної гори. Щільно склавши карти, я прибрав їх у футляр і сховав.

З часів Кришталевої печери я вперше зіткнувся з феноменом такого роду. Однак існує безліч способів блокувати Козирі — правда, для мене це питання представляло зараз чисто академічний інтерес. Мене більше турбувало, як перебратися куди-небудь у більш сприятливу обстановку. Дослідження можна було відкласти на потім, коли можна буде лінуватися.

Я рушив у дорогу. Кроки були беззвучні. Коли я штовхнув шматок гальки так, що той, підскакуючи, покотився переді мною, шуму від його руху я не почув.

Біле зліва, чорне справа. Гори або пустеля? Не зупиняючись, я звернув ліворуч. Наскільки можна було помітити, рухалися тільки чорні-пречорні хмари, і тільки. З підвітряного боку кожного оголеного шматка породи — мало не осліплююча зона підвищеної яскравості: божевільні тіні в божевільній країні.

Знову ліворуч. три кроки, потім обійти валун. Наверх через кряж. звернути вниз до пагорба. Праворуч, ще трохи, і зліва серед каміння появиться червоний струмочок…

Не-а. значить, у наступний раз.

Короткий укол болю в лобі.

Нічого червоного, йди далі.

За наступним поворотом направо буде розколина…

Ніякої розколин.

Біль стиснула скроні, я потер їх. Дихання стало важким, а чоло, відчувалося, вологим.

Унизу, на наступному схилі побачиш сіре каміння, що переходять у зелень, квітами і тендітні синювато-сірі квіти…

Легка біль у шиї, ніяких квітів, ні сірого, ні зеленого.

Тоді нехай хмари розійдуться і темрява проллється вниз від сонця…

Нічого.

… А у наступній низині почуєте, як шумить, біжачи маленькими струмками, вода.

Мені довелося зупинитися. В голові стукало, руки тряслися. Простягнувши руку, я торкнувся кам'яної стіни ліворуч від себе. На дотик вона була досить матеріальною. Реальність іншого рівня. За що це все звалилося на мене?

А як я потрапив сюди?

І куди це «сюди»?

Я розслабився. Вирівнявши подих, я привів в порядок свою енергетику. Головний біль вщух, відринув, зник.

Я знову закрокував.

Спів птахів і лагідний вітерець… У затишному куточку, в тріщинах на камені — квітка.

Ні. Зате вперше почалася протидія… протидія?

Що ж на мені за закляття, що я втратив здатність ходити по Відображеннях? Я ніколи не сприймав це як щось, що можна відняти.

— Нічого смішного, — спробував я вимовити. — Хто б або що б ти не було таке, як тобі це вдалося? Чого тобі треба? Де ти?

І знову я нічого не почув, а вже відповіді — тим більше.

— Не знаю, як і навіщо ти зробив це, — поворухнув я губами, і задумався. — Закляття я на собі не відчував. Але я, напевно, тут неспроста. Ну, валяй ж далі. Скажи, чого ти хочеш.

Noda. <Нічого-ісп.>.

Я пішов далі, без особливого бажання продовжуючи спроби забиратися геть з цього Відображення. При цьому я зважив ситуацію. Мені здавалося, що я десь прогледів щось елементарне.

… І маленька червона квітка за скелею, за наступним поворотом.

Я повернув, і там була маленька червона квітка, яку я напівсвідомо начаклував. Я рвонувся до неї, щоб переконатися, поторкавши рукою, — Всесвіт милостивий і Мерлін йому здорово подобається.

На бігу я спіткнувся, піднявши хмару пилу. Підхопившись, я встав і огледівся. Наступні хвилин десять-п'ятнадцять, не менше, пішло на пошуки, але квітка так і не відшукалася. Нарешті, я вилаявся і повернув далі. Кому подобається бути мішенню для жартів світобудови?

Раптом мене осяяло і я взявся нишпорити по всіх кишенях — чи немає там хоч шматочка блакитного каменю. Його дивні здатності тепер могли б напевне провести мене по Відображенню до того місця, звідки він з'явився. Але де там. Не залишилося ні дрібки блакитного пилу. Всі камені залишилися в гробниці мого батька, ось воно що. Я здогадався, що такий вихід був би занадто простий для мене.

Що ж я упускаю?

Фальшивий Дворкін, фальшивий Оберон і людина, що оголосила, ніби він — мій батько… І всі вони хотіли відвести мене в якесь дивне місце, щоб, як підкреслив підроблений Оберон, я взяв участь у якійсь незрозумілій боротьбі Сил. Потираючи щелепу, я подумав, що «Корвін» явно досяг успіху в цьому. Тільки що ж це за гра? І що це за Сили?

Істота, яка назвалася Обероном говорила щось щодо вибору між Амбером і Хаосом. Але, значить, щодо іншого вона в тій же самій розмові брехала! Чорт з ними обома. Я не просив, щоб мене втягували в цю їхню гру Сил. У мене і своїх проблем вистачає. Мені навіть не хочеться з'ясовувати, по яких правилах відбувається… те, що відбувається.

Відкинувши ногою маленький білий камінчик, я спостерігав, як він котиться геть. Не схоже, щоб це було справою рук Юрта або Джулії. Це, здається, не то новий фактор, не то сильно змінений один із колишніх. Коли ж він з'явився в картині вперше? Я здогадувався, що це має якесь відношення до тої Силу, що погналася за мною, коли ми намагалися врятувати Корал. Можна було лише припускати, що вона вистежила мене, і ось результат. Але що це могло бути таке? Спершу, вважав я, необхідно дізнатися, де те вогняне коло, в якому лежить Корал. По моїх припущеннях, те місце тепер якимось чином виявилося пов'язаним з тим, що стояло за моїм нинішнім становищем. Тоді що ж це за місце? Корал попросила Лабіринт відіслати її туди, куди їй слід було відправитися. Тепер у мене не було ніякої можливості запитати Лабіринт, де це може бути — і наразі ніякої можливості пройти по ньому, щоб він відправив мене услід за нею.

Значить, настав час припинити гру і задіяти для вирішення цієї проблеми самі різні засоби. Мої Козирі втратили контакт, моя здатність ходити по Відображеннях натрапила на таємничу перешкоду, і я вирішив, що прийшов час скористатися особливостями власної сили за ступенем важливості. Я викличу Знак Логруса і продовжу свій шлях по Відображеннях, захищаючи кожен зроблений крок силою Хаосу.

В моє зап'ястя врізався Фракір. Я швидко озирнувся в пошуках наближення небезпеки, але нічого не помітив. Ще кілька хвилин я залишався напоготові, досліджуючи місцевість поблизу. Так нічого і не з'явилося, і Фракір вгамувався.

Його система тривоги спрацювала неправильно не вперше — можливо був тому виною випадковий астральний протяг чи якась моя незрозуміла думка. Але в такому місці, як це, не можна діяти навмання. Найвищий з каменів неподалік, футів п'ятнадцяти-двадцяти висотою, знаходився по ліву руку від мене, кроків за сто вгору по горбу. Я підійшов до нього і почав підійматися вгору.

Діставшись, нарешті, до його вапняної вершини, я отримав можливість бачити на велику відстань у всі сторони. І не помітив у цьому дивному всесвіті жодного живої істоти.

Тому я вирішив, що тривога і справді була помилковою, і спустився вниз. Я ще раз спробував викликати Логрус, а Фракір прямо-таки відривав мені руку. Чорт. Не звертаючи на нього уваги, я послав виклик.

Знак Логрус виріс переді мною і помчав на мене. Він танцював, як метелик, а вдарив, як вантажівка. Мій кіношний світ понісся геть, ставши з чорно-білого чорним.

4

Я приходив до тями.

Голова боліла, в роті було болото. Я був розпростертий обличчям вниз. Пам'ять остаточно повернулася, і я відкрив очі. Навколо все як і раніше було чорно-біло-сірим. Я виплюнув пісок, протер очі, проморгав. Знака Логруса не було, і пояснити, що тільки що трапилося, я не міг.

Я сів, обнявши коліна. Схоже, я опинився на мілині: всі мої надлюдські засоби пересування та спілкування були блоковані. Я не зумів придумати нічого іншого, як встати, вибрати напрямок і покрокувати.

Я здригнувся. Що це мені дає? Ще трохи того ж одноманітного пейзажу?

Пролунав тихий звук, наче хтось делікатно прокашлявся.

У мить ока я опинився на ногах, пильно вдивляючись у простір попереду себе.

— Хто тут? — Запитав я, відмовляючись від артикуляції.

Мені здалося, що той же самий звук пролунав зовсім поруч.

Потім у мене в голові неначе хтось сказав:

— У мене для тебе повідомлення.

— Що? Де ти? Повідомлення? — Спробував я запитати.

— Вибачте, — долинув здавлений голос, — Але я новачок у цій справі. Якщо по порядку, я там, де був завжди — на твоєму зап'ясті, а коли тут вибухнув Логрус, він додав мені трохи сили, так, щоб я зміг доставити повідомлення.

— Факір?

— Так. В той день, коли ти проніс мене через логрус, я вперше знайшла нові сили, отримавши чуття на небезпеку, рухливість, бойові навички і обмежену чутливість. Цього разу Логрус додав пряме уявне спілкування і розширив мою обізнаність до такої міри, що я можу передавати повідомлення.

— Навіщо?

— Він поспішав. Тут він міг затримати тільки на мить, а це — єдиний спосіб дати тобі знати, що діється.

— Я не знав, що Логрус розумний.

Послідувало щось подібне до сміху.

Потім:

— Розумності такого порядку важко класифікувати, і по-моєму, велику частину часу йому просто нічого сказати, — пролунала відповідь Факіра. — Він витрачає свою енергію в основному в інших сферах.

— Ну так навіщо він прибув сюди і раптово напав на мене?

— Не навмисно. Варто було йому зрозуміти, що я — єдиний засіб контакту з тобою не тільки кількома словами або образами, як він дав мені нові здібності, а ця атака — побічне явище.

— Чому час його перебування тут так обмежений? — Запитав я.

— Природа цього краю, що лежить між Відображеннями, така, що він однозначно неприйнятний і для Лабіринта, і для Логруса.

— Як демілітаризована зона?

— Ні, тут справа не в перемир'ї. Просто їм обом взагалі надзвичайно важко відображатися тут. Ось чому це місце майже не змінюється.

— Вони не можуть легко дістатися до цього місця?

— Приблизно так.

— Як вийшло, що я ніколи не чув про нього раніше?

— Напевно, тому, що сюди всім однаково важко потрапити.

— Ну, так що за повідомлення?

— Загальний сенс такий: не намагайся більше викликати Логрус, поки ти тут. Тут середовище спотворене настільки, що немає ніякої впевненості, як поведеться будь-яка перенесена сюди енергія більша певної величини. Це може виявитися для тебе небезпечним.

Я помасажував віскі, в яких стукало. По крайній мірі, я відволікся від своєї хворої щелепи.

— Гаразд, — погодився я. — Ніяких натяків на те, що я повинен тут робити?

— Це випробування. Чим — не можу сказати.

— У мене є вибір?

— У якому сенсі?

— Можу я відмовитися від участі?

— Гадаю, можеш. Але тоді не розумію, як ти звідси виберешся.

— Тобто, якщо я візьму участь у грі, врешті-решт мене випустять звідси?

— Так, якщо ти ще будеш живий. Думаю, що і в іншому випадку теж.

— Значить, у мене дійсно немає вибору.

— Вибір буде.

— Коли?

— Десь в дорозі, не знаю, де.

— Чому б тобі просто не повторити мені всі отримані тобою інструкції?

— Не можу. я не знаю, що означає «всі». Вони з'являються тільки у відповідь на конкретні запитання або ситуацію.

— Яка небудь з них перешкодить тобі виконувати обов'язки душителя?

— Ні, не повинна.

— Ну, це вже дещо. Відмінно. Є ідеї щодо того, що мені робити далі?

— Так, тобі треба почали піднімати на найвищий пагорб зліва від тебе.

— На який… о'кей, по-моєму, он він, — вирішив я, коли мій погляд впав на обламане ікло із сяючого білого каменю.

Отже, я попрямував до нього вгору по поступово набираючому крутизну схилу. Чорне сонце на сірому небосхилі піднялося ще вище. Як і раніше, стояла моторошна тиша.

— Е-е… не знаєш точно, що ми виявимо, коли доберемося туди, куди йдемо? — Спробував я заговорити з Факіром.

— Я впевнений, що інформація існує, — прийшла відповідь, — але не думаю, що ми одержимо до неї доступ раніше, ніж прийдемо в потрібне місце.

— Сподіваюся, ти правий.

Дорога робилася все крутіше. Оскільки я ніяк не міг точно визначити час, мені здалося, що пройшло більше години перш, ніж я покинув передгір'я і взявся підійматися на саму білу гору. Хоча ні слідів ніг, ні ніяких інших ознак життя я не помітив, кілька разів я натикався на довгі, схожі на виступи подряпини начебто чийогось сліду, які вели до цієї високо розташованої вибіленої поверхні. Поки я долав схил, пройшло, мабуть, ще кілька годин, темне сонце перемістилося в центр небосхилу і початок спускатися на захід, за цю вершину. Дуже дратувало те, що не було можливості вилаятися вголос.

— Як я можу бути впевнений, що ми на тій стороні цієї штуки, що треба? або що ми направляємо в те місце, куди слід? — Запитав я.

— Поки що ти тримаєш вірний курс, — відповів Факір.

— Ти не знаєш, скільки ще йти?

— Не-а. хоча і дізнаюся про це, як тільки побачу.

— Сонце збирається дуже скоро зайти за гору. Як ти тоді зумієш розгледіти те місце, щоб упізнати його?

— По-моєму, тут, коли сонце сідає, небо стає ще світлішим. У цьому сенсі негативний простір забавний. Як би там не було, тут щось завжди світле, а щось завжди темне. У нас буде необхідне світло, щоб визначитися. Як по-твоєму, чим ми зайняті насправді?

Я подумав:

— Однією з тих клятих штучок з лицарськими мандрівками у пошуках пригод.

— Романтичні мрії? Або щось реально доступне?

— У моєму розумінні у кожній з таких мандрівок є домішка і того, і іншого, але я відчуваю, що в твоєму випадку сильно переважує останнє. З іншого боку, все, з чим ми стикаємося серед Відображень, Ймовірно, почасти алегорія, символ — подібну нісенітницю люди ховають глибоко У підсвідомості.

— Іншими словами, ти точно не знаєш.

— Не впевнений, але я заробляю на життя тим, що чутливий і добре вгадую.

Я витягнув руку вище, вхопився, підтягнувся на наступний карниз. Якийсь час я йшов по ньому, потім знову взявся підійматися нагору.

Нарешті сонце сіло, але видно було, як і раніше, добре. Світло і темрява помінялися місцями.

Піднявшись ще на п'ять або шість метрів по нерівній поверхні, я зупинився, побачивши, нарешті, заглиблення, до якого я піднімався. Переді мною в горі був отвір, який починався на краю. Я зачекав трохи, роздумуючи, чи можна назвати його печерою, тому що вона, схоже, була штучного походження. Як ніби тут видовбали арку, яка була досить велика, щоб під неї можна було проїхати верхи.

— Знаєш, — прокоментував Факір, поворушившись на зап'ясті. — Ось.

— Що? — Запитав я.

— Перша зупинка, — відповів він. — затримайся тут і, найголовніше, перш ніж рушити далі, дещо зроби.

— А саме?

— Легше просто піти і подивитися.

Я підтягнувся наверх, перебрався через край, встав на ноги і пішов вперед. Великий вхід заповнювало, невідомо звідки беручись, світло. Я зачекав на порозі, заглядаючи всередину.

Це нагадувало родову каплицю. Там був маленький вівтар, а на ньому — пара свічок, які хизувалися миготливими чорними віночками. Уздовж стін стояли витесані з каменю лави. Крім тих дверей, в яких я стояв, я нарахував ще п'ять: три — в стіні напроти, одну — справа від мене і одну — зліва. В центрі приміщення лежали дві купи бойового спорядження. Ніяких символів релігії, яку б представляла ця каплиця, не було.

Я увійшов.

— Що я повинен тут робити? — Запитав я.

— Ти повинен попильнувати тут до світанку, охороняючи обладунки.

— Ну, гаразд, — сказав я, проходячи вперед, щоб оглянути цей мотлох, — навіщо це?

— У інформацію, яку я отримав, це не входить.

Я підібрав химерну білу нагрудну платівку, в якій був би схожий на сера Галахада. Розмір, здається, був якраз мій. Я похитав головою і опустив її назад. Я перейшов до сусідньої купи і витягнув дуже дивного вигляду сірі панцерні рукавиці. Тут же кинувши їх, я взявся ритися в іншому добрі. Все те ж саме. До того ж, підігнане по мені. Тільки…

— У чому справа, Мерлін?

— Ця біла чортівня, — сказав я, — виглядає так, немов прямо зараз доведеться мені впору. Інше озброєння, схоже, точнісінько таке, яке носять при дворі. Здається, варто мені перебратися до своїх покоїв у хаосі, і воно виявиться тим, чим треба. Значить, залежно від обставин, мені, ймовірно, підійдуть обидва комплекти. Хоча відразу двома я скористатися не можу. Який же я повинен стерегти?

— По-моєму, тут-то і зарита собака. Мені здається, ти повинен вибрати.

— Звичайно! — Я клацнув пальцями і нічого не почув. — Який же я бовдур, факір повністю розтлумачив мені, що до чого!

Я впав на коліна і змів обидва набори обладунків та зброї в одну непривабливого вигляду купу.

— ЯКЩО Я ПОВИНЕН ЦЕ стерегти, — сказав я, — Я стерегтиму і те, і інше. Я не бажаю вибирати, на чиїй я стороні.

— Здається мені, цьому «щось» твій вибір не сподобається, — відповів Факір.

Я відступив на крок і оглянув купу.

— Розкажи-но мені про це ще раз, — сказав я. — Як все це закручено?

— Ти повинен всю ніч просидіти, охороняючи це.

— Від чого?

— Думаю, від всього, хто спробує незаконно привласнили його. Від сил Порядку…… або Хаосу…

— Ага, я зрозумів тебе. Коли все це звалити разом в одну купу, любому доведеться підійти ближче, щоб що-небудь вихопити.

Я всівся на лаву між двох дверей біля далекої стіни. Після довгого і важкого підйому непогано було трохи перепочити. Але щось у моїй голові продовжувало старанно працювати. Потім, через деякий час, я запитав:

— Що мені в цьому?

— Ти про що?

— Скажімо, я просиджу тут всю ніч, доглядаючи за цим добром. Можливо, навіть з'явиться щось, що спробує підібратися до нього. Скажімо, я відіб'юся. Приходить ранок, ця купа як і раніше тут, я теж. Що тоді? Що я виграю?

— Тоді тобі доведеться вбратися в обладунок, взяти зброю і перейти до наступного етапу подій.

Я придушив позіхання.

— Знаєш, не думаю, що мені насправді потрібне хоч щось із цієї купи, — сказав я тоді. — Я не люблю обладунки та задоволений мечем, який тримаю. — Я ляснув по ефесу. Він був дивним на дотик, але я і сам відчував себе дивно. — Чому б нам просто не залишити всю купу там, де вона є, щоб відразу перейти до наступного етапу? До речі, а що це за наступний етап?

— Точно не знаю. Логрус так зарядив мене інформацією, що вона ніби просто спливає на поверхню в потрібний момент. Я навіть не знав про це місце, поки не побачив вхід.

Я потягнувся і схрестив руки на грудях. І притулився спиною до стіни. Я витягнув ноги і схрестив їх в щиколотках.

— Значить, ми будемо стовбичити тут, поки щось не станеться або тебе знову не осінить одкровення?

— ПРАВИЛЬНО.

— Розбуди мене, коли все скінчилося, — сказав я і закрив очі. Він тут ж стиснув мені зап'ястя, майже до болю.

— Ей! Ти не можеш так вчинити! — Сказав Факір. — Ідея в тому і полягає, що ти всю ніч не спатимеш і будеш стерегти і дивитися в оба.

— Ну, так це дурна ідея, — відгукнувся я. — Я відмовляюся грати в такі ідіотські ігри. Якщо цей хлам комусь потрібен, я йому ще й приплачу.

— Спи, якщо хочеш. Але що, якщо з'явиться щось і вирішить, що краще спершу прибрати тебе зі сцени?

— Почнемо з того, — відповів я, — що, не відчуваючи пристрасті до подібних штук, я не вірю, ніби комусь може знадобитися ця купа середньовічного мотлоху. І, закриваючи тему: попереджати мене про небезпеку — твоя робота.

— Так, так, капітан. Але це — дивне і таємниче місце. Що, якщо моя чутливість тут почасти обмежена?

— Ну, тепер ти мене прямо зворушив, — сказав я, — по-моєму, тобі потрібно буде просто імпровізувати.

Я задрімав. Мені снилося, що я стою в магічному колі, а різні істоти намагаються дістатися до мене. Але, торкаючись бар'єру, вони перетворювалися в нерухомі фігурки, персонажі мультфільмів, і швидко зникали. Крім Корвіна Амберського, який похитував головою, трохи посміхаючись.

— Рано чи пізно тобі доведеться вийти з кола, — сказав він.

— Ну так нехай це станеться пізніше, — відповів я.

— А ось твої проблеми, як і раніше будуть з тобою, як ти їх залишив.

Я кивнув.

— Але до того часу я відпочину, — відповів я.

— Ну, тоді з плечей геть. Бажаю удачі.

— Спасибі.

Тут видіння розпалося на безладні образи.

Пам'ятаю, що, здається, я трохи пізніше ще стояв за межами кола, намагаючись збагнути, як потрапити назад всередину…

Не впевнений, що саме мене розбудило. Це не міг бути шум. Але я раптом насторожився і став підніматися, і першим, що я побачив, був карлик в плямистому одязі, обома руками стискаючий собі горло, який, вивернувшись, нерухомо лежав поруч з купою обладунків.

— Що відбувається? — Спробував я вимовити.

Але відповіді не було.

Я перетнув каплицю і став на коліна біля широкоплечого коротуна. Кінчиками пальців я торкнув сонну артерію, щоб визначити пульс. Пульсу не було. Однак у цей момент я відчув, як щось лоскоче мені зап'ястя, і Факір, що ставав то видимим, то невидимим, повернувся назад, щоб зв'язатися зі мною.

— Ти вивів з ладу цього хлопця? — Запитав я.

Почалася слабка пульсація.

— Самогубці не душать самі себе, — відповів він.

— Чому ти не попередив мене?

— Тобі потрібно було відпочити, а потім, з ним я міг справитися і один. Хоча ми занадто переживаємо. Вибачте, що розбудив.

Я потягнувся.

— Скільки я спав?

— По-моєму, кілька годин.

— Трохи шкода, що так вийшло, — сказав я. — Ця купа металобрухту не варто нічийого життя.

— Зараз — варта, — відповів Факір.

— Правда. Тепер, коли через цю гидоту один вже загинув, ти не дізнався, що нам робити далі?

— Справа трішки прояснилася, але не настільки, щоб можна було діяти. Щоб я міг бути впевнений в тому, що від нас вимагається, ми повинні залишитися тут до ранку.

— Серед інформації, яку ти отримав, немає нічого про те, чи знайдеться поблизу їжа або пиття?

— Так. за вівтарем повинен бути глечик з водою. І буханець хліба. Але це — на ранок. Вночі ти повинен утриматися від їжі.

— Тільки у випадку якщо б я ставиться до всього цього серйозно, — відповів я, повертаючись до вівтаря.

Але варто було мені зробити два кроки — і світ почав розколюватися. Підлога каплиці затремтіла, і вперше з тих пір, як я тут з'явився, десь глибоко піді мною пролунав низький гуркіт, шум і скребучі звуки. Повітря цього позбавленого кольорів місця блискавично пронизала різнобарвність, наполовину осліпивши мене своєю яскравістю. Потім сполохи фарб зникли, і приміщення розділилося. Білий колір біля арки, де я стояв, став ще біліший. Довелося підняти руку, щоб затулити від нього очі. Напроти спустилася глибока пітьма, сховавши в протилежній стіні троє дверей.

— Що… це таке?

— Щось жахливе, — відповів Факір. — Щоб визначити точно, моїх можливостей не вистачає.

Стиснувши руків'я меча, я ще раз перевірив — як і раніше, заклинання не діяли. Не встиг я зробити ще щось, як все приміщення виявилося пронизане моторошним відчуттям присутності когось ще. Воно уявлялося настільки сильним, що оголювати меч або читати заклинання я вважав не самим розсудливим.

Будь все, як звичайно, я викликав би Знак Логруса, але і цей шлях був для мене закритий. Я спробував відкашлятися, але з горла не вилетіло ні звуку. Потім в самому серці сяйва почався рух, об'єднання…

Подібно Тигру Блейка, яскраво сяючи, з'явилися обриси Єдинорога. Дивитися на нього виявилося так боляче, що довелося відвести очі.

Я заглянув в глибоку, прохолодну темряву, але й там не було відпочинку моєму погляду. У темряві щось заворушилося і знову пролунав звук, немов метал зі скреготом пройшовся по каменю. За цим пішло потужне шипіння. Земля знову затремтіла. З темряви попливли викривлені лінії. Навіть раніше, ніж в яскравому сяйві Єдинорога стали помітні обриси, я зрозумів, що це — голова вповзаючої в каплицю одноокої змії. І перевів погляд в точку між ними, спостерігаючи за ними обома бічним зором. Це виявилося куди краще, ніж намагатися дивитися на будь-якого з них в упор. Я відчував на собі їх пильні погляди — погляд Єдинорога Порядку і Змії Хаосу. Почуття було не з приємних, і я позадкував, поки спиною не вперся у вівтар.

Обидва ще трохи відійшли в глиб каплиці. Єдиноріг опустив голову, націлившись рогом прямо в мене. Жало змії блискавично вилітало в мою сторону.

— Е-е… якщо вам обом потрібні обладунки та інші штуки, — почав я, — у мене, зрозуміло, немає жодних заперечень…

Змія зашипіла, а Єдиноріг підняв копито і впустив його, розбиваючи підлогу каплиці, і прямо до мене, немов чорна блискавка, побігла тріщина, яка зупинилася біля моїх ніг.

— З іншого боку, — зауважив я, — Ваші сіятельства, своєю пропозицією я не мав наміру образити вас…

— Знову ти не те говориш, — нерішуче втрутився Факір.

— Тоді скажи, що треба говорити, — сказав я, пробуючи думати пошепки.

— Я не… О!

Єдиноріг заревів, Змія встала на хвіст. Впавши на коліна, я відвів погляд в бік, тому що їхні погляди якимось чином стали завдавати мені фізичний біль. Я затремтів, всі м'язи занили.

— Ти повинен, — сказав Факір, ніби відповідаючи урок, — грати в гру по встановлених правилах.

Не знаю, що за залізка встромилася мені в ребра. Але я підняв голову і повернув, подивившись спершу на Змію, потім на Єдинорога. Очі боліли, немов я намагався пильно розглядати сонце, і все-таки мені це вдалося.

— Ви можете змусити мене брати участь у грі, — сказав я, — але не можете змусити зробити вибір. Моя воля належить мені. Я буду всю ніч вартувати обладунки, як від мене вимагається. Вранці я піду далі без них, тому що мій вибір — їх не носити.

— Без них ти можеш загинути, — заявив Факір, як ніби перекладав.

Я знизав плечима.

— Вибір робити мені, і він такий: я жодному з вас не віддам переваги.

Мене овіяло поривом вітру, одночасно і жарким, і холодним — схоже, їх зітхання змішалися.

— Ти зробиш вибір, — передав Факір, — будеш ти це усвідомлювати або ні. Всі роблять вибір. просто тебе просять зробити це офіційно.

— А що в моєму випадку такого особливого? — Запитав я.

Знову той же вітер.

— Ти — двічі спадкоємець, наділений великою силою.

— Мені ніколи не хотілося ворогувати ні з одним з вас, — заявив я.

— Це не дуже добре, — відповіли мені.

— Тоді знищіть мене зараз же.

— Гра ще не закінчена.

— Тоді давайте продовжимо, — сказав я.

— Нам не подобається твоя позиція.

— Взаємно, — відповів я.

Від громового повітряного удару, який послідував за цим, я втратив свідомість. Я думав, що можу дозволити собі бути чесним до кінця, ось з якої причини: у мене була сильна підозра, що обдурити учасників цієї гри, напевно, важко.

Я прокинувся лежачим на купі ножних лат, кірас, панцерних рукавиць, шоломів та інших чудових штук такого ж роду. Всі вони були незграбними і з відростками, які впивалися в мене. Усвідомив я це поступово, тому що багато важливих частин тіла у мене оніміли.

— ЕЙ, Мерлін.

— Факір, — відгукнувся я. — надовго я відключився?

— Не знаю. Я сам щойно прийшов у себе.

— От вже не знав, що можна вирубати шматок мотузки.

— Я теж. Раніше таке зі мною не траплялося.

— Тоді дозволить мені запитати більш правильно: не знаєш, скільки часу ми були без свідомості?

— По-моєму, досить довго. Дай мені виглянути за двері, і я зможу дати тобі краще уявлення про це.

Я повільно підвівся на ноги, не зміг встояти і звалився знову. Я поповз до виходу, зазначивши при цьому, що з купи, здається, нічого не зникло. Підлога ісправді тріснула. Біля дальньої стіни справді лежав мертвий карлик.

Виглянувши назовні, я побачив яскраве небо, все в чорних точках.

— Ну? — Запитав я трохи згодом.

— Якщо я розрахував правильно, скоро ранок.

— Перед світанком завжди яснішає, а?

— На зразок того.

Кровообіг у ногах відновлювалося, вони горіли. Я змусив себе піднятися і став, прихилившись до стіни.

— Є якісь нові вказівки?

— Поки ні. У мене таке відчуття, що вони повинні з'явитися з світанком.

Хитаючись, я добрів до найближчої лави і впав на неї.

— Якщо хто-небудь зараз зайде сюди, я зможу відбиватися тільки промовлянням заклинань. Від спання на обладунках затерплості ніяк не проходять. Так само погано, як спати в повному озброєнні.

— Напусти на ворога мене, І, щонайменше, я зумію виграти для тебе час.

— Спасибі.

— Чи багато ти пам'ятаєш?

— Починаючи з того моменту, як був дитиною. А що?

— У моїй пам'яті зберігаються мої відчуття з тих пір, як Логрус вперше нагородив мене новими здібностями. Але все до моменту нашої появи тут здається сном. Я, схоже, просто звик реагувати на прояви життя.

— Багато людей теж такі.

— Правда? раніше я не міг думати і спілкуватися таким чином.

— Вірно.

— Як ти думаєш, це надовго?

— Тобто?

— Можливо, це тільки мій тимчасовий стан? Чи не може статися, що я отримав нові властивості тільки, щоб справлятися з певними обставинами тут?

— Не знаю, Факір, — відповів я, розтираючи ліву щиколотку. — Вважаю, що це цілком можливо. Ти звик до нового стану?

— Так. Здогадуюся, що це нерозумно з моєї сторони. Як мене може хвилювати те, що я буду тужити, коли втрачу його?

— Питання хороше, але відповіді я не знаю. можливо, врешті-решт ти все одно досягнеш такого стану.

— Не думаю, але точно не знаю.

— Ти боїшся повернутися в попередній стан?

— Так.

— Ось що я тобі скажу. коли ми знайдемо вихід звідси, не лізь вперед мене.

— Не можу.

— Чому? При потребі ти будеш по рукою, але я можу і сам про себе подбати. Раз у тебе тепер з'явилися почуття, в тебе повинне бути і власне життя.

— Але ж я виродок.

— А хіба всі ми не такі? Просто хочеться, щоб ти знав — я розумію тебе і ставлюся до цього нормально.

Він ще раз стиснув мені руку й замовк.

Хотів би я не боятися випити воду.

Я просидів там, напевно, майже годину, докладно перебираючи все, що сталося зі мною за останній час, відшукуючи розгадки і розмірковуючи, яка ж тут система.

— Здається, я чую твої думки, — раптом сказав Факір, — і можу в одному питанні дещо запропонувати твоїй увазі.

— Так? Що це таке?

— Той, хто переніс тебе сюди…

— Істота, що виглядала, як мій батько?

— Так.

— Що ж він?

— Він був не таким, як два твоїх перших відвідувачі. Він був смертним. А вони — ні.

— Ти хочеш сказати, що це і справді міг бути Корвін?

— Я ніколи не зустрічав його, тому не можу сказати. Але він не був однією з цих конструкцій.

— А ти знаєш, що вони таке?

— Ні. Знаю тільки одну дивну річ — і зовсім не розумію її.

Я нахилився вперед, потираючи скроні. Кілька разів я глибоко зітхнув.

У горлі було дуже сухо, а м'язи боліли.

— Продовжуй. Я чекаю.

— Я не дуже знаю, як це пояснити, — сказав факір, — але в дні, коли я не умів відчувати, ти, не подумавши, проніс мене на зап'ясті через лабіринт.

— Я пам'ятаю. Потім через твої реакції у мене довго залишався рубець.

— Створіння хаосу і створіння порядку не занадто добре сходяться. Але я вижив. І придбав досвід. А ті подоби Дворкіна і Оберона, що приходили до тебе в печеру…

— Ну?

— Людською була тільки їхня зовнішність. Всередині, в геометричній структурі, пульсували енергетичні поля…

— Ти говориш так, ніби це була комп'ютерна мультиплікація.

— Щось подібне не виключено. Точно не знаю.

— А мій батько не був одним із них?

— Нє-а. але я веду не до того. Я дізнався першопричину.

Я раптово насторожився.

— У якому сенсі?

— Завитки… геометричні структури, з яких створювалися ці постаті… вони відтворюють частини амберського лабіринту.

— Ти, мабуть, помилився.

— Ні. Нестачу чутливості я доповнюю пам'яттю. Обидві фігури Були тривимірними викривленнями сегментів лабіринту.

— А навіщо лабіринт морочив мене, створюючи такі фальшивки?

— Я всього лише смиренне знаряддя вбивства. Міркування ще не стали моєю сильною стороною.

— Якщо у це замішані Єдиноріг і Змія, по-моєму, і лабіринт не можна виключати.

— Про Логрус ми знаємо точно.

— І мені здається, що в той день, коли Корал зайшла в лабіринт, він проявив розумність. Припустимо, що так воно і є; він здатний створювати такі конструкції… Чому він хотів, щоб вони відвели мене сюди? Чи Корвін переніс мене кудись не туди? То що це за місце? І що від мене потрібно Лабіринтові? І чого хоче від мене батько?

— Заздрю твоїй здібності не звертати увагу на певні речі, — відповів Факір. — Це і є риторичні питання, я правильно зрозумів?

— По-моєму, так.

— До мене почала надходити інформація іншого роду, тому я роблю висновок, що ніч закінчилася.

Я скочив на ноги.

— Чи означає це, що мені можна поїсти… І напитися? — Запитав я.

— По-моєму, так.

Тут я швидко рушив з місця.

— Поки я ще новачок у таких справах, тому дивуюся, чи не вважатиметься такий стрибок через вівтар неповагою, — прокоментував Факір.

Чорні вогники, коли я проскочив між ними, заблимали.

— Чорт забирай, я навіть не знаю, кому призначений цей вівтар, — відповів я, — А неповагу я завжди вважав своєю відмітною рисою.

Схопивши глечик, я зробив довгий ковток, і тут земля слабо затремтіла.

— Знов-таки може бути, що у чомусь ти правий, — сказав я, подавившись.

Я обійшов вівтар, із глечиком і короваєм, минув захололого вже карлика і дістався до лави, яка йшла вздовж задньої стіни. Сівши, я прийнявся їсти і пити, але вже повільніше.

— Що далі? — Запитав я. — Ти сказав, що інформація знову надходить?

— Ти успішно відчергував, — сказав він. — Зараз серед обладунків та зброї, які ти стеріг, Ти повинен вибрати те, що тобі потрібно, а потім пройти через одну із трьох дверей у цій стіні.

— Через які?

— Одні з них — двері Хаосу, інші — Порядку, а про природу третьої мені нічого не відомо.

— Е… Як же в такому випадку прийняти обгрунтоване рішення?

— Думаю, ти зможеш пройти тільки в ті двері, які відкриються.

— Тоді вибору тут насправді немає, а?

— Думаю на це може вплинути те, що ти вибереш у цій скоб'яній купі.

Я прикінчив хліб, запив його залишками води. Потім піднявся.

— Ну, — сказав я, — давай подивимося, що вони стануть робити, якщо я нічого не виберу. А з карликом вийшло погано.

— Він знав, що робить і чим ризикує.

— Ну, що тут ще скажеш.

Я підійшов до тих дверей, що були від мене по праву руку, тому що вони були найближче. Двері вели в яскраво освітлений коридор, який, звужуючись, ставав все світліше і світліше і в декількох метрах від мене губився з поля зору. Я не зупинився. І, чорт візьми, трохи не зламав собі ніс. Як ніби наткнувся на скляну стіну. Це було символічно. Як вийти на світ божий цим шляхом, я собі не міг уявити.

— Чим далі я за тобою спостерігаю, тим більшим циніком ти стаєш, — Зауважив Факір. — Цю твою думку я вловив.

— Гаразд.

До середніх дверей я підходив більш обережно. Вони були сірого кольору і, здається, теж вели в довгий коридор. Тут було видно трохи далі, ніж в першому коридорі, хоча крім стін, підлоги і стелі, нічого не було. Я витягнув руку і виявив, що шлях вільний.

— Схоже, це ті самі двері, — зауважив Факір. — можливо.

Я перейшов до дверей ліворуч, в коридорі за ними було чорно, як у Господа в кишені. Я пошукав рукою приховані перешкоди і знову не зустрів ніякого опору.

— Гм. Схоже, вибирати мені все-таки доведеться.

— Дивно. Щодо цього у мене немає ніяких інструкцій.

Я повернувся до средніх дверей і зробив крок уперед. Почувши позаду якийсь звук, я обернувся. Карлик сів. Він реготав, тримаючись за боки. Тоді я спробував повернути назад, але тепер щось заважало мені повернутися. Тут раптом те, що я бачив, стало зменшуватися, як ніби я швидко понісся вдалину.

— Я думаю, цей малюк мертвий, — сказав я.

— Я теж, всі ознаки були в наявності.

Обернувшись, я подивився туди, куди прямував. Відчуття швидкості не було. Можливо, зменшувалася каплиця, а я залишався на місці.

Я зробив крок вперед, потім ще. Ноги опускалися на землю зовсім беззвучно. Я рушив у дорогу. Пройшовши кілька кроків, я витягнув руку, щоб помацати стіну зліва. І не зустрів нічого. Я спробував правою рукою. Знову нічого. Я ступив вправо і знову потягнувся до стіни. Нічого. Здавалося, обидві примарні стіни як і раніше знаходяться на рівній відстані від мене. Буркочучи, я залишив їх у спокої і швидко покрокував уперед.

— У чому справа, Мерлін?

— Відчуваєш ти чи ні стіни праворуч і ліворуч від нас? — Запитав я.

— Нє-а, — відповів Факір.

— Зовсім не здогадуєшся, де ми?

— Ми йдемо між Відображеннями.

— Куди нас ведуть?

— Ще не знаю. Хоча ми слідуємо шляхом Хаосу.

— Що? Звідки ти знаєш? Я думав, нам доведеться вибрати з тієї купи що-небудь хаосське, щоб нас впустили сюди.

Тут я швидко оглянув себе. І виявив, що в халяву правого чобота вчепився кинджал. Навіть у тьмяному світлі я зумів впізнати роботу — наче отримав вісточку з дому.

— Нас якимось чином обманули, — сказав я. — Тепер зрозуміло, чому Карлик сміявся. Він підсунув мені це, поки ми були без свідомості.

— Але все ще можна було вибирати між цим коридором і коридором темряви.

— Вірно.

— Так чому ж ти вибрав цей?

— Тут світліше.

5

Ще півдюжини кроків — і зник навіть натяк на стіни. І дах, до речі, теж. Озираючись, я не бачив ніяких ознак ні коридору, ні входу в нього. Позаду був лише порожній, похмурий простір. На щастя, підлога — або земля — під ногами залишалася твердою. Єдине, чим можна було виділити цю дорогу з навколишнього мороку — це бачити її. Я крокував по перлинно-сірій стежці через долину Відображень, хоча технічно, вважаю, я йшов між ними. Ну-ну. Хтось або щось, щоб позначити мені шлях, неохоче проливав на стежку якомога менше світла.

Крокуючи в похмурій тиші, я дивувався, серед скількох відображень вже пройшов, а потім — чи не занадто прямолінійно розглядаю подібний феномен. Ймовірно, так.

Тут, не встиг я залучити в свої міркування математику, як мені здалося, ніби я побачив, як щось рухається далеко праворуч від мене. Я зупинився. Прямо на самій межі зору показалася висока чорна колона. Але вона була нерухома. Я зробив висновок, що видимість пересування створилася від того, що я сам не стояв на місці. Товста, гладка, нерухома — я ковзав поглядом по цьому чорному стовпові, поки не втратив його з виду. Схоже, неможливо було сказати, якої висоти досягає ця штука.

Я повернув геть, зробив ще кілька кроків і потім попереду зліва помітив ще одну колону. Не зупиняючись, я лише ковзнув по ній поглядом. Скоро по обидві сторони стали видні і інші. Нічого, схожого на зірки, чи справжні чи негативні, не було в тій пітьмі, куди вони піднімалися, склепінням мого світу була просто одноманітна темрява. Трохи опісля колони стали з'являтися дивними групами, деякі були зовсім поруч і відповідно вже не здавалися однакової величини. Зліва, вроді би в межах досяжності, стояло кілька колон. Я простягнув до них руку. Однак не так сталося як гадалося. Я зробив до них крок.

Факір тут же здавив мені зап'ястя.

— На твоєму місці я б цього не робив, — зауважив він.

— Чому? — Запитав я.

— Загубитися і нажити купу неприємностей може виявитися простіше простого.

— Можливо, ти й правий.

Я уповільнив кроки. Що б не відбувалося, мені хотілося тільки одного — щоб все це якнайшвидше закінчилося і я зміг би повернутися до тих проблем, які вважав важливими: наприклад, розшукати Корал, зустрітися з Люком, придумати, як впоратися з Юртом і Джулією, пошукати батька…

Колони ковзали мимо, то ближче, то далі від мене, а ще серед них стали з'являтися предмети, не схожі на них. Одні були приземкуватими і асиметричними, інші — високими, конічними, деякі схилялися до сусідніх, містками перекидаючись через них, або лежали, зламані біля основи. Вид порушеної таким чином правильної одноманітності приносив деяке полегшення — зруйновані, вони показували, що Сили грають з формами і тут.

Тут плоска поверхня скінчилася, хоча на різних рівнях ще зберігалася стилізована геометричність у вигляді дерев'яних полиць і ступенів. Моя доріжка залишалася рівною, тьмяно освітленою. Я повільно йшов серед безлічі зруйнованих Стоунхенджів.

Я прискорив кроки, і ось уже побіг повз галереї, амфітеатри і справжній ліс з каменів. У декількох таких гайках я, здається, вловив краєм ока якийсь рух, але це, знову-таки, цілком могло виявитися ефектом швидкої ходьби і кепського освітлення.

— Відчуваєш небудь живе неподалік? — Запитав я в Факіра.

— Ні, — надійшла відповідь.

— По-моєму, я бачив, як щось ворушиться.

— Можливо. Але це зовсім не означає, що воно тут.

— Ми спілкувалися з тобою менше доби, а ти вже навчився сарказму.

— Дуже неприємно говорити про це, бос, але все, що я вивчив, я взяв від тебе. Тут немає нікого іншого, хто міг би навчити мене хорошим манерам і таке інше.

— Tуше, — сказав я. — Можливо, краще мені попереджати тебе, якщо почнуться складнощі.

— Tуше, бос. Ей, ці військові терміни мені подобаються.

Трохи згодом я уповільнив крок. Праворуч попереду щось миготіло. Іноді це був червоний колір, іноді — синій, а яскравість змінювалася. Я зупинився. Спалахи тривали всього кілька митей, але цього виявилося більш ніж достатньо, щоб я насторожився. Я довго видивлявся їх джерело.

— Так, — трохи згодом сказав Факір, — обережність — в порядку речей. але не питайте мене, чого чекати. Я просто відчуваю, що нам щось загрожує.

— Можливо, я як-небудь зумію прослизнути повз нього, чим би це не було.

— Для цього тобі довелося б зійти зі стежки, — відповів Факір, — Загроза виходить з кам'яного кільця, яку вона перетинає. Я б не став цього робити.

— Ніде не сказано, що не можна сходити з дороги. У тебе є які-небудь інструкції на цей рахунок?

— Я знаю, що ти повинен йти по дорозі, а нічого, спеціально сказаного про твоє сходження з неї і наслідок від цього рішення, немає.

— Гм.

Стежка повернула вправо і я теж повернув. Вона йшла прямо в масивне кам'яне кільце, але, уповільнивши крок, я все ж не відхилився від свого курсу. Наближаючись, я уважно розглядав кам'яне коло і зауважив, що, хоча стежка і заходила туди, назад вона вже не виходила.

— Ти правий, — зауважив Факір. — Схоже на лігво дракона.

— Але ми повинні були йти туди.

— Так.

— Значить підемо.

Тут я не поспішаючи, як на прогулянці, пройшов по освітленому шляху між двох сірих постаментів.

Освітлення всередині кільця було не таким, як зовні. Там було світліше, але місце як і раніше нагадувало чорно-білий ескіз, чарівно блискучий. Вперше я побачив тут щось, що здалося живим. Під ногами росло щось на зразок трави, вона сріблилася і здавалася покритою росою.

Я зупинився, а Факір стиснув моє зап'ястя дуже дивним чином — здається, не стільки застерігаючи, скільки проявляючи цікавість. Праворуч від мене знаходився вівтар, зовсім не схожий на той, через який я перескочив в каплиці. Цей являв собою грубий шматок каменю, покладений на кілька валунів. Не було ні свічок, ні витканих покривів, ні інших релігійних атрибутів, які підходили б до зв'язаної по руках і ногах леді, яка лежала на вівтарі. Пригадавши подібну ситуацію, в якій одного разу опинився я сам і яка доставила мені купу клопоту, я всі свої симпатії віддав леді — біловолосій, чорношкірій і чимось знайомій. До дивного ж створіння, яке стояло обличчям до мене позаду вівтаря, з ножем у здійнятій лівій руці, я відчував зовсім не дружні почуття. Права половина тіла у нього була абсолютно чорною, ліва — сліпуче білою. Негайно пожвавішавши при вигляді настільки живописної сцени, я рушив уперед. Мій «Концерт для кулінара і мікрохвильової печі» в заклинаннях міг би скришити і зварити його в окропі в мить ока, але, оскільки неможливо було вимовити ключові слова, годі було й пробувати. Мені здалося, що швидко прямуючи до нього, я відчув на собі його погляд, хоча одна його половина була занадто темною, а інша — надто світлою для того, щоб знати напевно. А потім ніж опустився, встромився їй у груди і лезо прокреслило дугу під ребрами, нижче грудини. В цю мить вона закричала, бризнула кров — червона на чорному з білим, а коли вона залила руку цієї людини, я зрозумів, що, якби постарався, міг би пробурмотіти заклинання і врятувати її.

Потім вівтар звалився і сірий смерч приховав від мене картину, кров спіраллю пронеслася в ньому, і він став схожий на жердину, яку ставлять біля входу в перукарню. Кров поступово розходилася по ньому, забарвлюючи смерч в рожевий, потім блідо-рожевий колір. Потім смерч знебарвився до сріблястого, і пропав. Коли я добрався до того місця, трава виблискувала — ніякого вівтаря, ніякого жерця, ніякого жертвоприношення.

Різко загальмувавши, я пильно вдивлявся туди.

— Це що, сон? — Запитав я вголос.

— Не думаю, що я здатний бачити сни, — відповів Факір.

— Тоді розкажи, що ти бачив.

— Я бачив, як якийсь хлопець заколов леді, вона лежала на камені пов'язана. Потім все звалилося і зникло геть. Хлопець був чорно-білий, Кров — червона, а леді — Дейдра…

— Що? Присягаюся Богом, ти правий! Вона дійсно була схожа на неї… на її негатив. Але ж Дейдра давно померла…

— Повинен тобі нагадати, що я бачив те ж, що, по-твоєму, бачив і ти. Факти у чистому вигляді мені не відомі, я знайомий тільки з тією плутаниною, в яку їх перетворила твоя нервова система. Моє ж власне сприйняття підказало мені, що це були не звичайні ЛЮДИ, А такі ж істоти, як фальшиві Дворкін З Обероном, які приходили до тебе в печеру.

І тільки тоді мені в голову прийшла абсолютно жахлива думка. Тоді лже-Дворкін і лже-Оберон ненадовго навели мене на думку про тривимірні комп'ютерні копії. А здатність Колеса-Привида перебирати Відображення грунтувалася на перетворенні в цифри витягнутих з лабіринту сегментів — і це я вважав в даному випадку дуже важливим. Адже Привид — зараз мені здавалося, що мало не з тугою — дивувався: чи вистачає його знань і вміння, щоб вважатися божеством?

Чи могло моє власне творіння так гратися зі мною? Чи міг Привид перемістити мене в абсолютно безлюдне, далеке Відображення, блокувати всі мої спроби з ким-небудь зв'язатися і почати зі мною складну гру? Зумій він виграти у власного Творця, перед яким відчував, здається, щось на зразок благоговійного страху — чи не вважав би він, що піднісся до рівня, який в його особистому космосі знаходився вище мого статусу? Могло бути. Якщо весь час стикаєшся з комп'ютерними копіями, «шукай Бога з машини».

Це змусило мене замислитися, наскільки ж Привид сильний насправді. Хоча його структура почасти була схожа на Лабіринт, я був упевнений, що силі Лабіринту — чи Логрусу — вона протистояти не могла. Неможливо було уявити, що Привид зумів заблокувати це місце від них обох.

З іншого боку, насправді було досить блокувати тільки мене.

Вважаю, він міг видати себе за Логрус, коли ми настільки раптово зіткнулися в момент мого прибуття. Але тоді треба було б, щоб він дійсно підсилив здатності Факіра, а мені не вірилося, що він зумів б таке провернути. І як щодо Єдинорога і Змії?

— Факір, — запитав я, — ти впевнений, що цього разу сили тобі надав саме Логрус і Логрус заклав у тебе ті інструкції, що ти несеш?

— Так.

— А звідки в тебе така впевненість?

— Я відчуваю точнісінько те ж саме, що й в першу зустріч з Логрусом, коли вперше відчув нові здібності.

— Зрозуміло. Ще питання: Єдиноріг і Змія, яких ми бачили тоді в каплиці, могли бути такими ж істотами, як ті Дворкін і Оберон з печери?

— Ні. Я би відчув. Вони були абсолютно не такими. Вони вселяли жах і могутність, і були повністю такі, якими уявлялися.

— Добре, — сказав я. — Я турбувався, що все це може виявитися якою-небудь складною шарадою, придуманою Колесом-Привидом.

— Я прочитав це у твоїх думках. Але не зумів зрозуміти, чому справжні Єдиноріг і Змія спростовують цю тезу. Вони просто могли проникнути в конструкцію Привида, щоб звеліти йому припинити шум, тому що хочуть поспостерігати, як закінчиться гра.

— Я про це не подумав.

— І, можливо, привид зумів обчислити місце, куди дуже важко дістатися і Лабіринту, і Логрусу, і проник туди.

— Гадаю, в цьому щось є. На жаль, це повертає мене трохи чи не до того, з чого я починав.

— Ні, тому що це місце — не вигадка Привида. Воно було завжди. Про це я дізнався від Логруса.

— По-моєму, знати це — слабка втіха, і…

Я так і не закінчив свою думку, тому що мою увагу привернуло раптове ворушіння в протилежному секторі кільця. Там я побачив вівтар, якого раніше не помічав, за ним стояла жіноча фігура, а на вівтарі, пов'язаний, лежав поцяткований плямами світла і тіні чоловік. Вони дуже нагадували першу пару.

— Ні! — Крикнув я. — Досить!

Але варто було мені рушити в їх напрямі, як лезо опустилося. Ритуал повторився, вівтар обрушився і знову все забрав смерч. До того часу, як я добрався туди, ніщо не говорило про будь-яку надзвичайну подію.

— Що скажеш? — Запитав я Факіра.

— Сили ті ж, що й першого разу, але вони якимось чином помінялися місцями.

— Навіщо? Що відбувається?

— Це — зустріч Сил. Вже певний час Лабіринт і Логрус обидва намагаються пробитися сюди. Жертвопринесення, подібні цим, свідком яких ти опинився, допомагають підготувати ті слабкі місця, що потрібні їм обом.

— Навіщо їм знадобилося з'являтися тут?

— Нейтральна зона. Старовинна напруга між ними ледь помітно похитнулася. Від тебе чекають, що ти яким-небудь манером зрушиш баланс сил на користь когось одного.

— У мене немає ні найменшого уявлення, як підступитися до такої справи.

— Коли прийде час, дізнаєшся.

Я повернувся на стежку і пішов далі.

— Мені трапилося пройти мимо, коли повинні були відбутися жертвопринесення? Або жертви були принесені, тому що я проходив мимо?

— Було вирішено, що це станеться, коли ти опинишся поруч. Ти — сполучна ланка.

— Так що ж, по-твоєму, можна очікувати…

По ліву руку від мене з-за каменя з тихим смішком виступила якась фігура. Рука моя потягнулася до меча, але в нього в руках нічого не було і рухався він повільно.

— Розмовляєш сам з собою. Поганий знак, — зауважив він.

Цей чоловік був чорно-біло-сірим начерком. Судячи з темної правої сторони і білої лівої, він цілком міг бути тим, хто першим заніс кинджал над жертвою. Не можу висловити це словами. Ким би — чи чим би не був він, або воно, я зовсім не бажав зав'язувати знайомство.

Тому я знизав плечима.

— Єдиний знак, який тут мене хвилює — це покажчик з написом «ВИХІД», — відповів я, проходячи мимо.

Впавши мені на плече, його рука з легкістю розвернула мене до нього. Знову смішок.

— Тут слід бути обережніше з тим, до чого прагнеш, — сказав він низьким стриманим голосом. — Іноді бажання тут виконуються. І якщо виконавець помилиться і зрозуміє твоє «ВИХІД» як «СМЕРТЬ» — ну, тоді ф'ю! — твоє існування може закінчитися. Ти полетиш як хмарка диму. Змішаєшся з землею. Відправишся куди завгодно, до чорта в зуби — і привіт!

— Там я вже був, — відповів я, — а по дорозі ще багато де побував.

— Ого! Дивись-но! Твоє бажання і правда виконано, — зауважив він, лівим оком піймавши спалах світла і немов дзеркальцем відбивши його у мою сторону. Я все-таки зумів мигцем побачити його праве око — неважливо, як мені довелося для цього жмуритися і вивертатися.

— Геть! — Закінчив він, тицьнувши пальцем.

Я повернув голову в зазначеному напрямку і там, над верхнім каменем якоїсь споруди, сяяв знак «ВИХІД» — точно такий, як над дверима театру неподалік від нашого університетського містечка, куди я частенько ходив.

— Ти маєш рацію, — сказав я.

— Вийдеш там?

— А ти?

— Ні до чого, — відповів він. — Я вже знаю, що там таке.

— Що? — Зажадав я відповіді.

— Інша сторона.

— Як смішно, — відповів я.

— Якщо сили виконали чиєсь бажання, а той з презирством відмовляється від цього, вони можуть вийти з себе, — сказав він тоді.

Почувши скрип і поклацування, я зрозумів — це він скрипить зубами, але не відразу. Тоді я рушив геть, прямуючи до знаку «ВИХІД» — хотілося перевірити, що це таке, і розглянути ближче.

Там стирчало два камені, а поверх лежала пласка плита. Утворені ворота були досить великі, щоб пройти крізь них. Хоча там було моторошнувато.

— Збираєшся пройти через них, бос.

— Чому б і ні? Це один з моментів, яких у моєму житті не так багато: я відчуваю себе потрібним тому, хто всім тут заправляє — хто б це не був.

— На твоєму місці я б занадто не задирав носа… — Почав Факір, але я вже йшов.

Знадобилося всього три швидких кроки — і ось я вже виглянув назовні по іншу сторону кам'яного кола з блискучою травою, дивлячись мимо чорно-білої людини на ще одну споруду, над нею теж був знак «ВИХІД», а всередині виднівся примарний силует. Зупинившись, я зробив крок назад і оглянувся. На мене дивилася чорно-біла людина, позаду неї була споруда, всередині споруди — темний силует. Я підняв праву руку над головою. Примарна фігура зробила те ж саме. Я повернувся туди, куди було прямував. Смутний силует навпроти мене теж повернувся і попрямував. Я не зупинявся, поки не дійшов до місця.

— Світ тісний, — зауважив я, — але мені було б дуже приємно його розфарбувати.

Людина розсміявся.

— Тепер тобі нагадали, що будь-який твій вихід одночасно і вхід, — сказав він.

— Те, що ти тут, ще сильніше нагадує мені п'єсу Сартра, — відповів я.

— Ти говориш зле, — відповів він, — але з філософської точки зору — обгрунтовано. Я завжди вважав, що пекло — в інших людях. Адже я не зробив нічого, щоб порушити твою недовіру, правда?

— Тебе чи ні я бачив тут неподалік, приносячого у жертву жінку? — запитав я.

— Навіть якщо мене, яке тобі діло? Тебе це не стосувалося.

— Мені здається, у мене склалася дивна думка щодо деяких дрібничок — наприклад, щодо цінності життя.

— Обурення трохи дратує. Навіть повага Альберта Швейцера до життя не поширюється на солітер, муху це-це і ракові клітини.

— Ти розумієш, що я хочу сказати. Ти недавно приносив у жертву жінку на кам'яному вівтарі чи ні?

— Покажи мені цей вівтар.

— Не можу. Він зник.

— Покажи мені цю жінку.

— Вона зникла.

— Тоді у тебе немає складу злочину.

— Ми не в суді, чорт забирай! Якщо хочеш розмовляти, відповідай на моє питання. Якщо ні, давай обидва перестанемо видавати звуки.

— Я відповів тобі.

Я знизав плечима.

— Гаразд, — сказав я. — Я тебе не знаю, і дуже радий. Привіт.

Я ступив геть від нього в сторону дороги. Коли я зробив це, він сказав:

— Дейдра. ЇЇ звали Дейдра, і я справді вбив її, — тут він ступив всередину споруди, з якої я тільки що вийшов, і зник у ній.

Я негайно глянув на інший бік, але під іншим знаком «ВИХІД» він не з'явився. Я повернувся кругом і сам ступив у споруду. І вийшов з іншого боку, через дорогу, мигцем побачивши, як другий «я» в цей же час входить в сусідню споруду.

— Що ти про це думаєш? — Повертаючись назад до стежки запитав я у Факіра.

— Можливо, це був дух цього місця? Поганий дух поганого місця? Не знаю, але думаю, він теж — одна з цих проклятих КОНСТРУКЦІЙ… А тут вони сильніші.

Я відправився назад до стежки, ступив на неї і пішов далі.

— З тих пір, як тобі дали нові здібності, твоя мова дуже сильно змінилася, — зауважив я.

— Твоя нервова система — добрий учитель.

— Спасибі. Якщо цей хлопець знову об'явиться, і ти відчуєш його раніше, ніж я побачу, дай знати як слід.

— Гаразд. Чесно кажучи, все тут пропахло подібними конструкціями. Тут в кожному камені — шматочок Лабіринту, його межа.

— Коли ти це зрозумів?

— Коли ми пробували піти у перший раз. Тоді я все тут оглядав, Шукав, чи немає чогось небезпечного.

Ми підійшли до периферії зовнішнього кільця, і тут я з розмаху налетів на камінь. Він виявився досить твердим.

— Він тут! — Раптом попередив Факір.

— Гей! — Долинув голос зверху, і я підняв очі. На камені, покурюючи тонку сигарету, сидів чорно-білий незнайомець. У лівій руці у нього була чаша.

— Ти зацікавив мене, малюк, — продовжував він. — Як твоє ім'я?

— Мерлін, — відповів я. — А твоє?

Замість відповіді він відштовхнувся, повільно опустився перед каменем і став поруч зі мною. Мружачи ліве око, він розглядав мене. По його правій половині, подібно воді, струмували тіні. Він випустив у повітря сріблястий дим.

— Ти живий, — оголосив він, — і несеш на собі печатки як Лабіринту, так і Хаосу. В тебе амберська кров. Від кого ти ведеш свій рід, Мерлін?

На мить тіні розділилися, і я побачив його праве око — воно було приховане пов'язкою.

— Я син Корвіна, — відповів я йому, — а ти… хоча як це може бути… зрадник Бранд.

— Точно, так мене звати, — сказав він, — але я не зраджував того, у що вірив, жодного разу.

— Це питання твого честолюбства, — сказав я. — Але ж твій дім, твоя сім'я і сили Порядку завжди були байдужі тобі, так?

Він засопів.

— С нахабним щеням я не стану сперечатися.

— У мене теж немає ніякого бажання сперечатися з тобою. І, що ще гірше, твій син Рінальдо, схоже, мій найкращий друг.

Повернувшись до нього спиною, я попрямував далі. Мені на плече впала його рука.

— Постривай! — Сказав він. — Про що ти говориш? Рінальдо — просто хлопчисько.

— Неправильно, — відповів я. — Ми з ним майже ровесники.

Він прибрав руку, і я обернувся. Бранд впустив сигарету, і та, димлячи, лежала на стежці, а чашу він переніс в руку оповиту темрявою. Він потирав лоб.

— Значить, у головних відображеннях пройшло трохи часу — зауважив він.

По якомусь капризу я дістав Карти, витягнув козир Люка і простягнув йому так, щоб він бачив.

— Ось Рінальдо, — сказав я.

Він потягнувся до карти і по якійсь незрозумілій причині я дозволив йому взяти її. Він довго й пильно дивився на неї.

— Тут зв'язок через Карти, схоже, не спрацьовує, — повідомив я.

Він підняв очі, похитав головою і простягнув карту назад мені.

— Ні, не повинен, — зауважив він.

— Як… він?

— Ти знаєш, що він убив Каїна, щоб помститися за тебе?

— Ні, я не знав. Але меншого я від нього і не чекав.

— Насправді ти не Бранд, правда?

Він закинув голову і розреготався.

— Я Бранд до мозку кісток. Але не той Бранд, з яким ти міг би бути знайомий. Решта інформації тобі дорого обійдеться.

— Скільки ж коштує дізнатися, що ти таке насправді? — Запитав я, ховаючи карти.

Тримаючи чашу перед собою двома руками, він підняв її, немов чашу для милостині.

— Трохи твоєї крові, — сказав він.

— Ти став вампіром?

— Ні, я — привид Лабіринту, — відповів він. — Дай мені крові, і я поясню.

— Гаразд, — сказав я. — І хай краще це буде хороша історія, — тут я витягнув свій кинджал і проколов зап'ястя, простягнувши його над чашею.

Як з перекинутої олійної лампи, з руки вирвалися язики полум'я. Звичайно, насправді в моїх жилах тече зовсім не полум'я. Але в певних краях кров хаоситів робиться дуже летючою, а це місце було явно з таких.

Полум'я хлинуло вперед, наполовину в чашу, наполовину мимо, розплескавшись по його руці і передпліччя. Він зойкнув і неначе зіщулився. Я ступив назад, а він перетворився на вир — не сказати, щоб він відрізнявся від тих смерчів, які я спостерігав після жертвоприношень, тільки він був вогненним. Вир з ревом піднявся в небо і через мить зник, залишивши мене ошелешено витріщати очі наверх, затискаючи димляче зап'ястя.

— Відхід… е-е… живописний, — зауважив Факір.

— Сімейна особливість, — пояснив я, — і, до речі про відхід…

Я прокрокував мимо каменю, вийшовши з кільця. Його знову заповнила тьма, ще більш глибока. Зате моя стежина, здавалося, позначилася яскравіше. Побачивши, що зап'ястя перестало диміти, я відпустив його.

Тоді, одержимий думкою забратися геть від цього місця, я перейшов на спортивну ходьбу. Озирнувшись трохи згодом, стоячих каменів я більше не побачив. Там був тільки блідий, танучий вир, який піднімався все вище, і вище, поки не зник.

Я все йшов і йшов, і стежка поступово пішла під гору, і ось уже виявилося, що я легкою ходою, підстрибом збігаю з пагорба. Стежка яскравою стрічкою бігла вниз, гублячись з виду далеко попереду. І все-таки побачивши, що не так далеко від неї відходить друга світла лінія, я був спантеличений. Обидві доріжки швидко пропадали праворуч і ліворуч від мене.

— Щодо розвилок є якісь особливі вказівки? — запитав я.

— Поки немає, — відгукнувся Факір. — Видно, це місце, де треба буде приймати рішення, але, поки не потрапиш туди, ніяк не дізнатися, від чого танцювати.

Внизу стелилася пустельна з вигляду похмура рівнина, подекуди попадалися окремі світлі точки — деякі горіли рівно, інші то розгорялися, то тьмяніли, і всі вони були нерухомі. Однак, крім двох доріжок — моєї і тієї, що відокремлювалася від неї, — інших шляхів не було. Чути було лише мої кроки і моє дихання. Не було ні вітру, ні особливих запахів, а клімат був настільки м'яким, що не вимагав уваги. З обох боків знову з'явилися темні силуети, але у мене не було бажання їх досліджувати. Все, чого мені хотілося, — це покінчити з тим, що діється, вибратися звідси до бісової матері і якомога швидше зайнятися власними справами.

Потім по обидві сторони від дороги з неоднаковими інтервалами стали з'являтися туманні плями світла. Коливаючись, витікаючи нізвідки, поцятковані плямами, вони то раптом виникали, то пропадали. Як ніби уздовж дороги висіли плямисті газові завіси. Але спершу я не зупинявся, щоб їх досліджувати — я дочекався, щоб темні зони стали попадатися все рідше і рідше, заміщаючсь тінями, в яких можна було розрізнити все більше і більше. Контури, немов почалася настройка, прояснялися, виявляючи знайомі предмети: стільці, столи, машини на стоянці, вітрини магазинів. Нарешті ці картини прийнялися забарвлюватися в бліді кольори.

Перед однією я затримався і уважно подивився на неї. Це був червоний шевроле 57 року випуску, в снігу, припаркований на узбіччі знайомого з вигляду шосе. Я наблизився і простягнув до нього руку.

Потрапивши в тьмяне світло, моя ліва рука зникла по плече. Витягнувши пальці, я доторкнувся до машини. Відповіддю було неясне відчуття контакту і легкий холодок. Тоді, махнувши рукою вправо, я скинув трохи снігу. Коли я витягнув руку, вона була в снігу. Перспектива негайно забарвилася в чорне.

— Я навмисне поліз туди лівою рукою, — сказав я, — тому що там на зап'ясті був ти. Що там було?

— Велике спасибі. Начебто червона машина, а на ній сніг.

— Це вони відтворили дещо, що вивудили з моєї пам'яті. Це картина Поллі Джексон, яку я купив, збільшена до натуральної величини.

— Тоді справи погані, Мерль. Я не розпізнав, що це — конструкція.

— Висновки?

— Хто б це не зробив, у нього виходить все краще… Або він стає все сильнішим. Або і те, і інше.

— Чорт, — зауважив я, повернув геть і швидко попрямував далі.

— Можливо, щось бажає показати тобі, що тепер може повністю збити тебе з пантелику.

— Тоді йому це вдалося, — зізнався я. — Гей, Щось! — Крикнув я. — Чуєш? Твоя взяла! Ти остаточно збив мене з пантелику! Можна мені тепер піти додому? Але якщо ти хотів домогтися ще чогось, тут у тебе прокол! Я абсолютно не розумію, в чому справа!

Послідуючий сліпучий спалах жбурнув мене на стежку і засліпив на кілька довгих секунд. Я лежав там, напружившись, посмикуючись, але гуркіт грому не послідував. Коли знову можна було чітко бачити, а судоми м'язів припинилися, я розгледів величезну царствену постать, що темніла всього в декількох кроках переді мною: Оберон.

Тільки це була статуя — дублікат тієї, що стояла біля дальньої стіни Головного вестибюля в Амбері, а може, це вона і була, тому що при найближчому розгляді я помітив на плечі великої людини щось, схоже на пташиний послід. Вголос я сказав:

— Вона справжня чи це конструкція?

— По-моєму, справжня, — відповів Факір.

Я повільно підвівся.

— Вважаю це відповіддю, — сказав я. — Тільки не розумію, що вона означає.

Я простягнув руку, щоб помацати статую, і на дотик вона більше нагадала полотно, ніж бронзу. В цю мить моя перспектива якимось чином розсунулася, і я відчув, що торкаюся написаного олією більше, ніж у половину натуральної величини, Отця Своєї Країни. Потім краї перспективи почали розмиватися, повільно зникли, і я побачив, що портрет був частиною однієї з тих неясних картин, повз які я проходив. Потім по ньому пішли брижі і він зник.

— Здаюсь, — сказав я, ступаючи на те місце, яке він займав хвилину назад. — Відповіді спантеличують ще сильніше, ніж ситуація, що породила запитання.

— Раз ми йдемо серед Відображень, не може це бути заявою, що всі речі реальні… одні тут, інші десь ще?

— Вважаю, так. Але це я вже знав.

— І що всі речі реальні по-різному, в різний час, у різних місцях?

— О'кей, твої слова цілком можуть виявитися повідомленням. І все ж я сумніваюся, щоб це щось дійшло до таких крайнощів просто, щоб зробити кілька філософських зауважень, які для тебе можуть бути новиною, а де-небудь ще вважаються досить замацаними. Повинна бути якась особлива причина, яку я все ще не вловлюю.

До цих самих пір картини, повз які я проходив, представляли собою натюрморти. Тепер же мені попалося кілька полотен із людськими фігурами, на деяких зображувалися інші створіння. У цих картинах малася дія — де насильство, де любовні сцени, де просто картинки домашнього життя.

— Так, здається, ми просунулися вперед. Це може нас до чого-небудь привести.

— Коли вони вискочать і накинуться на мене, я зрозумію, що прибув у потрібне місце.

— Як знати? По-моєму, критикувати мистецтво — справа складна.

Але незабаром серії картин зникли, а мені залишалося тільки крокувати по своїй світлій доріжці крізь темряву. Вниз, вниз по нерухомому спадистому схилу, до перехрестя. Де був Чеширський Кіт, коли мені була потрібна логіка кролячої нори?

Тільки що я, наближаючись, спостерігав за перехрестям, але не встиг і оком моргнути, як картина змінилася. Тепер там неподалік, на розі праворуч, був ліхтар. Під ним стояла примарна фігура і курила.

— Факір, як вони його притягли сюди? — Запитав я.

— Дуже швидко, — відповів він.

— Що тобі підказує чуття?

— Увага зосереджена на тобі. Поки — без злих намірів.

Підійшовши ближче, я уповільнив крок. Доріжка перетворилася на бруківку, по обох сторонах були краї тротуарів. З бруківки я ступив на правий тротуар. Поки я йшов по ньому, вітер прогнав повз сирий туман, який повис, загороджуючи від мене світло. Я ще більше сповільнив кроки. Незабаром стало видно, що бруківка робиться мокрою. Я йшов між будинками, і мої кроки віддавалися луною. До цього часу туман занадто згустилося, щоб можна було визначити, чи дійсно поруч зі мною з'явилися будівлі. Мені здавалося, що це так, тому що подекуди в тумані попадалися більш темні ділянки. У спину задув холодний вітер і час від часу падали краплі. Я зупинився, піднімаючи комір плаща. Звідкись із висоти долинуло слабке гудіння аероплана, але побачити його я не зумів. Він пролетів, і я рушив далі. Потім звідкись — можливо, з протилежного боку вулиці — приглушено долинула напівзнайома мелодія, грали на піаніно. Я щільніше загорнувся в плащ. Туман густішав, утворюючи вир.

Ще три кроки — і туман зник, а переді мною, притулившись спиною до ліхтарного стовпа, стояла вона. Вона була на голову нижчий за мене, одягнена у френч і чорний берет, а волосся було чорними, як чорнило, і блискучим. Вона кинула сигарету і повільно придавила її носком чорної лакованої туфлі на високому каблуці. При цьому я мигцем побачив її ногу — нога була красивої форми. Потім вона витягла з кишені плаща плаский срібний портсигар, на кришці виднілися опуклі обриси троянди, — відкрила його, дістала нову сигарету, затиснула її губами, закрила портсигар і прибрала його. Потім, не глянувши на мене, запитала:

— Вогнику не знайдеться?

Сірників у мене не було, але я не збирався допустити, щоб така дрібниця завадила.

— Звичайно, — сказав я, повільно простягаючи руку до цих ніжних рис. Руку я трохи розвернув — так, щоб не було видно, що вона порожня. Коли я прошепотів ключове слово, від якого з кінчика мого пальця вилетіла іскра і запалила сигарету, вона підняла руку і доторкнулася до моєї, немов хотіла притримати її. І, прикурюючи, підняла очі — великі, темно-сині, з довгими віями, — які зустрілися з моїми. Тут вона ахнула і упустила сигарету.

— Боже мій! — Сказала вона, обхопила мене обома руками, притулилася та прийнялася схлипувати. — Корвін! — Сказала вона. — Ти знайшов мене! Я чекала цілу вічність!

Я міцно тримав її, не хотілося заговорити і зруйнувати її щастя такою безглуздою річчю, як правда. До біса правду. Я гладив її по голові.

Багато пізніше вона відсторонилася і знизу вгору глянула на мене. Ще мить — і вона зрозуміла б, що це всього лише схожість, а бачить вона тільки те, що хоче бачити. Тому я запитав:

— Що робить у такому місці така дівчина, як ти?

Вона тихо засміялася.

— Ти знайшов шлях? — Сказала вона, і тут її очі звузилися. — Ти не…

Я похитав головою.

— Духу не вистачило, — сказав я їй.

— Хто ти? — Запитала вона, відступаючи на півкроку.

— Мене звати Мерлін, і я тут роблю божевільну лицарську мандрівку, нічого не розуміючи.

— Амбер, — тихо сказала вона, все ще тримаючи руки у мене на плечах, і я кивнув.

— Тебе я не знаю, — вимовила вона тоді, — відчуваю, що повинна, але… я… не…

Потім вона знову підійшла до мене і опустила голову мені на груди. Я почав було щось говорити, намагаючись порозумітися, але вона приклала пальця до моїх губ.

— Поки не треба, не зараз, можливо, ніколи, — сказала вона. — Не розповідай мені. Будь ласка, більше нічого мені не розповідай. Але ти повинен сказати — ти привид Лабіринту, чи ні.

— Та що таке привид Лабіринту? — Запитав я.

— Артефакт, створений Лабіринтом. Лабіринт увічнює кожного, хто по ньому проходить. Як ніби записує у пам'ять. Якщо йому потрібно, він може викликати нас назад — такими, якими ми були в той момент, коли проходили його. Він може використовувати нас за своїм розсудом, відправляти туди, куди бажає, давши нам завдання… Знищувати нас і знову створювати.

— І часто він проробляє це?

— Не знаю. Його воля, не кажучи вже про його операції з кимось іншим, мені незнайомі.

Потім вона несподівано оголосила:

— Ти не примара! — І схопила мене за руку. — Але щось в тобі не так — не так, як у інших, у кого тече кров Амбера…

— Гадаю, — відповів я. — Моє походження ведеться не тільки від Амбера, але і від Двору Хаосу.

Вона піднесла мою руку до рота, немов зібравшись поцілувати. Але губи ковзнули повз, до того місця на зап'ясті, де я розсік його на вимогу Бранда. Тут мене як вдарило: щось в амберській крові, напевно, особливо приваблює примар Лабіринту.

Я спробував відняти руку, але й вона володіла силою Амбера.

— Іноді в мені тече полум'я Хаосу, — сказав я. — Воно може тобі нашкодити.

Вона повільно підняла голову і посміхнулася. Її рот був забруднений кров'ю. Я глянув униз і побачив, що моє зап'ястя теж було мокрим від крові.

— Кров Амбера має владу над Лабіринтом, — почала вона, і навколо її щиколоток закрутився туман.

— Ні! — Викрикнула вона тоді і ще раз схилилася вперед.

Вихор піднімався до її колін, стегон. Я відчував, як вона рве зубами моє зап'ястя. Я не знав ніякого заклинання, щоб боротися з цим, тому обхопив її за плечі і погладив по голові. Хвилиною пізніше вона розчинилася в моїх обіймах, перетворившись на кривавий смерч.

— Не збийся з шляху, — почув я її крик, коли вона, крутячись, понеслася від мене. На бруківці все ще диміла її сигарета. Кров, капаючи, залишала поряд з нею сліди.

Я відвернувся. І пішов геть. Крізь ніч і туман і раніше було чутно, як хтось дуже тихо грає на піаніно одну зі старовинних мелодій.

6

Я вибрав стежку праворуч. Куди б не падала моя кров, реальність там трохи підтавала. Але рука заживала швидко, і скоро кровотеча припинилося. Рану навіть щипало не надто довго.

— Я весь у крові, бос.

— Це могло бути й полум'я, — зауважив я.

— Там біля каменів, я до того ж трохи обпікся.

— Вибач! Ти здогадався, що продовжує творитися?

— Ніяких нових повідомлень, якщо ти про це. Але я роздумую — тепер я знаю, як вчинити, адже тутешні місця подобаються мені все більше. Взяти до прикладу цих привидів лабіринту. Якщо Лабіринт не може сам проникнути сюди, він, принаймні, може використовувати агентів. Тобі не здається, що Логрус теж міг би примудрилися зробити щось подібне?

— Гадаю, це можливо.

— У мене склалося враження, що тут відбувається щось подібне до поєдинку між ними — серед Відображень, по іншу сторону дійсності. Що, якщо це місце виникло раніше всього іншого? Навіть раніше Відображень? Що, якщо вони з самого початку борються тут в такій от дивній, метафізичній манері?

— Якщо так, то що?

— У цьому випадку Відображення стають більш пізньою ідеєю, мало не Побічним продуктом напруги між полюсами.

— А що, якщо цю ідею тобі вклав Логрус зовсім недавно, коли наповнював тебе новими здатностями?

— Навіщо?

— Ще один спосіб змусити мене думати, що конфлікт важливіший за людей. Ще один спосіб натиснути на мене, щоб я вибрав, на чиїй я стороні.

— Я не відчуваю, щоб мною маніпулювали.

— Як ти сам підкреслив, думати для тебе справа нова. А забратися в такий ранній період гри для тебе з біса абстрактний хід думки, будь він проклятий.

— Невже?

— Даю слово.

— З чим же ми тоді залишається?

— С непрошеним увагою до нас.

— Якщо це їх військова зона, краще виражайся акуратно.

— Щоб їм усім захворіти віспою. З незрозумілої мені причини для цієї гри я їм необхідний. Так що з моїми виразами їм доведеться примиритися.

Десь попереду, в небі я почув гуркіт грому.

— Розумієш, що я маю на увазі?

— Це блеф, — відповів я.

— З чийого боку?

— По моєму, з боку Лабіринту. Схоже, за реальність в цьому секторі відповідають його примари.

— Знаєш, ми можемо помилятися щодо цього. Стрільба в темряві.

— Відчуваю, ми стріляємо і в дещо за цією темрявою. Ось чому я відмовляюся грати за чужими правилами.

— У тебе з'явився план?

— Зависни вільно. І, якщо я скажу «убий!», Так і зроби. Давай-но доберемося туди, куди ми йдемо.

Я знову побіг, залишивши позаду туман, залишивши примар грати в примар в їх примарному місті. Світла дорога йшла через темний краєвид, я біг назустріч руху Відображень, а земля намагалася змінити мене. А попереду — спалах і знову удар грому; поруч зі мною то раптово з'являлися, то миттєво зникали справжні вуличні сцени.

А потім по світлій доріжці заковзала темна постать — неначе я намагався обігнати сам себе. Пізніше я зрозумів, що насправді це був ефект дзеркала. Рухи фігури, яка бігла праворуч паралельно мені, передражнювали мої власні, пролітаючі мимо сценки були від мене зліва, а від фігури праворуч.

— Що відбувається, Мерль?

— Не знаю, відгукнувся я. — Але для символізму, алегорій і різноманітної метафоричної нісенітниці у мене невідповідний настрій. Якщо це задумано в знак того, що все життя — гонка з самим собою, то тут вони сіли в калюжу, якщо тільки грою не заправляють по-справжньому вульгарні Сили. Тоді, за моїми здогадами, це цілком в їх дусі. Як ти думаєш?

— Я думаю, тобі все ще може загрожувати небезпека одержати удар блискавки.

Блискавка не вдарила, а моє віддзеркалення не зникло. Цей ефект тримався куди довше, ніж всі ті епізоди біля стежки, свідком яких я ставав до цього. Я вже зібрався було викинути його з голови і повністю ігнорувати, але тут воно додало швидкості і вирвалося вперед.

— О-го-го!

— Ага, — погодився я і натиснув, щоб скоротити розрив і не відстати від широкого кроку того, темного.

Я наздогнав його, але голова в голову ми пройшли всього кілька метрів. Потім він став знову виходити вперед. Я пришвидшив крок і ще раз наздогнав його. Потім підкоряючись раптовому пориву, набрав у груди повітря, рвонувся вперед і обігнав його.

Через деякий час мій двійник помітив це, знову додав швидкості і почав вигравати. Я натиснув, зберігаючи лідерство. До речі, якого дідька ми тут влаштовуємо гонки?

Я подивився вперед. було видно, що вдалині дорога розширюється. Схоже, там через неї була протягнута фінішна стрічка. О'кей, я вирішив прагнути до неї, що б не означала ця гонка.

Метрів сто я утримував лідерство, потім моя тінь знову почала обходити мене. Я пригнувся і ненадовго зміг утримати скорочений розрив між нами, потім фігура знову рушила, наздоганяючи мене, в темпі, який, як я запідозрив, буде важкувато зберігати весь залишок шляху до фінішної стрічки. Все одно, такого я не очікував. Я видихався. Повністю.

Сучий син наздоганяв мене, наздогнав, вирвався вперед і на мить запнувся. В цю мить я був позаду нього. Але віддзеркалення більше не виявляло слабкості — воно зберігало величезну швидкість, з якою ми тепер рухалися, та й я не збирався зупинятися, хіба що отримаю розрив серця.

Так ми і бігли, чорт знає, як близько, пліч-о-пліч. Не знаю, чи є у мені здатність до фінального спурту чи ні. Не скажу, чи трохи я обігнав його, чи йшов з ним голова в голову або трохи відставав. Ми тяжко тупотіли по паралельних поблискуючих стежках в сторону яскравої лінії, і тут відчуття скляної поверхні між нами раптом зникло. Дві з вигляду вузькі доріжки перетворилися в одну широку. Руки і ноги мого суперника рухалися не так, як мої.

Ступивши на фінішну пряму, ми сходилися все ближче і ближче — нарешті, досить для того, щоб впізнати один одного. Я змагався в бігу не зі своїм відображенням, бо його волосся відкинуло назад, і я побачив, що у нього немає лівого вуха.

Тоді я знайшов сили для фінального ривка. Він теж. Коли ми досягли стрічечки, то були дуже близько один від одного. Думаю, я перший торкнувся її, але впевненості у мене немає.

Ми пролетіли лінію фінішу і обвалилися, ловлячи ротом повітря. Я швидко відкотився, щоб тримати його під спостереженням, але він просто лежав, часто і важко дихаючи. Я поклав руку на руків'я меча, слухаючи, як кров стукає в скронях.

Віддихавшись трохи, я зауважив:

— Не знав, що тобі під силу така гонка, Юрт.

Він коротко засміявся.

— Ти багато не знаєш про мене, брат.

— Упевнений у цьому, — погодився я.

Потім він тильною стороною руки витер чоло, і стало помітно, що палець, який Юрт втратив в печерах Колвіра, знову на місці. Або це був Юрт з іншого потоку часу, або…

— А як там Джулія? — Запитав я. — З нею все буде в порядку?

— Джулія? — Сказав він. — Хто це?

— Вибач, — сказав я. — Ти несправжній Юрт.

— Ну і що з того? — Запитав він, опираючись ліктем на землю і дивлячись на мене здоровим оком.

— Справжній Юрт ніколи і близько не підходив до амберського Лабіринту…

— Справжній Юрт — Я!

— У тебе всі пальці на місці. А він нещодавно втратив один. Я був присутній при цьому.

Він несподівано відвів очі.

— Ти, мабуть, привид з Логруса, — продовжував я. — Напевно, він користується тими ж трюками, що і Лабіринт — увічнює тих, хто пройшов його.

— Так ось що трапилося?.. — Запитав він. — Я не міг як слід пригадати, чому я тут — пам'ятав тільки, що повинен бігти з тобою.

— Тримаю парі, твої самі останні спогади, до того, як ти потрапив сюди, стосуються подолання Логруса.

Він озирнувся і кивнув.

— Ти маєш рацію. Що все це означає? — Запитав він.

— Точно не знаю, — сказав я. — Але деякі думки на цей рахунок і у мене є. Це місце — щось на зразок оборотної сторони Відображень. Ситуація тут з біса близька до того, що і Лабіринту, і Логрусу вхід заборонений. Але обидва явно можуть проникати сюди за допомогою своїх примар — штучно зроблених по знятих з нас копіях. А копії знімаються в той момент, коли проходиш по них…

— Ти хочеш сказати, що я — всього лише щось на зразок запису у пам'ять? — Вигляд у нього був такий, ніби він ось-ось заплаче. — Тільки що все було так чудово. Я пройшов Логрус. Всі Відображення лежали біля моїх ніг. — Він помасажував виски. Потім сказав, як плюнув:

— Ти! Сюди мене перенесли через тебе… щоб я змагався з тобою і побив тебе в цій гонці.

— Ти відмінно спрацював. Не знав, що ти можеш так бігати.

— Дізнавшись, що ти в коледжі займаєшся бігом, я почав тренуватися. Хотілося так призвичаїтися, щоб тобі стало кисло.

— Вийшло непогано, — визнав я.

— Але якби не ти, я б не опинився в цьому проклятому місці. Або… — тут Юрт закусив губу. — Це не зовсім вірно, правда? — Запитав він. — Я б нікуди не потрапив. Я всього лише запис, копія…

Потім він втупився на мене.

— Скільки ми існуємо? — Сказав він. — Скільки часу придатні примари Логруса?

— Поняття не маю, — відповів я, — що потрібно для створення такого примари або як підтримати її існування. Але мені вже зустрілося кілька примар Лабіринту, і в мене склалося враження, що їх якимось чином підтримує моя кров, вона дає їм якусь самостійність, незалежність від Лабіринту. Тільки один з них — Бранд — Отримав замість крові полум'я і розчинився. Дейдра отримала кров, але її прибрали. Не знаю, може, їй не вистачило.

Він похитав головою.

— У мене таке відчуття… не знаю, звідки воно… що те ж саме згодиться і для мене, і що кров — для Лабіринту, а полум'я — для Логруса.

— Я не знаю, як визначити, де моя кров летуча, — сказав я.

— Тут вона запалає, — відповів Юрт. — Залежить від того, хто тут заправляє справами. Я просто знаю це. Не знаю, звідки.

— Тоді чому Бранда занесло на територію Логруса?

Він посміхнувся.

— Можливо, Лабіринт вирішив використовувати зрадника, щоб повалити кого-небудь. Чи, може, у Бранда були свої міркування — наприклад, повести з Лабіринтом подвійну гру.

— Це було в його дусі, — погодився я. Моє дихання, нарешті, вирівнялося.

Я витяг з чобота хаосське лезо, розсік ліву руку нижче ліктя, побачив, як звідти заструменіло полум'я і простягнув руку до юрту.

— Швидше! Пий, якщо зумієш! — Крикнув я. — Перш ніж Логрус закличе тебе назад.

Він ухопив мою руку і ледве не вдихнув полум'я, яке било з мене фонтаном. Глянувши вниз, я побачив, як стають примарними його ступні, за ними ноги. Здається, Логрус занепокоївся і закликав його назад так само, як Лабіринт закликав Дейдру. Я побачив, як у тумані, що там, де були ноги Юрта, закрутилися вогненні вихори. Потім вони раптом замерехтіли і зникли, і знову стали видні обриси кінцівок. Він продовжував пити мою летючу кров, але я більше не бачив язиків полум'я, хоча тепер він пив як Дейдра, прямо з рани. Його ноги стали тверднути.

— Схоже, ти навпаки одержуєш стабільність, — сказав я. — Пий ще.

Щось вдарило мене в праву нирку, я сіпнувся геть і, падаючи, обернувся. За мною стояв високий темний чоловік, прибираючи ногу після того, як штовхнув мене. На ньому були зелені штани і чорна сорочка, голова повязана зеленим хусткою.

— Це що за збочення? — Запитав він. — Та ще в священному місці?

Я перекотився на коліна, а потім піднявся, тримаючи праву руку з вивернутим зап'ястям за спиною, щоб приховати за стегном кинджал. Ліву руку я підняв і витягнув перед собою. З свіжої рани лився вже не вогонь, а кров.

— Не твоє собаче діло, — сказав я і, набираючи впевненості, додав його ім'я: — Каїн.

Він з поклоном посміхнувся, схрестивши і розвівши руки. Коли руки складалися, вони були порожні, але коли права рука відійшла, в ній був кинджал. Мабуть, він з'явився з піхов, прикріплених всередині пишного рукава до лівого передпліччя. Йому довелося чимало потренуватися, щоб проробляти це так швидко. Я постарався згадати, що чув про Каїна й ножі, а коли згадав, то пошкодував про це. У бійці на ножах він вважався майстром. От чорт.

— У тебе є перевага переді мною, — заявив він.

— Ти дуже схожий на когось, але, по-моєму, я тебе не знаю.

— Мерлін, — сказав я. — Син Корвіна.

Він почав було повільно обходити мене кругом, але зупинився.

— Вибач, мені важко в це повірити.

— Справа твоя. Це правда.

— А цей, другий… Його звуть Юрт, вірно?

Він вказав на мого брата, який тільки що піднявся на ноги.

— Як ти дізнався? — Запитав я.

Він зачекав, морщачи лоб і мружачись.

— Я… я точно не знаю, — сказав він потім.

— А я знаю, — повідомив я йому. — Постарайся згадати, де ти і як сюди потрапив.

Він відступив на пару кроків, потім скрикнув:

— Ось він! — І тут я помітив і крикнув:

— Юрт! Обережно!

Юрт розвернувся і помчав мов стріла.

Я кинув кинджал — це все до добра не доводить, але зараз зі мною був меч, яким я міг дістати Каїна раніше, ніж Каїн мене. Юрт так і не втратив швидкості, і в мить ока опинився поза межами досяжності.

Дивно, але кинджал спершу потрапив Каїну в праве плече, встромившись в тіло майже на дюйм, а потім, не встиг він обернутися до мене, як його тулуб розлетівся на шматки в різних напрямках, важко зітхнули кілька вихорів, які миттю всмоктали все, що робило його схожим на людину. Літаючи один навколо одного, вони видавали високі свистячі звуки, два злилися в один більший, який після цього він швидко поглинув інші, при цьому звук кожен раз знижувався. Нарешті, залишився тільки один смерч. Він гойднувся було до мене, потім злетів у небо і розвіявся. Кинджал жбурнуло назад в мене, він впав в кроці від моєї правої ноги. Піднявши його, я виявив, що він теплий, і поки я не прибрав його в чобіт, він кілька митей ще гудів.

— Що трапилося? — Запитав Юрт, повертаючи назад і наближаючись.

— Очевидно, примари Лабіринту бурхливо реагують на зброю Двору, — сказав я.

— Непогано, якщо вона під рукою. Але чому він так накинувся на мене?

— Думаю, його послав Лабіринт, щоб не дати тобі незалежність, або знищити тебе, якщо ти вже отримав її. Здається, йому ні до чого, щоб агенти протилежної сторони знаходили тут силу і стабільність.

— Але я не являю жодної загрози. Я — сам за себе, і більше ні за кого. Просто до чортиків хочеться вибратися звідси і зайнятися власними справами.

— Може, в цьому і є загроза.

— Як це? — Запитав він.

— Хто знає, як може стати в нагоді тобі твоє незвичайне походження, якщо ти станеш незалежним — враховуючи, що діється? Може порушитися баланс Сил. Може, ти отримаєш якісь відомості, пересуди про які ні до чого тутешнім верховодам, або знайдеш спосіб підібратися до них? Раптом ти опинишся чимось на зразок непарного шовкопряда? Адже ніхто не помічає, як він впливає на навколишнє середовище до тих пір, поки він не зникне з лабораторії. Ти можеш…

— Досить! — Він підняв руку, щоб я замовк. — Все це мене не хвилює. Якщо вони випустять мене і залишать у спокої, я стану триматися від них подалі.

— Переконувати тобі слід не мене, — сказав я.

Юрт пильно подивився мені в обличчя, потім повернувся, описавши повне коло. За межами світлої стежки видна була лише темрява, але він голосно звернувся, по-моєму, не розбираючи, до кого:

— Чуєш? Я не хочу в це вплутуватися! Я просто хочу забратися звідси! Живи і дай жити іншим, зрозумів? О'кей?

Простягнувши руку, я вхопив Юрта за зап'ястя і смикнув до себе. Чому? Тому що помітив, як у повітрі у нього над головою почала утворюватися маленька примарна копія знака Логрус. Мить — і вона вже падала, порожниста, як блискавка, зі звуком, схожим на клацання хлиста, пройшовши через простір, де перед тим перебував Юрт і зникла, залишивши на стежці воронку.

— Здогадуюся, що відмовитися нелегко, — сказав він. Потім глянув наверх. — Може, там готують ще одну таку штуку. Вона може знову вдарити, в будь-який момент, коли я найменше буду цього очікувати.

— Як і в реальному житті, — погодився я. — Але мені здається, можна розцінити це, як попереджувальний постріл і з тим їх і залишити. Дістатися сюди їм було нелегко. Важливіше ось що: раз мене змусили повірити в те, що це — лицарська мандрівка, не міг би ти відповісти мені прямо зараз — що ти повинен був робити? Допомагати мені або заважати?

— Зараз, коли ти згадав про це, — сказав Юрт, — я раптом згадав, що там, де я був, були дві речі: можливість змагатися з тобою в бігу і відчуття, що опісля ми поб'ємося… або трапиться ще небудь.

— А зараз ти це відчуваєш?

— Ну, ми з тобою ніколи особливо не ладнали. Але все одно мені не подобається ідея, що мене використовують таким чином.

— Хочеш, оголосимо перемир'я до тих пір, поки я не второпаю, як вибратися з гри — і гайда звідси?

— Що це мені дасть? — Запитав Юрт.

— Юрт, я знайду, як вибратися з цього проклятого місця. Йдемо, дай руку… або, принаймні, не ставай на дорозі… І, коли я піду, то прихоплю і тебе.

Він розсміявся.

— Не впевнений, що звідси можна вибратись, — сказав він, — ось тільки якщо Сили звільнять нас…

— Тоді тобі нічого втрачати, — сказав я, — і може, тобі навіть вдасться побачити, як я загину, намагаючись знайти вихід.

— Ти дійсно знайомий з обома знаками — і з Лабіринтом, і з Логрусом?

— Ага. Але з Логрусом у мене виходить куди краще.

— Чи можна використовувати когось із них проти джерела Сил?

— Вельми інтригуючий метафізичний момент. Не знаю, як відповісти, — сказав я, — і не впевнений, що захочу з'ясувати це. Тут закликати Сили небезпечно. Все, що в мене залишилося, це кілька заклинань. Не думаю, що звідси нас виведе магія.

— Тоді що ж?

— Точно не скажу, але, по-моєму, повної картини мені не бачити, поки я не доберуся до кінця цієї стежки.

— А, чорт… не знаю. Не думаю, що проводити час саме тут мені корисніше, ніж у будь-якому іншому місці. З іншого боку, що, якщо такі, як я, можуть існувати тільки в подібному місці? Що, якщо ти відшукаєш мені двері, я ступну в них і розтану?

— Раз у Відображеннях можуть з'являтися примари Лабіринту, чому не можеш ти? Знову ж таки Дворкін з Обероном приходили до мене ще до того, як я опинився тут.

— Це обнадіює. Ти б спробував, будь ти на моєму місці?

— Ти ставиш на кін життя, — сказав я.

Він засопів.

— Зрозумів. Пройдуся з тобою трохи, подивлюся, що трапиться. Допомагати не обіцяю, але заважати теж не буду.

Я простягнув руку, але він похитав головою.

— Давай не будемо захоплюватися, — сказав Юрт. — Якщо без рукостискання мої слова нічого не варті, то і з ним вони пустий звук, вірно?

— По-моєму, ні.

— І потім, у мене ніколи не було особливого бажання потиснути тобі руку.

— Вибач, що запропонував. Але, може, розповіси, в чому справа? Ніколи не міг зрозуміти тебе.

Він знизав плечима.

— Що, завжди повинна бути причина?

— Інакше це абсурд, — відповів я.

— Або таємниця, — відгукнувся він, повертаючи геть.

Я знову закрокував по доріжці. незабаром і Юрт крокував поруч зі мною. Довго панувало мовчання. Коли-небудь я навчуся тримати язик за зубами, або зупинятися, якщо зайшов надто далеко.

Тут різниці немає.

Деякий час доріжка йшла прямо, але не так вже далеко попереду ніби зникала. Наблизившись до точки, в якій вона пропадала, я зрозумів, чому: доріжка обгинала низький виступ. Ми теж повернули і незабаром наткнулися ще на один. Незабаром ми опинилися серед чогось на зразок американських гірок, зібраних у рівні ряди, і швидко зметикували, що вони згладжують досить крутий спуск. Поки ми просувалися по звивистій стежці вниз, я раптом зауважив, що на помірній відстані від нас висить щось яскраве. Юрт підняв руку, вказуючи на нього, і почав:

— Що?.. — якраз тоді, коли стало ясно, що це — продовження нашої стежки, що почала підніматися. Тут відбулася миттєва переорієнтація, і я зрозумів, що ми спускаємося в щось подібне здоровенної ями. А повітря здається стало трохи холодніше.

Ми не зупинялися, і через деякий час тильної сторони моєї правої руки торкнулося щось мокре і холодне. Я подивився вниз якраз вчасно, щоб в оточуючих нас сутінках помітити, що на руці розтанула сніжинка. Кількома хвилинами пізніше вітер приніс ще кілька.

Трохи згодом ми помітили, що далеко внизу світло куди яскравіше.

— Я теж не знаю, що це таке, — запульсував в моєму мозку Факір.

— Спасибі, — зосереджено подумав я у відповідь, вирішивши не говорити Юрту про його присутність.

Вниз. Вниз і по колу. Туди. Назад і вперед. Робилося все холодніше. Пролітали снігові пластівці. У стіні, уздовж якої ми тепер спускалися, ряди каменів почали поблискувати.

Дивно, до тих пір, поки я не послизнувся в перший раз, я не розумів, чому.

— Лід! — Несподівано оголосив Юрт, трохи не впавши і хапаючись за камінь.

Вдалині виник звук, що нагадував зітхання, наближаючись, він все посилювався. Це був вітер, і холодний, але ми не розпізнали цього, поки не налетів сильний порив, який штовхнув нас. Диханням льодовикового періоду він пронісся мимо, і я підняв комір плаща. Ми продовжували спускатися, а вітер, трохи стихнувши, летів нам услід.

До того часу, як ми дісталися до дна, стало з біса холодно, а ступені були або повністю вкриті інеєм, або льодом. Приносячи і кидаючи пластівці снігу або крижані градини, вітер монотонно і тоскно завивав.

— Поганий клімат, — пробурчав Юрт, стукаючи зубами.

— Ось вже не думав, що привиди сприйнятливі до мирського, — сказав я.

— Привид, чорт візьми! — Зауважив він. — Я відчуваю себе так само, як завжди. Ти б подумав про те, що, якщо щось відправило мене в повному облаченні сюди перебігати тобі дорогу, воно могло б, принаймні, врахувати і таку можливість.

— І потім, це місце не настільки вже мирське, — додав він. — Їм хочеться, щоб ми кудись прийшли — по-моєму, вони могли б забезпечити коротку дорогу. А при такому розкладі ми, поки доберемося дотуда, перетворимося в зіпсований товар.

— Насправді я не думаю, що Лабіринт або Логрус мають тут таку вже велику владу, — відповів я. — Ось що я тобі скажу: з тим же успіхом вони могли б і зовсім забратися з нашого шляху.

Стежка вийшла на поблискуючу рівнину — таку плоску і блискучу, що я почав побоюватися, як би вона не виявилася з чистого льоду. І не помилився.

— На вигляд слизько, — сказав Юрт. — Зміню-но я ступні, треба їх зробити поширше.

— Ти безповоротно загубиш чоботи, і ноги мерзнутимуть, — сказав я. — Чому б просто не перенести частину своєї ваги вниз? Тобто знизити центр тяжкості.

— У тебе на все готова відповідь, — похмуро почав він, потім закінчив:

— Але на цей раз ти правий.

Ми постояли кілька хвилин, поки він робився нижчим і кремезнішим.

— А сам ти не збираєшся мінятися? — Запитав Юрт.

— Ризикну зберегти центр ваги на місці — так я зможу йти швидше.

— І ще — шльопнутися на дупу.

— Подивимося.

Ми рушили в дорогу, тримаючи рівновагу. Чим далі від стіни, уздовж якої ми спустилися, тим сильніше ставав вітер. І все ж наша крижана дорога не була такою слизькою, як здавалася здалеку. На ній були крихітні реберця і якісь брижі, цього виявилося досить, щоб забезпечити деяке зчеплення. Повітря палило легені, проникаючи в них, снігові пластівці збивалися в енергійні рухливі стовпчики, які, як дивні вовчки, перелітали через дорогу. Дорога випускала голубувате сяйво, забарвлюючи ті пластівці, які потрапляли в нього. Ми прокрокували, напевно, чверть милі, а потім пішли нові серії примарних образів. Перший представляв мене самого, розпростертого на купі обладунків в каплиці, другий — Дейдру під ліхтарем, що дивилися на годинник.

— Що?.. — Запитав Юрт, але вони в мить ока з'явилися і помчали геть.

— У перший раз, коли я їх побачив, то не знав — та й зараз не знаю, відповів я, — хоча, коли ми тільки починали свою гонку, визнав тебе одним з них… Вони приходять і йдуть, здавалося б, безладно, навмання, і немає ніяких особливих причин…

В інший раз з'явилося щось подібне до їдальні, на столі стояла ваза з квітами. У кімнаті нічого не було. Ось воно було — з'явилося, зникло…

Ні. Не зовсім. Видіння зникло, але квіти залишилися. Тут, на крижаній поверхні. Я зупинився, потім попрямував до них.

— Мерль, я не знаю, чи можна сходити з дороги…

— О, чорт, — відповів я, рухаючись до брили льоду, яка нагадувала про Стоунхендську зону, з якої я прийшов. Біля її основи, безладно спалахуючи, грали кольори.

Квітів було багато — троянди різних сортів. Нахилившись, я підібрав одну, майже срібну…

— Що ти тут робиш, хлопче? — Почув я знайомий голос.

Я негайно випростався і побачив, що з-за крижаної брили з'явилася висока темна постать, і звертається не до мене. І кивки, і посмішка були адресовані Юрту.

— Мавп'ячу працю, я впевнений, — відповів Юрт.

— А ось і мавпа, — відгукнувся його співрозмовник, — схопила квітку, будь вона проклята: Срібна троянда Амбера — по-моєму, лорда Корвіна? Привіт, Мерлін. Шукаєш батька?

Я вийняв одну із запасних шпильок, які тримав приколотими з вивороту плаща. Нею я скористався, щоб приколоти троянду зліва на груди. Говорив лорд Борель, герцог королівського дому Савалла, і за чутками, один з давніх коханців моєї матері. Крім того, він вважався одним із самих нещадних людей при Дворі, які володіють мечем. Довгі роки його нав'язливою ідеєю було вбити мого батька, Бенедикта або Еріка. На своє нещастя, він зустрівся з Корвін, як раз коли тато поспішав, і вони так і не схрестили мечі. Замість цього тато обдурив його і вбив у двобої, який, по-моєму, строго кажучи не можна було вважати чесним. Але тут все о'кей. Він ніколи особливо не подобався мені.

— Борель, ти мертвий. Ти знаєш ти це? — Сказав я йому. — Ти тільки привид людини, якою був у той день, коли пройшов Логрус. У реальному Світ лорда Бореля більше немає. Хочеш знати, чому? Тому що в день Битви за Падіння Лабіринту Корвін убив тебе.

— Брешеш, маленький засранець! — Сказав він.

— Е-е, ні, — втрутився Юрт. — Ти помер, будь спокійний. Як я чув, тебе проткнули. Хоча я не знав, що це зробив Корвін.

— Корвін, — сказав я.

Він відвів очі і стало помітно, як м'язи на його щелепи здуваються і розслабляються.

— А тут що, загробний світ? — Запитав він згодом, все ще не дивлячись на нас.

— По-моєму, можна і так сказати, — відгукнувся я.

— А тут можна ще раз померти?

— Напевно, — сказав я.

— А це що? — Він раптом опустив очі і я простежив, куди він дивиться. Біля нас на льоду щось лежало. Я ступив туди.

— Рука, — відповів я. — Схоже, людська.

— Що вона тут робить? — Запитав Юрт, який підійшов і штовхнув її.

Те, як рука ворухнулася, показало, що вона не просто лежить, а, швидше, висовується з льоду. Фактично, вона сіпнулася, і після того, як Юрт брикнув її, ще кілька секунд продовжувала судорожно згинатися. Потім трохи віддалік я помітив ще щось, схоже на ногу, далі — плече з передпліччям, кисть руки…

— Якийсь канібальський морозильник, — припустив я.

Юрт хихикнув.

— Тоді і ви мертві, — заявив Борель.

— Нє-а, — відповів я. — Я справжній. Просто йду мимо, прямуючи в містечко покраще цього.

— А Юрт?

— Юрт і фізично, і теологічно являє собою цікаву проблему, — пояснив я. — Він насолоджується тим, що знаходиться в двох місцях одночасно.

— Не сказав би, що насолоджуюся цим, — зауважив Юрт. — Але, враховуючи, яка альтернатива, напевно, я радий, що я тут.

— Ось приклад оптимістичного мислення, яке за багато років дало Двору стільки чудес, — оголосив я.

Юрт знову хихикнув.

Пролунав той схожий на зітхання металевий звук, який нелегко забути. Я знав, що, швидше за все, не встигну витягнути меч і вчасно відбити удар, якщо Борель захоче проткнути мене ззаду. З іншого боку; якщо справа стосувалася людиновбивства, він дотримувався всіх дрібниць протоколу і дуже цим пишався. Борель завжди вів чесну гру, тому що був дуже хороший фехтувальник, що все одно ніколи не програвав. А може, він прагнув мати хорошу репутацію. Я негайно підняв обидві руки, щоб вивести його з себе, зробивши вигляд, ніби він загрожує мені з тилу.

— Залишатися невидимим, Факір. Коли я обернуся і хлопну по зап'ястку вперед. Дістанеш ДО НЬОГО, притиснешся поповзеш і доберешся до горла. А там знаєш, що робити.

— Йде, бос, — відповів він.

— Мерль, витягни меча і обернися.

— По-моєму, це звучить не дуже-то по спортивному, Борель, — відповів я.

— Ти смієш звинувачувати мене в порушенні пристойності? — Сказав він.

— Поки я не знаю, що в тебе на думці, сказати важко, — відповів я.

— Тоді витягни меча і обернися.

— Обертаюся, — сказав я, — але не доторкаюся до меча.

Я швидко обернувся, ляснувши себе по лівому зап'ястку, і відчув, як Факір покидає його. При цьому мої ноги ковзнули вперед — від занадто швидкого повороту на дуже гладкому крижаному п'ятачку. Втримавшись на ногах, я відчув, як переді мною з'явилася тінь. Піднявши очі, дюймах в шести від свого правого ока я побачив вістря меча Бореля.

— Повільно піднімися, — сказав він, і я підкорився.

— Тепер витягуй меч, — сказав Борель.

— А якщо я відмовлюся? — Запитав я, пробуючи виграти час.

— Те доведеш, що негідний вважатися джентльменом, а я поступлю відповідно до цього.

— Тобто все одно нападеш? — Запитав я.

— Правила це дозволяють.

— Пішов ти зі своїми правилами, — відповів я, прибираючи праву ногу за ліву та відскакуючи назад, потім витягнув меч і зайняв оборонну позицію.

Борель миттю кинувся на мене. Я продовжував відступати, заднім ходом минувши велику крижану брилу, з-за якої він з'явився. Не було ніякого бажання зупинятися і обмінюватися з ним ударами, особливо тепер, коли стало ясно, з якою швидкістю він атакує. Поки я відступав, парирувати удари було куди легше. Але з моїм мечем щось не так. Швидко оглянувши його, я зрозумів, у чому справа. Меч був не мій.

У блискучому світлі, що виходила від доріжки і відбивалася від льоду, на клинку виднілася інкрустована спіраль. Мені був відомий лише один такий меч, і зовсім недавно я бачив його в руках того, хто міг виявитися моїм батьком. Переді мною миготів Грейсвандір. Я відчув, що посміхаюся іронії ситуації. Справжнього лорда Бореля вбили саме ці мечем.

— Посміхаєшся власному боягузтву? — Запитав він. — Зупинись і прийми бій, паскудник!

Немов у відповідь на його пропозицію я відчув, що мій відступ у тил призупинився. Кинувши вниз швидкий погляд, я не був прохромлений наскрізь, а по виразу обличчя нападника зрозумів, що щось подібне сталося і з ним.

Кілька стирчачих з льоду рук вхопили нас за кісточки і міцно тримали на одному місці. Тепер настала черга Бореля посміхатися, тому що, хоча він і не міг зробити випад, відступати я більше не міг.

Його клинок майнув передi мною, як блискавка, я парирував «ін кварті» і атакував «ін Сиксте». Він відбив удар і зробив відволікаючий випад. Потім знову «ін кварті» і нова атака. Удар у відповідь. Він відбив «ін Сиксте»… Ні, це був обманний рух. Ще один. Удар…

Щось біле і тверде вилетіло у нього з-за плеча і вдарило мене в лоб. Я відлетів назад, хоча руки, які чіплялися, не дали мені впасти. Насправді відхилився я вдало, інакше Борель, зробивши випад, проткнув би мені печінку. Коли коліна в мене підігнулися, я мимоволі викинув руку вперед, — а може, це чари, що жили, за чутками, в Грейсвандір, смикнули її туди. Навіть не дивлячись у той бік, я відчув, що клинок у щось потрапив і почув, як Борель здивовано замичав, а потім пробурмотів лайку. Тоді стало чути, що і Юрт вилаявся. Його я не бачив.

Потім, тільки я зігнув ноги, відновлюючи рівновагу, і почав підніматися, тримаючись за рану в голові, спалахнуло щось яскраве. Тут я побачив, що зумів відрубати Борелю руку, і з рани фонтаном б'є полум'я. Його тіло засвітилося, а контури знизу почали розмиватися.

— Ти перевершив мене майстерністю! — Викрикнув він.

Я знизав плечима.

— Але ж це не зимові Олімпійські Ігри, — сказав я.

Він перехопив меч, жбурнув в мене, і тут же розчинився, перетворившись на стовп іскорок, понісся наверх і там зник.

Я відбив меч, той пройшов зліва від мене, встромився у лід і стирчав там, тремтячи, як якась скандинавська версія легенд про Артура. Юрт рвонувся до мене, стусанами відкинув тримаючі мене за щиколотки руки, і дивлячись на мій лоб, примружився.

Я відчув, як на мене щось впало.

— Вибачте, бос. Я потрапив йому на коліно. До того часу, як я дістався до горла, він вже горів, — сказав Факір.

— Все добре, що добре закінчується, — відповів я. — Ти не обпікся часом?

— Я навіть не відчув жари.

— Я потрапив у тебе шматком льоду, вибач, — сказав Юрт. — Я цілився в Бореля.

Я пішов геть від усіяної руками рівнини, тримаючи шлях назад до стежки.

— Побічно це допомогло, — сказав я, але вдячності не відчував. Як знати, в кого він цілив насправді? Я ще раз оглянувся: кілька рук — тих, що отримали від Юрта стусани, — показували нам палець.

Як у мене виявився Грейсвандір? Вплинула б інша зброя на Логрусів привид так само? Тоді що ж, сюди мене дійсно притягнув батько? Може, він вирішив, що мені потрібна додаткова перевага і його клинок зможе її забезпечити? Хотілося думати саме так, вірити, що він — не просто примара Лабіринту. А якщо так, то незрозуміло, яка його роль. Що він може знати про все це? І на чиїй стороні він може бути?

Поки ми йшли по стежці, вітер ущух, а з льоду стирчали тільки руки, які тримали смолоскипи, які далеко висвітлювали нам шлях, так, що видно було підніжок крутого насипу. Ми перетнули цей застиглий край, але більше нічого поганого не сталося.

— Судячи з того, що мені розповів ти і що я побачив, — сказав Юрт, — враження таке, що цю подорож влаштував Лабіринт, а Логрус намагається прокомпостувати твій квиток.

І відразу лід тріснув у кількох місцях. З обох боків звідусіль до нас побігли тріщини, але, наблизившись до стежки, зменшили швидкість. Тут я в перший раз помітив, що вона піднялася над рівниною. Тепер у нас під ногами було щось подібне дамби, а лід по обидва боки від неї ламався, не заподіюючи нам ніякої шкоди.

— Ось, наприклад, — зауважив Юрт, вказуючи на це. — До речі, а як ти влип у такі неприємності?

— Все почалося з тридцятого квітня, — почав я.

7

Ми дісталися до стіни і почали підйом, а руки, хоч і не всі, схоже, махали нам на прощання. Юрт показав їм носа.

— Чи можеш ти звинувачувати мене в тому, що я хочу втекти звідси? — Запитав він.

— Анітрохи, — запевнив я.

— Якщо переливання, яке ти мені зробив, дійсно вивело мене з-під контролю Логруса, то я можу залишатися тут, скільки завгодно?

— Цілком імовірно.

— От тому ти повинен розуміти, що лід я кинув в Бореля, а не в тебе. Ти міркуєш краще, ніж він, і, можливо, зумієш знайти вихід звідси, але він до того ж теж був творінням Логруса і його полум'я могло б не вистачити, якщо б виникла потреба.

— Мені це теж приходило в голову, — сказав я, промовчавши про здогад щодо можливості вийти звідси, щоб зберегти незалежність. — До чого це ти хилиш?

— Намагаюся пояснити, що надам тобі будь-яку допомогу, яка буде потрібна — тільки не залишай мене тут, коли будеш іти. Я знаю, колись ми ніколи не ладнали, але, якщо ти не проти, хотілося б залишити це до кращих часів.

— Я завжди був за, — сказав я. — Це ти починав всі бійки і постійно забезпечував мені неприємності.

Він посміхнувся.

— Ніколи я цього не робив і ніколи більше не зроблю, — повідомив він. — Так, о'кей, ти правий. Я не любив тебе, і, може статися, не люблю до цих пір. Але раз ми потрібні один одному для такої справи, я не підведу.

— Наскільки я зрозумів, я потрібен тобі куди більше, ніж ти мені.

— З цим важко сперечатися, і я не можу змусити тебе довіряти мені, — сказав він. — Хотів би я зуміти зробити це.

Перш, ніж Юрт заговорив знову, ми подолали ще частину підйому, і я відчув, що повітря вже трохи потеплішало. Потім, нарешті, він продовжив:

— Глянь-но на стан справ от під таким кутом: я схожий на твого брата Юрта і дуже схожий на того, ким він був колись — схожий, але не ідентичний. З часу нашої гонки різниця між нами росте. Ситуація, в якій я перебуваю, єдина у своєму роді, а з тих пір, як я отримав самостійність, я не переставав міркувати. Справжній Юрт знає те, що мені невідомо і володіє силами, якими я не володію. Але все, що зберігалося в його пам'яті аж до того дня, коли він пройшов Логрус, зі мною, і щодо того, що він думає, я — другий за величиною фахівець. Якщо зараз він так небезпечний, як ти кажеш, то я тобі не заважатиму, коли потрібно буде здогадатися, що в нього на думці.

— Щось у цьому є, — визнав я. — Якщо тільки, зрозуміло, ви з ним не заспіваєте разом.

Юрт похитав головою.

— Він не стане довіряти мені, — сказав він, — а я — йому. Ми обидва знаємо, що так краще. Справа в самоаналізі, розумієш?

— Значить, не варто довіряти вам обом.

— Ага, напевно, так, — сказав він.

— Ну так з чого це я повинен вірити тобі?

— Зараз — тому, що діватися мені нікуди. Потім — тому що я опинюся таким до чортиків корисним.

Ми піднімалися ще кілька хвилин, і я сказав:

— У тобі мене найбільше турбує те, що Юрт пройшов Логрус зовсім не так давно. Будь ти одним з варіантів мого родича, якого я терпіти не можу, тільки постарше і пом'якше… Але ти — зовсім свіжа модель. Що стосується розбіжності з оригіналом, незрозуміло, як різниця могла стати такою великою за такий короткий час.

Він знизав плечима.

— Що я можу сказати нового? — Запитав він. — Давай тоді спілкуватися тільки з позицій сили та власних інтересів.

Я посміхнувся. Ми обоє знали, що як не крути, інакше бути не могло. Але бесіда допомогла скоротати час.

Поки ми дерлися нагору, мені в голову прийшла думка.

— Як ти думаєш, ти зможеш ходити по Відображеннях? — Запитав я Юрта.

— Не знаю, — відповів він, помовчавши. — Останнє, що мені запам'яталося перед тим, як я сюди потрапив, це що я пройшов Логрус до кінця. Здогадуюся, що тоді ж завершився і запис. Так що чи вчив мене Сухе ходити по Відображенню, чи пробував я робити це — не пам'ятаю. Мені здається, я зумію. А як по-твоєму?

Я зупинився, щоб перевести дух.

— Питання таке, що, мені здається, я не в праві навіть міркувати про нього. Мені подумалося, може, у тебе є готові відповіді на такі питання — що небудь на зразок надприродного усвідомлення своїх здібностей і їх меж.

— Боюся, що ні. Звичайно, якщо вважати інтуїцію надприродною…

— Ну, якби ти опинявся правий досить часто, я, напевно, так б і подумав.

— Чорт. Ще рано робити висновки…

— Чорт. Ти правий.

Незабаром ми вибралися вище межі туману, з якого, мабуть, і падали пластівці. Ще трохи — і вітер перетворився в вітерець. Ще трохи — і він зовсім улігся. Тоді вже стало видно край, і незабаром ми дісталися до нього.

Я обернувся і подивився назад, вниз. Все, що мені вдалося побачити, це слабке світіння в імлі. В іншу сторону наша стежина йшла зигзагом, подекуди нагадуючи серії рисок азбуки Морзе, які постійно переривалися — можливо, камінням. Ми йшли по ній, поки вона не повернула вліво.

Вишукуючи на місцевості хоч що-небудь знайоме, частину своєї уваги я зберігав для Юрта. Розмова — тільки слова, а він все-таки був варіантом того Юрта, з яким я разом ріс. Ось я і збирався, виявися я по його милості в який-небудь пастці, проткнути його Грейсвандіром відразу, як тільки зрозумію це.

Мерехтіння…

Щось подібне до печери — немов у скелі була діра — відкривалося по ліву руку від нас в іншу реальність. За крутий міської вулиці їхала машина дивної форми…

— Що?.. — Почав Юрт.

— Сенсу я далі не бачу. Хоча й раніше вже натикався на цілу купу таких картин. Чесно кажучи, спершу я подумав, що і ти — одна з них.

— Виглядає це досить реально, щоб увійти.

— Може, так воно і є.

— Раптом ми виберемося звідси через неї?

— Мені чомусь здається, що це було б занадто легко.

— Ну, давай ризикнемо.

— Йди вперед, — сказав я.

Ми зійшли зі стежки, наблизилися до цього віконця в реальність і покрокували далі. Юрт миттю опинився на тротуарі там, де по бруківці їхав автомобіль. Він обернувся і помахав. Видно було, що губи Юрта ворушаться, але слова до мене не долітали.

Раз я зумів змахнути сніг з червоного шевроле, чому б не ввійти в одну з таких картин цілком? А якщо це мені вдасться, чи не можна буде піти звідти по Відображеннях абикуди в більш відповідне місце, залишивши цей темний світ позаду? Я рушив уперед.

Раптово я був уже там, і мене оточили звуки. Я оглянув будинки, круту вуличку. Послухав звуки вуличного руху і понюхав повітря. Це цілком могло бути одне з Відображень Сан-Франциско. Я поспішив навздогін Юрту, який прямував до рогу вулиці.

Швидко наздогнавши його, я пішов поруч. Ми вийшли на кут. Повернули. І зупинилися, як укопані.

Там нічого не було. Ми натрапили на стіну чорноти. Не просто темряви, а досконалої порожнечі, від якої тут же позадкували.

Я повільно простягнув руку перед собою. Біля чорної стіни в ній почалося поколювання і печіння, потім мене зазнобило, а за ознобом прийшов страх. Я відступив. Юрт простягнувся до неї — і зробив те ж саме. Він різко зупинився, підібрав із смітника денце битої пляшки, обернувся і запустив нею в найближче вікно. І негайно помчався в ту сторону.

Я пішов за ним, наздогнав його біля розбитого вікна і втупився всередину.

Знову чорнота. По той бік вікна взагалі нічого не було.

— Страшнувато, — зауважив я.

— Угу, — відізвався Юрт. — Наче нам дають дуже обмежений доступ до різних Відображень. Що скажеш?

— Хотів би я знати ось що: чи не повинні ми що-небудь відшукати в одній з таких картин?

Раптом чорнота за вікном зникла, і на маленькому столику всередині замигала свічка. Я потягнувся було до неї крізь розбите скло. Свічка тут же зникла. Там знову була одна чорнота.

— Вважаю, що тобі відповіли «так», — сказав Юрт.

— По-моєму, ти правий. Але не можемо ж ми обшукувати всі до єдиної картини, повз які проходимо.

— Здається мені, це просто спроба привернути твою увагу, змусити зрозуміти, що потрібно уважно стежити за тим, що відбувається, і як тільки ти почнеш все брати на замітку, що-небудь, ймовірно, з'явиться.

Яскраве світло. Тепер стіл за вікном був цілком заставлений палаючими свічками.

— О'кей, — крикнув я туди. — Якщо тобі потрібно тільки це, я це зроблю. Потрібно мені шукати тут ще щось?

Настала темрява. Вона виповзала з-за рогу і повільно підбиралася до нас. Свічки зникли, і з вікна теж попливла тьма. Будівля на іншій стороні вулиці пропала за чорною стіною.

— Вважаю, що відповідь негативна, — крикнув я. Потім обернувся і погнав назад по дедалі тіснішому чорному тунелю до дороги. Юрт не відступав ані на крок.

— Здорово придумано, — сказав я йому, коли ми знову стояли на світлій стежці, спостерігаючи, як віддалік припиняла своє існування що йдуча вгору вулиця. — Думаєш, треба було просто навмання сунутися в ці картинки поки, нарешті, не ввійдеш в одну з них?

— Так.

— Навіщо?

— Думаю, там у нього більше можливостей контролювати ситуацію і можна відповідати на твої питання.

— «У нього» — це у Лабіринту?

— Можливо.

— О'кей. У наступну картину, яку він мені відкриє, я увійду. І буду робити все, чого він хоче, якщо це означає, що так я скоріше виберуся звідси.

— Ми, братику. Ми.

— Звичайно, — відповів я.

Ми знову рушили в дорогу. Але нічого нового і інтригуючого поряд з нами не з'являлося. Дорога йшла зигзагом, ми крокували по ній, а я прикидав, з чим цього разу доведеться зіткнутися. Якщо тут і правда територія Лабіринту, а я — на волосок від того, щоб виконати його бажання, Логрус, схоже, може послати когось знайомого, щоб спробувати відговорити мене. Але ніхто так і не з'явився, ми в останній раз повернули, стежка раптом ненадовго перестала петляти, а потім ми побачили, що далеко вона несподівано обривається, йдучи в щось велике й темне, схоже на гору. Ми стомлено потяглися до неї. Варто було мені прикинути, що може виявитися там всередині, як у мені ворухнувся невиразний страх перед замкненим простором, і я почув, що Юрт бурмоче непристойні лайки. За поворотом я побачив спальню Рендома і Віаль в Амбері. Мій погляд проблукав з південного боку кімнати між диваном і столиком біля нього, мимо стільця, по килиму з подушками до каміна і вікнам, які пропускли по обидві сторони від нього м'яке денне світло. Ліжко, як і інші меблі, було порожнє, а поліна на камінній решітці згоріли до димлячих червоних вуглин.

— Що далі? — Запитав Юрт.

— Ось воно, — відповів я. — Це має бути воно, не розумієш чи що? Варто було йому отримати повідомлення про те, що відбувається, і він видав нам щось реальне. І ще, по-моєму, діяти доведеться швидко — як тільки я зрозумію, що…

Один з каменів біля каміна засвітився червоним. Я спостерігав, а світіння посилювалося. Це ніяк не могло бути через вогонь. Значить…

Підкоряючись владному наказові, я рвонувся вперед. Юрт щось викрикував мені вслід, але, як тільки я опинився в кімнаті, його голос як відрізало. Проходячи повз ліжко, я відчув слабкий аромат улюблених парфумів Віаль. Не було сумнівів, це дійсно Амбер, а не просто його точне відображення. Я швидко підійшов до каміна з правого боку.

Позаду мене в кімнату ввалився Юрт.

— Краще виходь на бій! — Закричав він.

Крутанувшись на підборах, я глянув йому в обличчя і крикнув:

— Заткнися! — А потім притиснув палець до губ.

Він перетнув кімнату, підійшов до мене, взяв за руку і хрипко прошепотів:

— Борель знову намагається матеріалізуватися! До того часу, як ти підеш звідси, він вже отримає плоть і буде чекати тебе!

З вітальні долинув голос Віаль:

— Є тут хто-небудь? — Покликала вона.

Я вирвав руку у Юрта, опустився на коліна на камінний килимок і вхопився за світлий камінь. Здавалося, він вмурований намертво, але варто булопотягнути його — і він з легкістю вийшов з стіни.

— Як ти дізнався, що цей камінь вийде вільно? — Прошепотів Юрт.

— Світіння, — відповів я.

— Яке світіння? — Запитав він.

Не відповідаючи, я засунув руку в отвір, що відкрився, понадіявшись на удачу, що ніяких пасток там немає. Отвір було куди довший, ніж камінь. Пальці наткнулися на щось, що звисало з цвяха або гака: ланцюжок. Я вхопив його і потягнув на себе. Чути було, що Юрт поруч зі мною затамував подих.

В останній раз я бачив таку штуку, коли Рендом надягав її на похорон Каїна. У моїй руці був Камінь Правосуддя. Швидко піднявши його, я накинув ланцюг собі на шию і дозволив червоному каменю впасти мені на груди. В цей самий момент двері у вітальню відчинилися.

Приклавши палець до губ, я ще раз простягнув руку, схопив Юрта за плечі і розвернув його назад до стіни, яка відкривалася на нашу стежку. Він було запротестував, але різкий поштовх додав йому прискорення і він відлетів туди.

— Хто тут? — Почувся голос Віаль, і Юрт озирнувся на мене з спантеличеним виглядом.

Я вважав, що зайвого часу пояснювати йому пошепки або знаками, що вона сліпа, у нас немає. Тому я ще раз підштовхнув його. Але тепер він відступив убік, підставив ногу, просунув руку мені за спину і пхнув вперед. З моїх губ зірвалося короткий лайливе слово, а потім я впав. Чути було, як за моєю спиною Віала сказала: «Хто…», і її голос пропав.

Спотикаючись, я вилетів на стежку і, падаючи, примудрився витягнути кинджал з правого чобота. Відкотившись убік, я схопився і направив лезо на Бореля, який, здається, уже отримав плоть.

Роздивляючись мене, він посміхався, не дістаючи зброї з піхов.

— Тут немає поля, на якому ростуть руки, — заявив він. — Щасливий випадок тобі більше не представиться — випадок подібний до того, яким ти насолодився в нашу останню зустріч.

— Треба ж, як кепсько, — сказав я.

— Якщо тільки я виграю ту дрібничку, що ти носиш на шиї і доставлю її Логрус, мені дарують нормальне існування, щоб я замінив свого живого двійника — того, якого, як ти сам сказав, зрадницьки вбив твій батько.

Видіння Амберських королівських покоїв зникло. Юрт стояв біля дороги, біля того місця, де вони були відокремлені від цієї дивної області.

— Я знав, що мені з ним не впоратися, — крикнув він, відчувши на собі мій погляд, — але тобі одного разу вдалося його перемогти.

Я знизав плечима.

Тут Борель повернувся до Юрта.

— Ти зрадиш Двір і Логрус? — Запитав він його.

— Навпаки, — відповів Юрт. — Я можу вберегти їх від серйозної помилки.

— Що це може бути за помилка?

— Розкажи йому, Мерль. Розкажи йому те, що розповів мені, коли ми вибиралися з тієї морозилки, — сказав він.

Борель озирнувся на мене.

— У такій ситуації є й дещо кумедне, — сказав я. — Здається мені, це — поєдинок Сил, Логрусу і Лабіринту. Амбер і Двір тут можуть опинитися на другому місці. Розумієш…

— Смішно! — Перебив він, оголюючи меч. — Все це нісенітниця, яку ти вигадав, щоб ухилитися від нашого поєдинку!

Перекинувши кинджал у ліву руку, правою я витягнув Грейсвандір.

— Тоді чорт з тобою! — Сказав я. — Іди-но, отримай своє!

Мені на плече впала рука. Не перестаючи тиснути, вона злегка повертала мене, так, що закрутила по спіралі вниз і відкинула геть від дороги. Краєм ока я помітив, що Борель зробив крок назад.

— Ти дуже схожий чи то на Еріка, чи то на Корвіна, — долинув знайомий тихий голос, — хоча я тебе не знаю. Але у тебе — Камінь, і це робить тебе занадто важливою персоною, щоб ризикувати в дріб'язковій сварці.

Я перестав крутитися і повернув голову. Побачив я Бенедикта — Бенедикта, у якого були дві руки, зовсім нормальні.

— Мене звати Мерлін, я — син Корвіна, — сказав я, — а це — майстер-дуелянт Двору Хаосу.

— Схоже, Мерлін, ти виконуєш якусь місію. Ну, і займися нею, — сказав Бенедикт.

Вістря клинка Бореля миттєво зайняло положення в десяти метрах від мого горла.

— Нікуди ти не підеш, — заявив він, — тільки не з каменем.

З піхов безшумно з'явився меч Бенедикта, що відбив меч Бореля.

— Я ж сказав, йди своєю дорогою, Мерлін, — велів Бенедикт.

Піднявшись на ноги, я швидко забрався за межі досяжності, обережно минувши обох.

— Якщо ти уб'єш його, — повідомив Юрт, — через деякий час він знову зможе матеріалізуватися.

— Як цікаво, — зауважив Бенедикт, легким ударом відбиваючи атаку і трохи відступаючи. — І скільки це по часу?

— Кілька годин.

— А скільки потрібно часу, щоб ви закінчили… чим ви там робите?

Юрт подивився на мене.

— Хто його знає, — сказав я.

Захищаючись, Бенедикт виконав незвичайний короткий удар, після чого зробив крок, дивно приволочуючи ногу, і швидко напав, рубаючи і розсікаючи повітря. З сорочки Бореля на грудях відлетів гудзик.

— Раз так, я трохи затягну поєдинок, — сказав Бенедикт. — Удачі, хлопче.

Він коротко відсалютував мені мечем і тут Борель атакував. Бенедикт застосував італійську «шістку», від чого вістря клинків відскочили в сторону, і одночасно пішов вперед. Потім він швидко витягнув вперед вільну руку і смикнув супротивника за ніс. Після цього він відштовхнув його, відступив на крок і посміхнувся.

— Скільки ти зазвичай береш за урок? — Донеслося питання, коли ми з Юртом квапливо йшли по стежці.

— Цікаво, скільки часу йде у кожної Сили, щоб матеріалізувати привид, — сказав Юрт, коли ми крокували туди, де, по всій видимості, в горі, зникала наша стежина.

— На одного тільки Бореля потрібно кілька годин, — сказав я, — а якщо Логрусу Камінь потрібен так сильно, як я підозрюю, то він, по-моєму, збере цілу армію примар, якщо зуміє. Тепер я впевнений, що обом Силам дуже важко потрапити сюди. Здається мені, вони можуть появлятися тільки через тонкі струмки енергії. Будь це інакше, мені ніколи б не вдалося забратися так далеко.

Юрт потягнувся, ніби бажаючи поторкати Камінь, очевидно, подумав ще раз — як слід — і прибрав руку.

— Здається, тепер ти виразно дієш заодно з Лабіринтом, зауважив він.

— Та й ти, здається, теж. Якщо, звичайно, не задумав в останню хвилину увіткнути мені ножа в спину, — сказав я.

Він хихикнув. Потім сказав:

— Не смішно. Мені доводиться бути на твоєму боці. Я розумію, що Логрус створив мене тільки, як своє знаряддя. Коли справа буде зроблена, мене викинуть на смітник. Мені здається, що, якби не переливання, я б вже розсіявся. Тому я на твоєму боці, подобається мені це чи ні, і спина твоя в безпеці.

Ми все бігли по стежині, що стала тепер прямою, кінцевий пункт наближався. Юрт запитав:

— Чим так важлива прикраса? Схоже, вона потрібна Логрусу конче?

— Називається вона Каменем Правосуддя, — відповів я, — кажуть, він старше самого Лабіринту і використовувався при його створенні.

— Як ти думаєш, чому тебе привели до нього і так легко дозволили ним заволодіти?

— Поняття не маю, — сказав я. — Якщо збагнеш що небудь раніше мене, буду радий почути.

Незабаром ми досягли місця, де стежка пірнала в ще більш густу темряву. Зупинившись, ми озирнулися.

— Ніяких покажчиків, — повідомив я, розглядаючи вхід з обох боків і зверху.

Юрт дивно глянув на мене.

— Твоє почуття гумору я ніколи не розумів, Мерлін, — сказав він. — Хто це буде вішати покажчики в такому місці?

— Хто-небудь, у кого почуття гумору теж дивне, — відповів я.

— З тим же успіхом можна йти далі, — сказав він, повертаючись до входу.

Над ним з'явилася яскраво-червоний напис «ВХІД».

Юрт витріщив на нього очі, потім повільно похитав головою. Ми увійшли.

Звивистий тунель йшов униз, що частково спантеличило мене. Через те, що в цих краях мало не все було штучного походження, я очікував, що пряма, як лінійка, дорога пройде крізь геометрично досконалу у всьому шахту з гладкими стінами. Замість цього ми пробиралися немов би через анфіладу печер природного походження — куди не глянь, виднілися сталактити, сталагміти, пілони і западини.

Варто було мені повернутися, щоб уважно розглянути хоч що небудь, як Камінь відкидав на це зловісне світло.

— Ти знаєш, як поводитися з цим Каменем? — Запитав Юрт.

Я пригадав, що мені розповідав батько.

— Думаю, буду знати, коли прийде час, — сказав я, піднявши Камінь і вивчаюче поглянув на нього, а потім знову упустив. Він займав мене менше, ніж наш маршрут.

Поки по вузьких переходах ми вибиралися з сирого грота вниз по кам'яних водоспадах, в схожу на собор печеру, я не переставав вертіти головою. Місце було чимось знайоме, хоча чим саме — зрозуміти не вдавалося.

— У тебе тут нічого не викликає спогадів? — Запитав я Юрта.

— У мене — ні, — відповів він.

Ми продовжували йти. В одному місці ми пройшли повз печери, де лежали три людські скелети. Я зазначив, що таке — у своєму роді, звичайно — було першим проявом реального життя з яким я зустрівся з тих пір, як пустився в свою мандрівку.

Юрт повільно кивнув.

— Я почав замислюватися: чи йдемо ми як і раніше між Відображенями, або, може, насправді вже вийшли звідти і проникли в якесь Відображення… це, можливо, сталося, коли ми зайшли в ці печери?

— Можна це з'ясувати, — сказав я, — якщо спробувати викликати Логрус.

Факір тут же сильно засмикався на зап'ясті.

— Але, враховуючи метафізичне підгрунтя ситуації, краще не буду.

— Тільки що я пройшов повз стіни, де видно було мінерали всіх кольорів, — Сказав Юрт. — Там, звідки ми йдемо, перевага начебто віддавалася одноколірності. Та й за тамтешній пейзаж я б і ламаного шеляга не дав. Ось до чого я веду: якщо ми і справді пішли звідти, це, загалом, перемога.

Я вказав на землю.

— Поки ця світла стежка нікуди не поділася, ми все ще у них на гачку.

— Що, якщо нам тепер просто зійти з неї? — Запитав Юрт, звертаючи направо і роблячи один-єдиний крок у бік.

Один із сталактитів затрясся і впав перед ним на землю, промахнувшись всього на який-небудь фут. Юрт миттю знову опинився поруч зі мною.

— Звичайно, було б і справді соромно не з'ясувати, куди нас ведуть, — сказав він.

— Такі вже лицарські мандри. Було б поганим тоном упустити таку розвагу.

Ми пришвидшили крок. Навколо не відбувалося нічого, що можна було б витлумачити алегорично. Ехо повторювало кроки і звук голосів. У тих гротах, що були посиріші, капала вода. Всюди красувалися мінерали. Здається, ми поступово спускалися все нижче.

Скільки часу ми вже в дорозі, я не знав. Печери зробилися схожими одна на іншу, як ніби ми раз у раз проходили крізь прилад для телепортації, а він знову і знову відправляв нас крізь одні й ті ж печери і коридори. В результаті у мене пропало відчуття часу. Повтори заколисують, і…

Раптом наша стежина влилася в більш широкий прохід і повернула наліво. Нарешті щось новеньке. Але тільки і цей шлях виявився знайомим. Ми йшли крізь темряву по світлій лінії. Трохи згодом ми проминули коридор, який відгалужувався вліво. Юрт лише глянув туди і заспішив геть.

— Там може ховатися будь-яка мерзенна тварюка, — зауважив він.

— Вірно, — підтвердив я. — Але про це я б тривожитися не став.

— Чому?

— Здається, я починаю розуміти.

— Тобі неважко пояснити, що відбувається?

— На це піде дуже багато часу. Просто почекай. Скоро все з'ясується.

Ми проминули ще один бічний коридор. Схожий, але не такий.

Звичайно… Заклопотаний тим, щоб з'ясувати істину, я прискорив крок.

Ще один боковий перехід. Я побіг…

Ще один…

Поруч зі мною важко тупотів Юрт, луна підхоплювало наші кроки. Вперед, Вперед. Скоро.

Ще один поворот.

А потім я зменшив швидкість, тому що коридор йшов далі, а наша стежка — ні. Вона вигиналася вліво, зникаючи під масивними, оббитими залізом дверима. Я простягнув руку туди, де мав бути гачок, намацав його, зняв висячий там ключ. Вставив в замок, повернув його, потім вийняв і повісив ключ на місце.

— Бос, мені тут не подобається, — зауважив Факір.

— Знаю.

— Схоже, ти знаєш, що робиш, — висловився Юрт.

— Ага, — сказав я і додав: — До цих пір — знав, — тому що зрозумів, що двері відкриваються не всередину, а назовні.

Я взявся за масивну ручку на лівій стороні дверей і взявся тягнути.

— Може, поясниш, куди нас занесло? — Запитав він.

Величезна двері рипнули, повільно подаючись, і я відступив.

— Дивно схоже на Колвірські печери під Амберським Замком, — відповів я.

— Чудово, — сказав він. — А що за дверима?

— Дуже нагадує вхід в ту печеру, де розміщується амберський Лабіринт.

— Чудово, — сказав він. — Варто мені ступити туди, і пф-ф — я, напевно, полечу цівкою диму.

— Але не зовсім, — продовжив я. — Перед тим, як пройти Лабіринт, ми привели Сухе поглянути на нього. Близьке споріднення нітрохи йому не зашкодило.

— І наша мати пройшла Лабіринт.

— Так, вірно.

— Чесно кажучи, по-моєму, при Дворі кожен, хто пов'язаний відповідною кровною спорідненістю, може пройти Лабіринт — те ж відноситься і до моїх амберських родичів і Логруса. За переказами, всі ми були споріднені в туманному і таємничому минулому.

— О'кей. Піду з тобою. Адже там вистачить місця, щоб іти, не торкаючись його, так?

— Так.

Я відкрив двері до кінця, підпер плечем і пильно подивився всередину. Так, це був він. Я побачив, що наша світла стежка обривається в декількох дюймах за порогом.

Зробивши глибокий вдих, на видиху я вилаявся.

— Що таке? — Запитав Юрт, намагаючись розгледіти що-небудь через мою спини.

— Я очікував іншого, — відповів я.

Посторонившись, я дав йому подивитися.

Кілька секунд він не відриваючись дивився, потім сказав:

— Не розумію.

— У мене теж ніякої впевненості, — сказав я, — але я збираюся дещо з'ясувати.

Я увійшов до печери, Юрт пішов за мною. Це виявився не той Лабіринт, який був мені знайомий. Або, точніше, він був той — і не той. Загальні обриси були такими ж, як у амберського Лабіринту, тільки вони були зламаними. Лінії в декількох місцях були стерті, зруйновані, якимось чином зміщені. Або, можливо, вони з самого початку виявилися не на своїх місцях. Проміжки між лініями, нормально темні, виявилися світлими, біло-блакитними, а самі лінії — чорними. Немов креслення з фоном помінялися місцями. Я дивився на освітлену зону, і мені здалося, що по ній повільно пройшли брижі.

Але самою головною відмінністю було не це: в центрі амберського лабіринту немає вогняного кільця і жінки в ньому — чи то мертвої, чи то в непритомності, чи то у владі закляття.

І звичайно ж, ця жінка повинна була бути Корал. Я зрозумів це відразу ж, хоча довелося чекати більше хвилини, щоб крізь язики полум'я розгледіти її обличчя.

Поки я стояв і дивився, масивні двері позаду нас закрилася. Юрт теж довго стояв, не рухаючись, і тільки потім заговорив.

— Дивись-но, твій Камінь при ділі! Зараз від нього стільки світла, що видно твоє обличчя!

Опустивши очі, я помітив, що самоцвіт спалахував іржаво-червоним світлом. Через пронизуюче Лабіринт біло-блакитне сяйво і мерехтіння вогняного кола я не помітив, як Камінь раптом подав ознаки життя.

Я наблизився на крок, відчувши таку ж хвилю холоду, як від ожилої Карти. Напевно, це і був один з тих Зламаних Лабіринтів, про які розповідала Ясра — один з тих Шляхів, посвяченими яким були вони з Джулією. Значить, я знаходився в одному з відображень неподалік від справжнього Амбера. Думки замиготіли в мене в голові з жахливою швидкістю.

Я тільки нещодавно усвідомив, що Лабіринт, можливо, насправді здатний відчувати. Природний наслідок цього — здатність відчувати Логрус — теж виглядала правдоподібною. На розумність Лабіринту мені було вказано, коли Корал, успішно пройшовши Лабіринт, попросила його відправити її туди, куди той захоче. Що він і зробив — надіслав її сюди, а зв'язатися з нею через Карту не вдавалося через її стан. Вона зникла, і я тут же звернувся до Лабіринту. Він — як мені здавалося тепер, мало не граючись зі мною — перемістив мене з одного кінця своєї печери в інший, явно, щоб розвіяти сумніви з приводу його здатності відчувати.

До того ж він не просто вміє відчувати, вирішив я, піднімаючи Камінь Правосуддя і невідривно дивлячись у його глибину. Лабіринт розумний. Образи в Камені показали, що саме від мене вимагається — таке, що при інших обставинах я б робити не побажав. Коли, нарешті, той дивний край, по якому мене провели в лицарській мандрівці, залишився позаду, для того, щоб вибратися звідси мені варто було лише перегорнути Колоду, витягнути Козир і кого-небудь викликати — я викликав би навіть Знак Логруса і дозволив би їм з Лабіринтом з'ясовувати стосунки в поєдинку, а сам тим часом висковзнув би геть з цього Відображенняя. Але в самому серці зламаного Лабіринту, у вогняному кільці, спала Корал… Ось чим Лабіринт утримував мене насправді. Мабуть, він щось зрозумів, ще коли Корал проходила його, склав план і в потрібний момент викликав мене.

Йому хотілося, щоб я полагодив саме цю його подобу, пройшов по Зламаному Лабіринту, маючи при собі Камінь Правосуддя і виправив його вади — подібно до того, як Оберон виправив пошкодження в головному Лабіринті. Результат для Оберона, звичайно, був дуже сумний — він загинув…

З іншого боку, Король мав справу з справжнім Лабіринтом, а це — всього лише одна з його копій. Крім того, батько заклав подряпину у своєму власному ерзац-Лабіринті і вижив.

Чому я? Цікаво. Чи тому, що я — син тієї людини, якій вдалося створити ще один Лабіринт? Чи через те, що в мені існує образ не тільки Лабіринту, але і Логрусу? Чи просто тому, що я виявився під рукою і мене можна було примусити до цього? Все вищезазначене разом? Щось зовсім інше?

— Як щодо цього? — Крикнув я. — Є в тебе відповідь?

Печера закрутилася, сповільнилася, завмерла, а я відчув миттєву біль в шлунку, охоплений хвилею запаморочення. На іншій стороні Лабіринту, спиною до масивних дверей, виднівся Юрт.

— Як ти це зробив? — Крикнув він.

— Це не я, — відгукнувся я.

— Ах, так…

Він повільно рушив в праву сторону і йшов, поки не вперся в стіну. Тримаючись за неї, він прийнявся пробиратися по околиці Лабіринту, неначе боявся підійти до нього ближче, ніж потрібно, або відірвати від нього погляд.

Звідси Корал за вогняною огорожею була видна трохи краще. Забавно. Сильних емоцій це не викликало. Ми не були коханцями, ми не стали навіть близькими друзями. Ми познайомилися всього за день до цього, довго гуляли по околицях міста і під Палацом, разом поїли, випили по парі келихів, трохи посміялися. Познайомся ми покраще, можливо, з'ясувалося б, що ми не виносимо один одного. І все-таки спілкуватися з нею мені подобалося і стало ясно, що я не проти мати побільше часу, щоб дізнатися Корал покраще. Ще я відчував себе частково винним в її теперішньому стані — не будь я тоді настільки безтурботний і необережний… Іншими словами, Лабіринт спіймав мене на гачок. Хочеш звільнити її — доведеться лагодити.

Язики полум'я кивнули в мою сторону.

— Брудний трюк, — вголос сказав я.

Язики полум'я знову кивнули.

Я продовжував вивчати Зламаний Лабіринт. Майже все, що мені було відомо про це явище, я почерпнув з розмови з Ясрою. Але мені згадалося, що вона сказала: присвячені Зламаним Лабіринтом ходять по проміжку між лініями, а образи в Камені наказували йти по лініях, як у справжньому Лабіринті. Я пригадав розповідь батька і зрозумів, що це не позбавлене сенсу. Так можна прокласти серед вад правильний шлях. Адже мені потрібна була не дурнувата посвята з прогулянками між ліній.

Юрт дістався до далекого кінця Лабіринту, повернув і пішов в мою сторону. Коли він опинився на рівні розлому в зовнішньому контурі, з розлому на підлогу хлинуло світло. Воноо торкнулося ніг Юрта, і обличчя його зробилося мертвенно-блідим і страшним. Він заверещав і став танути.

— Припини! — Крикнув я. — Або шукай іншого ремонтника для Лабіринту! Віднови його і дай спокій, або я нічого не буду робити! Чуєш, я не жартую!

Опливаючі ноги Юрта знову подовжилися. Біло-блакитне сяйво напруження, що повзло вгору по його тілу, зникло, як тільки світло відринуло геть. З обличчя Юрта зійшов вираз болю.

— Я знаю, що він — Логрусів привид, — сказав я, — і скопійований він з мого самого нелюбимого родича, але ти, сучий син, залиш його в спокої, а то я по тобі не піду! Сиди зламаний і тримай Корал!

Світло поплив назад в пролом і все стало таким же, як кілька митей назад.

— Я хочу, щоб ти пообіцяв мені це, — сказав я.

Зі Зламаного Лабіринту до склепіння печери піднялася гігантська стіна полум'я, потім опала.

— Підтверджуєш, так? — Запитав я.

Язики полум'я кивнули.

— Спасибі, — долинув шепіт Юрта.

8

Отже, я рушив у дорогу. Чорні лінії відчувалися не так, як світлі контури під Амбером. Ноги опускалися, ніби на мертву землю, а відривалися від неї із зусиллям, що супроводжувалося потріскуванням.

— Мерлін! — Покликав Юрт. — Що мені робити?

— У якому сенсі? — Закричав я у відповідь.

— Як мені вибратися звідси?

— Вийди в двері і почни переміщатися по Відображеннях, — сказав я, або пройди слідом за мною цей Лабіринт, нехай він відправить тебе, куди захочеш.

— Здається мені, у такій близькості від Амбера не можна переміщатися Відображеннями, вірно?

— Можливо, ми дуже близько. Тому спершу заберися звідси фізично, а вже потім займайся цим.

Я не зупинявся. Варто було мені тепер відірвати ногу від землі, як роздавалося тихе потріскування.

— Я заблукаю в печерах, якщо ризикну.

— Тоді йди за мною.

— Лабіринт знищить мене.

— Він обіцяв не робити цього.

Юрт хрипко зареготав.

— І ти повірив?

— Якщо він хоче, щоб робота була зроблена як слід, вибору у нього немає.

Я дістався до першого розриву. Швидкий погляд на Камінь, і стало ясно, де повинна проходити лінія. З деяким трепетом я зробив перший крок за видимий контур. Потім ще один. І ще. Коли я, нарешті, перетнув провал, то хотів озирнутися. Але замість того дочекався, щоб огляд мені забезпечив природний вигин шляху. Тоді стало видно, що вся лінія, по якої я пройшов, засвітилася як у справжньому Лабіринті. Вона, здавалося, поглинала розлите там сяйво, так, що проміжок біля неї робився все темніше. Юрт вже був біля її початку.

Він зловив мій погляд.

— Не знаю, Мерлін. — Сказав він. — Просто не знаю.

— У того Юрта, якого я знав, ніколи б не вистачило духу ризикнути, повідомив я йому.

— У мене теж.

— Ти сам сказав, що наша мати пройшла Лабіринт. Ти успадкував її гени, ось в чому твоя перевага. Що за чорт! Якщо я помиляюся, з тобою буде покінчено раніше, ніж ти дізнаєшся про це.

Я зробив ще крок. Юрт невесело засміявся.

Потім він сказав:

— Якого дідька, — і ступив на Лабіринт.

— Ей, я все ще живий, — покликав він мене. — Що тепер?

— Іди, іди, — сказав я. — Йди за мною. Не зупиняйся і не сходи с лінії — або всі ставки будуть програні.

Тут дорога знову повернула, я теж, і Юрт зник з виду. Продовжуючи йти, я відчув біль в правій щиколотці — напевно, через те, що довелося довго крокувати і подолати деякий підйом. З кожним кроком біль робилася все сильніше. Пекло здорово, скоро терпіти стане дуже важко. Чи не порвав я ненароком зв'язку? Або…

Ну звичайно. Тепер я почув запах палаючої шкіри.

Я засунув руку в халяву чобота і витягнув хаосскій кинджал. Від нього йшов жар. Позначалася близькість Лабіринту. Більше не можна було тримати його при собі.

Розмахнувшись, я жбурнув клинок через весь Лабіринт в ту сторону, куди дивився, до дверей. Машинально я простежив за ним. Там, куди він полетів, в тіні щось ворухнулося. Спостерігаючи за мною, на тій стороні Лабіринту, стояв якийсь чоловік. Кинджал вдарився об стіну і упав на підлогу. Пролунав смішок. Він зробив раптовий рух — і, описуючи дугу, кинджал полетів над Лабіринтом назад до мене.

Він упав праворуч від мене. Тільки він торкнувся Лабіринту, як його, плюючись з шипінням поглинув фонтан блакитного полум'я, що піднявся мало не вище моєї голови. Я ухилився і, хоча знав, що надовго кинджал мені шкоди не заподіє, уповільнив крок, але не зупинився. Переді мною опинилася довга фронтальна арка і йти стало важко.

— Не сходи с лінії, — заволав я Юрту. — Нехай такі штучки тебе не тривожать.

— Зрозуміло, — сказав він. — Що це за тип?

— Будь я проклятий, якщо знаю.

Я насилу проштовхувався вперед. Тепер вогненне кільце було вже не так далеко. Цікаво, що б подумала ті'га про моє нинішнє скрутне положення. За черговим поворотом мені відкрився значний відрізок пройденого шляху. Він рівномірно світився, по ньому енергійно крокував Юрт, рухаючись так само, як я; язики полум'я були йому вже по кісточки, мені ж вони доходили до колін. Краєчком ока я помітив рух в тій частині печери, де стояв незнайомець.

Ця людина покинула свою тінисту нішу, повільно і обережно пропливаючи уздовж далекої стіни. Він, принаймні, не був зацікавлений у тому, щоб проходити Лабіринт. Але дістався до місця, яке було точно навпроти початку.

Вибору у мене не було — тільки продовжувати свій шлях, а той повів мене вигинами і поворотами, приховавши від моїх очей цю людину. Я дійшов до наступної вади в Лабіринті і, перетинаючи її, відчув, що розлом затягується. При цьому, здається, почулася дуже тиха музика. Сяйво в освітленій зоні неначе теж посилювалося в міру того, як перетікало в лінії, залишаючи позаду мене виразний яскравий слід. Відстаючому на кілька переходів Юрту я прокричав ще одну пораду, хоча Юрт, слідуючи по своєму шляху, іноді опинявся від мене на відстані витягнутої руки — можна було б доторкнутися до нього, якби в мене була на те потреба.

Тепер блакитне полум'я піднялося ще вище, досягнувши середини стегон, волосся у мене піднялося дибом. Не кваплячись, я кілька разів повернув. І запитав крізь потріскування і музику:

— ЯК СПРАВИ, Факір?

Відповіді не було.

Я повертав, продовжуючи йти через зону сильного опору, і вийшов з неї, дивлячись на вогняну стіну темниці Корал в центрі Лабіринту. Я обійшов навколо неї і поступово моєму погляду стала видна протилежна сторона Лабіринту.

Незнайомець стояв і чекав, високо піднявши комір плаща. Крізь падаючу йому на обличчя тінь я зумів розгледіти, як він скалить зуби в усмішці. Він стояв в самій середині Лабіринту, спостерігаючи за моїм просуванням, явно чекаючи мене, і це ошелешувало — але потім мені стало ясно, що він пройшов сюди через ту ваду в контурі, до якої я прямував, щоб її закласти.

— Доведеться тобі забратися з дороги, — крикнув я. — Мені не можна ні зупинятися, ні дозволити тобі зупинити мене.

Він не ворухнувся, а я пригадав розповідь батька про поєдинок, який стався в іншому Лабіринті. Я ляснув по ефесу Грейсвандіра.

— Я йду, — повідомив я.

Ще крок — і язики біло-блакитного полум'я піднялися вище і освітили його обличчя. Це було моє власне обличчя.

— Ні, — сказав я.

— Так, — сказав він.

— Ти — останній Логрусів привид, який присланий протиборствувати мені.

— Дійсно, — відповів він.

Я зробив ще крок.

— Але все-таки, — зауважив я, — якщо ти — це я, яким був, проходячи Логрус, чому ти виступив проти мене? Я ще не забув, яким був у ті дні — «Я» не взявся б за таку роботу.

Посмішка зникла.

— У цьому сенсі ми — різні люди, — заявив він. — Був, як я розумію, один-єдиний шлях до того, щоб все відбулося належним чином: так чи інакше створити мою особистість.

— Значить, ти — це я після лоботомії і з наказом вбити.

— Не кажи так, — відповів він. — Так виходить неправильно, а те, що я роблю, правильно. У нас навіть однакових спогадів повно.

— Пропусти, про це поговоримо пізніше. Логрус, по-моєму, вже затрахався з такими фокусами. Ти не хочеш вбивати самого себе, я теж. Разом ми можемо виграти цю гру, а у Відображеннях вистачить місця не тільки одному Мерліну.

Я уповільнив було кроки, але тут мені довелося зробити крок ще раз. Тут не можна було дозволити собі втратити темп.

Він стиснув губи так, що вони перетворилися в тонку лінію, і похитав головою.

— Вибач, — сказав він. — Я народжений, щоб прожити одну годину — якщо не вб'ю тебе. А зроби я це, і твоє життя віддадуть мені.

Він оголив меч.

— Сконструювали тебе чи ні, але я знаю тебе краще, ніж ти думаєш, — Сказав я. — Навряд чи ти зробиш це. Більш того, я міг би скасувати твій смертний вирок. Щодо вашої братії примар я дечого навчився.

Він змахнув мечем, схожим на той, що був у мене давним-давно, і мало не дістав мене вістрям.

— Вибач, — повторив він.

Я витягнув Грейсвандір, щоб парирувати удар. Дурень я був би, якби не зробив цього. Як знати, що Логрус створив з його головою. Мої думки переключилися на ті фехтувальні прийоми, яким я навчився з тих пір, як став посвяченим Логрус.

Так. Мені згадалася гра Бенедикта з Борелем. З тих пір я отримав кілька уроків італійського стилю. Він допускає більш розмашисті, з виду недбалі, удари, зате дістаєш супротивника з більшої відстані. Грейсвандір рвонулася вперед, відбила клинок мого двійника назовні, і я зробив випад. Він зігнув зап'ястя — французька «четвірка», — але я вже проскочив понизу: рука все ще витягнута, зап'ястя пряме, — і ковзнув правою ногою вздовж лінії, а край Грейсвандіра важко вдарився об зовнішній край клинка мого супротивника. Я негайно ступив уперед лівою ногою, відводячи його меч вниз і вбік, поки гарди не зчепилися так, що він випав.

Потім лівою рукою я схопився за його лівий лікоть з внутрішньої боку прийомом, якому в коледжі мене навчив приятель-військовий. Трохи присівши, я потягнув вниз. Потім крутнув стегнами проти годинникової стрілки. Мій двійник втратив рівновагу і впав зліва від мене. А цього шансу не можна було пропустити. Тому я дозволив йому впасти ще на кілька дюймів, пересмикнув руку з його ліктя на плече і штовхнув так, що він упав у зону розлому.

Тут пролунав крик і мимо пронеслася палаюча фігура.

— Ні! — Заволав я, потягнувшись їй услід.

Але було пізно. Юрт зійшов з лінії, стрибнув та встромив меч в мого двійника, а його власне тіло у цей час звивалося і палало. З рани мого двійника теж хлинуло полум'я. Він безуспішно спробував встати й звалився назад.

— Не кажи, що я так і не знадобився тобі, брате, — заявив Юрт, і тільки потім перетворився в смерч, що піднявся до склепіння печери і зник там.

Дотягнутися і доторкнутися до свого двійника я не міг, а декількома митями пізніше мені вже цього не хотілося тому, що він швидко перетворювався на живий факел.

Дивлячись вгору, він стежив за мальовничим відходом Юрта. Потім він подивився на мене і криво посміхнувся.

— Знаєш, він був правий, — сказав він і теж зник.

Щоб подолати зупинку, був потрібен час, але незабаром я впорався з цим і продовжив ритуальний танець у вогні. Я обійшов кільце ще раз, але ні Юрта, ні мого двійника ніде не було видно, тільки схрещені мечі залишалися там, де впали, поперек дороги. Проходячи мимо, я стусаном скинув їх з Лабіринту. До цього часу полум'я доходило мені до пояса.

Навколо кільця, далі, спочатку… Час від часу, щоб уникнути невірних кроків, я заглядав у Камінь, і шматок за шматком штопав Лабіринт. Світло переходило в лінії і, не зважаючи на сліпуче сяйво всередині, Лабіринт все більше і більше нагадував той, що ми тримали вдома, під замком.

Перша Вуаль принесла болючі спогади про Двір та про Амбер. Я ніби стояв віддалік, тремтячи, і видіння минули. Друга Вуаль змішала спогади про Сан-Франциско з бажанням. Стежачи за своїм диханням, я робив вигляд, що я — тільки глядач. Язики полум'я танцювали біля моїх плечей. Проходячи арку за аркою, вигин за вигином я подумав про те, що вони схожі на нескінченні ряди півмісяців. Опір зріс, і, б'ючись з ним, я змок від поту. Але таке бувало й раніше. Лабіринт був не тільки навколо, але і всередині мене теж.

Я йшов, і дістався до місця, де мої зусилля ставали все більше неефективними, дозволяючи виграти все меншу відстань. Перед очима як і раніше стояв танучий Юрт і обличчя вмираючого — моє обличчя, а те, що було зрозуміло, що такий приплив видінь з минулого наведений Лабіринтом, не мало анінайменшого значення. Я йшов вперед, а вони продовжували турбувати мене.

Наблизившись до Великої кривої я озирнувся і побачив, що Лабіринт тепер повністю відремонтований. Через всі розломи з'єднуючими лініями перекинуті містки, і весь він палає, як застигле на чорному беззоряному небі колесо феєрверку. Ще крок…

Я поплескав по висячому на грудях теплому самоцвіту. Тепер випромінюване від нього іржаво-червоне світло було яскравіше колишнього. Цікаво, подумав я, чи можна буде без труднощів повернути його туди, де йому місце. Ще мить…

Піднявши камінь, я заглянув у нього. Там я закінчував обходити Велику криву і продовжував крокувати направо, крізь стіну полум'я, наче це не складало ніяких труднощів. Прийнявши це видовище за пораду, я пригадав заведений Давидом Штейнбергом порядок, який одного разу прийняв Дронов. Я понадіявся, що Лабіринт не збирається жартувати зі мною.

Тільки я взявся огинати Закруглення, як язики полум'я огорнули мене цілком. Темп сповільнився, хоча сил йшло все більше. Кожен крок віддавався в мені болем, і все ближче ставала Остання Вуаль. Я відчував, як весь перетворююся на згусток волі, немов усе в мені зосередилося на єдиній меті. Ще крок… Відчуття було таким, ніби, пригинаючи до землі, на мене тиснули важкі обладунки. Останні три кроку штовхали на край відчаю.

Ще…

Потім настав момент, коли сам рух став не так важливий, як зусилля. Значення мав тепер не результат, а саме бажання. Воля моя стала полум'ям, тіло — димом або тінню.

І ще…

У охопилому мене блакитному світлі помаранчеві язики полум'я, які оточували Корал, перетворилися в сріблясто-сірі розпечені голки. Крізь потріскування і пострілювання знову донеслося щось подібне музики — повільної, низької; глибокий тремтячий звук був таким, ніби Майкл Мур грав на басі. Я спробував вловити ритм, щоб рухатися в ньому. Мені чомусь здалося, що це мені вдалося, а може змінилося відчуття часу, і наступні кілька кроків я ніби тік, як вода.

А можливо, Лабіринт відчув, що в боргу переді мною і частково полегшив мою долю. Цього я так і не дізнався.

Я пройшов крізь Останню Вуаль і опинився один на один зі стіною полум'я, яка раптом знову стала помаранчевою, але не зупинився. У самому серці вогню я ще раз затамував подих.

Там, у центрі Лабіринту, лежала Корал, яка виглядала майже так само, як під час нашої останньої зустрічі — в мідно-червоній сорочці і темно-зелених бриджах, — але, простягтись на своєму товстому коричневому плащі вона, здається, спала. Я опустився біля неї на коліно і поклав їй руку на плече. Вона не поворухнулася. Я поплескав її по щоці, прибравши пасмо рудуватого волосся.

— Корал? — Покликав я.

Відповіді не було.

Я повернув руку їй на плече і легенько потряс.

— Корал?

Вона глибоко зітхнула, але не прокинулася.

Я потряс посильніше.

— Корал, прокинься.

Просунувши руку їй під плечі, я трохи підняв її. Вона не відкривала очей. На неї явно наклали якесь закляття. Навряд чи середина Лабіринту відповідне місце для того, щоб викликати Знак Логруса, якщо не хочеш перетворитися на попіл. Тому я спробував засіб з книжок. Я нахилився і поцілував її. Вона видала низький звук, вії здригнулися, але Корал не опритомніла. Я спробував ще раз. З тим же результатом.

— Що за лайно! — Зауважив я. Щоб попрацювати над таким закляттям, потрібно було трохи місця для ліктів, а ще — щоб у мене був доступ до знарядь мого ремесла і місце, куди безкарно можна було викликати джерело своєї сили.

Я підняв Корал вище і скомандував Лабіринту перенести нас назад в Амбер, в мої покої, де, теж в трансі, лежала її сестра, в яку вселилася ті'га. Це постарався мій братик, щоб захистити мене від неї.

— Віднеси нас додому, — сказав я вголос, щоб було переконливіше. Нічого.

Тоді я щосили уявив собі Амбер і супроводив це ще однією уявною командою.

Ми не рушили з місця.

Я обережно опустив Корал, випростався і там, де язики полум'я були слабші, виглянув у Лабіринт.

— Послухай, — сказав я, — я тільки що надав тобі велику послугу. Це коштувало великої напруги, та й ризик був чималий. Тепер я хочу до усрачки вибратися звідси і забрати цю леді з собою. Може, зробиш ласку?

Язики полум'я вщухли, і після декількох сплесків зникли. В потьмянілому світлі стало видно, що Камінь спалахує, як лампочка виклику на готельному комутаторі. Я підняв його і заглянув усередину.

Навряд чи я очікував побачити короткометражку з тих, на які не пускають дітей, але там йшлося саме про це.

— По-моєму, це не той канал, — сказав я. — Якщо в тебе є інформація, давай. А ні, то мені треба додому, і все тут.

Все залишилося як і раніше, тільки от я раптом усвідомив, що дві фігурки на камені схожі на нас з Корал. Вони займалися цим на плащі, схоже, посеред Лабіринту — ні дати ні взяти пікантний варіант старої етикетки від солі, а якби вони могли подивитися в Камінь, який той хлопець зберігав, повісивши на шию…

— Досить! — Закричав я. — Це, мать твою, смішно! Тобі потрібен тантричний ритуал? Пошлю тобі професіоналів! Ця леді навіть не прокинулася…

Від Каменя знову пішли спалахи, такі яскраві, що очам стало боляче. Я упустив його. Потім опустився на коліна, згріб Корал в оберемок і встав.

— Не знаю, ходив хто-небудь по тобі від кінця до початку до мене, або ні, — сказав я, — але, по-моєму, повинно вийти.

І ступив убік Останньою Вуалі. Переді мною негайно виросла стіна полум'я. Відсахнувшись від неї, я спіткнувся і впав на розстелений плащ. Корал я притискав до себе, щоб вона не потрапила у вогонь. Вона впала на мене зверху. Здавалося, вона ось-ось остаточно прокинеться.

Корал схопила мене за шию і начебтое як потерлася носом об мою щоку. Тепер вона справляла враження швидше дрімаючої, ніж сплячої глибоким сном. Думаючи про це, я обіймав її.

— Корал? — Зробив я ще одну спробу.

— М-м, — сказала вона.

— Схоже, звідси ми виберемося тільки, якщо займемося любов'ю.

— Я думала, ти ніколи мені не запропонуєш, — пробурмотіла вона, так і не відкриваючи очей.

Розгорнувши нас обох на бік, так, щоб можна було дістатися до її мідних гудзичків, я сказав собі, що це вже не так нагадує некрофілію. Поки я займався застібкою, вона пробурмотіла щось ще, але в бесіду це не переросло. Тим не менше, її тіло не залишило без уваги мої залицяння, а наше несподіване побачення, швидко проходячи всі звичайні моменти, ставало дуже буденним, щоб представляти великий інтерес для цікавих. Але такий спосіб знімати закляття був вельми оригінальним. Можливо, у Лабіринту є почуття гумору. Не знаю.

Вогонь затих в той самий момент, коли, так би мовити, вогонь затих. Корал нарешті відкрила очі.

— Схоже, на вогняне кільце це вплинуло, — сказав я.

— Коли сон перестав бути сном? — Запитала вона.

— Хороше запитання, — відповів я, — і відповісти на нього можете тільки ви.

— Ви тільки що врятували мене від чогось?

— Найпростіше висловитися так, — відповів я, а вона, трохи відсторонившись, обнишпорила поглядом печеру. — Ви попросили Лабіринт відіслати вас туди, де вам і належить бути, і бачите, до чого дійшло?

— До цього самого, — відповіла вона.

— Саме.

Ми відсунулися один від одного і привели одяг в порядок.

— Непогано спосіб познайомитися покраще… — Почав я, і тут земля затремтіла так сильно, що вся печера затряслася.

— І, певно, наш час тут вийшов, — зауважив я, коли нас, труснувши, притиснуло один до одного, від чого прийшло заспокоєння, якщо не сказати — почуття взаємної підтримки.

Мить — і трясти перестало, а Лабіринт раптом засяяв — такого сяйва і блиску досі мені жодного разу не доводилося бачити. Я потрусив головою. Я протер очі. Щось не так, хоча з вигляду все як треба. Потім масивні, оббиті залізом двері відчинилися — всередину! — І я зрозумів, що ми повернулися в Амбер, в справжній Амбер. До порогу як і раніше вела світла стежка, але вона швидко зникала, там стояла маленька фігурка. Я не встиг навіть примружитися на світло з коридору, як відчув знайому втрату орієнтації — і ми опинилися в моїй спальні.

— Найда! — Скрикнула Корал, побачивши лежачу на ліжку фігуру.

— Не зовсім, — сказав я. — Тобто тіло-то її, а духу, керуючого ним, немає.

— Не розумію.

Мої думки займало, хто ж зібрався увійти в печеру Лабіринту. На додаток, від мене залишилася тільки купа м'язів, охоплених болем, верещачих про відпочинок нервів та інших принад, ім'я яким — втома. Я перетнув спальню і підійшов до столу, де так і стояла пляшка вина, яку ми відкрили для Ясри — як давно це було? Відшукавши для нас два чистих келихи, я наповнив їх. І передав один Корал.

— Не так давно твоя сестра була дуже хвора, так?

— Так, — відповіла вона.

Я зробив великий ковток.

— Вона була при смерті. Тоді її тілом заволоділа ті'га. Це такий демон. Адже Найді до того часу тіло вже було не потрібно.

— Як це?

— Ну… я вважаю, що насправді вона померла.

Корал пильно глянула мені в очі. Бог знає, що вона там шукала, але не знайшла, і замість того надпила ковток.

— Я розуміла — щось не так, — сказала вона. — З тих пір, як Найда захворіла, вона стала зовсім несхожа на себе.

— Стала супротивною? Підлою?

— Навпаки, куди приємнішою. Найда завжди була сукою.

— Ви не ладнали?

— До недавніх пір. Їй не боляче, ні?

— Ні, вона просто спить. На неї накладено закляття.

— Чому ти не звільниш її? Не схоже, щоб вона була дуже небезпечна.

— Зараз, думаю, ні. Тобто насправді зовсім навпаки, — сказав я. — Скоро ми звільнимо її. Хоча знімати закляття доведеться моєму братові Мандору. Це він постарався.

— Мандору? Я не так вже багато знаю про тебе… І про твою сім'ю… так?

— Нє-а, — сказав я, — і навпаки. Послухай, я навіть не знаю, який сьогодні день. — Я перетнув кімнату і виглянув у вікно. Було ясно, але через хмари не можна було зрозуміти, котра година. — Тобі треба прямо зараз дещо зробити. Іди до батька, нехай він знає, що з тобою все в порядку. Скажи, що заблукала в печерах, або не туди повернула в коридорі дзеркало і вискочила в іншу реальність. Та що завгодно, лише б уникнути дипломатичного інциденту. О'кей?

Вона допила і кивнула. Потім подивилася на мене, почервоніла і відвела очі.

— Ми ще побачимось до мого від'їзду?

Я простягнув руку і поплескав Корал по плечу. Розібратися б у своїх почуттях… Потім зметикував, що так не годиться, ступив уперед і обійняв її.

— Ти ж знаєш, — сказав я, гладячи її по голові.

— Спасибі, що показав мені місто.

— Доведеться подивитися його ще разок, — сказав я, — от тільки нехай стане трохи тихіше.

— Угу.

Ми попрямували до дверей.

— Хочу скоріше побачити тебе, — сказала вона.

— Сили швидко вичерпуються, — повідомив я, відкриваючи перед нею двері. — Адже я пройшов пекло — і повернувся.

Корал торкнула мою щоку.

— Бідний Мерлін, — сказала вона. — Висипайся як слід.

Я останнім ковтком прикінчив вино і дістав Карти. Мені хотілося вчинити саме так, як вона радила, але на першому місці були речі неминучі. Я перегорнув Колоду, витягнув карту Колеса-Привида і подивився на неї.

Як тільки моє бажання оформилося і стало трохи холодніше, переді мною майже негайно виник Колесо-Привид, червоним кільцем крутячись у повітрі.

— Е-е… привіт, батьку, — заявило воно. — Ніяк не міг зрозуміти, куди ти зник. Я повернувся потім ще раз, перевірити, тебе не виявилося і, як я не перебирав Відображення, повернути тебе не зумів. Хто б міг подумати, що ти просто повернувся додому. Я…

— Потім, — сказав я. — Мені ніколи. Швидко перенеси мене у печеру Лабіринту.

— Краще спочатку я тобі дещо розповім.

— Що?

— Сила, яка послідувала за тобою в Замок… та, від якої я ховав тебе в печері…

— Так?

— Тебе шукав сам Лабіринт.

— До мене це дійшло, — сказав я, — але потім. Ми з ним посварилися, а тепер ніби як налагодили стосунки. Неси мене туди просто зараз. Це важливо.

— Сер, я його боюсь.

— Значить, донесеш мене, докуда зможеш, і будеш триматися осторонь. Треба дещо перевірити.

— Гаразд. Іди сюди.

Я ступив уперед. Привид піднявся в повітря, розвернувся на дев'яносто градусів, швидко падаючи, охопив кільцем мою голову, плечі, торс і зник під ногами. Тут світло згасло, а я негайно закликав логрусовий зір. І побачив, що стою в проході перед великою дверима, що вели до печери Лабіринту.

— Привид? — Тихо покликав я.

Відповіді не було.

Я рушив уперед, завернув за ріг, підійшов до дверей і нахилився до неї. Її так і не замкнули, і від мого поштовху вона подалася. Факір сіпнувся на зап'ясті.

— Факір? — Запитав я.

Він теж не озивався.

— Голос втратили, містер?

Він двічі сіпнувся. Я погладив його.

Двері переді мною відчинялися. Я не сумнівався, що Лабіринт світиться яскравіше. Але це міркування швидко було відкинуто. У середині Лабіринту, спиною до мене, здійнявши руки стояла чорнява жінка. Я ледве не викрикнув ім'я, на яке, по-моєму, вона б відгукнулася, але жінка зникла раніше, ніж спрацювали голосові зв'язки. Я важко притулився до стіни.

— Я й справді як вичавлений лимон, — вимовив я вголос. — Ти знущався наді мною, а скільки разів моє життя виявлялася в небезпеці з твоєї милості? Ти змусив мене задовольнити твоє бажання підглядати за еротичними сценами. А потім, як отримав останнє, що тобі було потрібно, як засвітився трохи яскравіше, то викинув мене стусаном. Здогадуюся, що можновладці боги — чи що там таке — не повинні говорити «спасибі», або «вибач», чи «йди до біса», коли перестають когось використовувати. І вже, звичайно, ніякої потреби виправдовуватися переді мною ти не відчуваєшєш. Гаразд, я — не хлопчик для биття. Я проти того, щоб ви з Логрусом перекидалися мною в своїй грі, не знаю вже, в якій. Сподобалося б тобі, розкрий я собі вену, щоб ти плавав у крові?

На моїй стороні Лабіринту тут же відбулося величезне згущення енергії. Переді мною з сильним шипінням постав стовп синього полум'я, який ширився, малюючи риси ні жінки, ні чоловіка, а істоти, наділеної неймовірною, нелюдською красою. Довелося загородити очі.

— Ти не розумієш, — пролунав з ревучого полум'я голос.

— Розумію. Ось чому я тут.

— Твої старання помічені.

— Радий чути.

— Інакше з ситуацією було не впоратися.

— Що ж, ти задоволений, як справився з нею?

— Так.

— Нема за що.

— Ти грубиш, Мерлін.

— Мені зараз так добре, що втрачати нічого. Я дуже втомився, втомився, як чорт. Немає сил хвилюватися, що ти зі мною зробиш. Ось я і прийшов сказати тобі, що, по-моєму, ти мені здорово зобов'язаний. Все.

І повернувся до нього спиною.

— Навіть Оберон не смів так звертатися до мене, — сказав він.

Я знизав плечима і ступив до дверей. І тільки моя нога торкнулася землі, як я знову опинився в своїх покоях.

Я ще раз знизав плечима, потім сходив і хлюпнув в обличчя води.

— Батьку, ти в порядку?

Кільце висіло поруч із чашею. Воно піднялося в повітря, слідуючи за мною по кімнаті.

— У порядку, — зізнався я. — А ти як?

— Відмінно, він абсолютно не звернув на мене уваги.

— Не знаєш, що в нього на думці? — Запитав я.

— Схоже, вони з Логрус б'ються за владу над Відображеннями. І він тільки що виграв раунд. Що б не сталося, це, здається, додало йому сил. А ти брав участь у цьому, вірно?

— Вірно.

— Де ти був з тих пір, як покинув печеру, в яку я тебе відніс?

— Ти знаєш, що є країна, що лежить між Відображеннями?

— Між? Ні. Це безглуздо.

— Ось там я і був.

— А як ти туди потрапив?

— Не знаю. Думаю, з великими труднощами. З Мандором і Ясрою все в порядку?

— Коли я бачив їх востаннє, все було о'кей.

— А як що щодо Люка?

— Мені не було чого його розшукувати. Хочеш, щоб я зайнявся цим?

— Пізніше. Зараз піднімися по сходах і заглянь в королівські покої. Мені потрібно знати, є там зараз хто-небудь, чи ні. Потім ще потрібно, щоб ти перевірив камін в спальні. Подивишся, чи повернувся на місце незакріплений камінь, чи він все ще лежить на камінній решітці.

Він випарувався, а я взявся міряти кімнату кроками. Сісти або лягти я боявся, підозрюючи, що тут же засну, а прокинутися буде нелегко. Але не встиг я накрокувати багато, як переді мною, крутячись, знову з'явився Привид.

— Там королева Віала, — сказав він, — вона у себе в майстерні. Незакріплений камінь поставлений на місце, а в коридорі в усі двері стукається карлик.

— Чорт, — сказав я, — значить, вони знають, що він зник. Карлик?

— Карлик.

Я зітхнув.

— Схоже, краще піти наверх, повернути на місце Камінь і спробувати пояснити, що сталося. Якщо Віалі сподобається моя історія, вона може просто забути згадати про це Рендому.

— Я перенесу тебе наверх.

— Ні, це було б не дуже розсудливо. І не дуже ввічливо. Краще я піду, постукаю, і нехай на цей раз мене запросять як годиться.

— А як дізнатися, коли стукати в двері, а коли просто зайти?

— Зазвичай, якщо двері замкнені, в неї стукають.

— Як цей карлик?

Звідкись зовні долинув слабкий стукіт.

— Він що, просто йде по коридору і стукає у всі двері без розбору? — запитав я.

— Ну, він пробує стукати у всі по черзі, з цього я не знаю, чи можна сказати, що він робить це без розбору. Поки що всі двері, в які він намагався достукатися, вели в порожні покої. Десь через хвилину він добереться і до твоєї.

Я пройшов через кімнату до дверей, відімкнув її, відкрив і вийшов у коридор.

І точно — там ходив якийсь коротун. Варто було мені відкрити двері, як він подивився в мою сторону, бородате обличчя тут же розпливлося в усмішці, оголюючи зуби, і він попрямував до мене.

Дуже швидко стало ясно, що він горбатий.

— Господи! — Сказав я. — Ви Дворкін, правда? Справжній Дворкін?

— По-моєму, так, — відповів він, і голос його не був неприємним. — А ти, сподіваюся, син Корвіна, Мерлін.

— Він самий, — сказав я. — Дуже приємно. Таке не кожен день буває… І в настільки незвичайний час…

— Це не світський візит, — заявив Дворкін, наблизившись і хапаючи мене за руку біля плеча. — Ах! Це твої покої!

— Так. Не зайдете?

— Дякую.

Я проводив його всередину. Привид зробився приблизно півдюйма в діаметрі і прикинувся мухою на стіні, зайнявши місце на обладунках як заблукалий сонячний зайчик. Дворкін швидко обійшов вітальню, заглянув у спальню, деякий час пильно дивився на Найду, пробурмотів: «Ніколи не буди сплячого демона»; на зворотному шляху, проходячи повз мене помацав Камінь, похитав головою, немов передчуваючи погане, і занурився в те крісло, в якому я боявся заснути.

— Чи не хочете склянку вина? — Запитав я.

Він похитав головою.

— Ні, дякую, — відповів він. — Найближчий Зламаний Лабіринт полагодив ти, вірно?

— Так.

— Навіщо ти це зробив?

— У мене не було особливого вибору.

— Краще розкажи мені все як є, — сказав старий, смикаючи себе за неохайну клоччям бороду. Волосся у нього було довге і теж потребувало гребінця. І все ж ні в його очах, ні в словах не було нічого божевільного.

— Історія ця не проста, і, щоб не заснути, поки вона не буде розказана до кінця, мені потрібно кави, — повідомив я.

Він простяг руки і між нами з'явився маленький столик з білосніжною скатертиною, на ньому було два прилади, а поруч з приосадкуватою свічкою — паруючий срібний графинчик. Ще там був піднос з бісквітами. Я б не зумів так швидко дістати все це. Цікаво, подумав я, а Мандор зміг би?

— Раз так, я приєднуюся, — сказав Дворкін.

Я із зітханням налив нам кави і підняв Камінь Правосуддя.

— Може, спочатку повернути цю штуку, а потім вже починати, — звернувся я до Дворкіна. — Потім можна буде уникнути безлічі неприємностей.

І почав було вставати, але він похитав головою.

— По-моєму, це ні до чого, — оголосив він. — Якщо ти тепер залишишся без нього, то, ймовірно, загинеш.

Я знову сів.

— Вершки, цукор? — Запитав я.

9

Я повільно приходив до тями. Знайома блакить виявилася озером небуття, я гойдався на його хвилях. Я тут, тому що… я тут, як співається в пісні. Перекинувшись на інший бік всередині свого спального мішка, я підтягнув коліна до грудей і знову заснув.

У наступне пробудження я швидко озирнувся; світ все ще був блакитним. Багато чого можна сказати на захист справжнього чоловіка, що пройшов випробування Потім я згадав, що в будь-який момент може з'явитися Люк, щоб убити мене, і стиснув пальці на руків'ї лежачого поруч меча, напружуючи слух, щоб вловити — чи не йде хто.

Проведу я день, б'ючись об стіну кришталевої печери? Або з'явиться Ясра і знову спробує вбити мене?

Знову?

Щось не так. Скільки всього було, вплутаними виявилися Юрт і Корал, Люк і Мандор, навіть Джулія. Все це був сон?

Короткий напад паніки пройшов швидко, а потім мій блукаючий дух повернувся і приніс те, що не вдавалося згадати. Я позіхнув. Знову все було, як треба.

Я потягнувся. Сів. Протер очі.

Так, я повернувся в кришталеву печеру. Ні, все, що трапилося з тих пір, як Люк привів мене сюди, не було сном. Я повернувся за власним вибором: а) час, який тут йшло на те, щоб грунтовно виспатися, для Амбера був лише короткою миттю, б) тут ніхто не міг потривожити мене, зв'язавшись через Карту; та в) тому що, можливо, тут мене не могли вистежити навіть Логрус і Лабіринт.

Відкинувши волосся з лоба, я встав і відправився вмитися. Добре, що я додумався за допомогою Привида перенестися після бесіди з Дворкіним сюди. Напевно я проспав годин дванадцять — таким глибоким непотривоженим сном, що краще не буває. Я осушив чверть пляшки води, а залишками вмився.

Пізніше, одягнувшись і сунувши простирадла в шафу, я вийшов у коридорчик перед дверима і постояв у світлі, що падало зі штольні над головою. Видний через неї шматок неба був чистим. У вухах у мене все ще звучало те, що сказав Люк в той день, коли заточив мене сюди і з'ясувалося, що ми — родичі.

Вийнявши з-за пазухи Камінь Правосуддя і тримаючи його подалі від очей у витягнутій руці, я високо підняв його так, щоб падаюче світло проходило крізь нього, я пильно вдивився в його глибини. На цей раз там нічого не було.

Ну, гаразд. У мене не було настрою з'ясовувати, хто, кому і що винен. Схрестивши ноги, я зручно всівся, продовжуючи дивитися на камінь. Я відпочив, був напоготові і тепер прийшов час взятися за справу і покінчити з нею. За підказкою Дворкіна я відшукав у червоному вирі Лабіринт.

Час йшов, почали з'являтися якісь обриси. Це не було плодом моїх зусиль, тому що поки я намагався викликати його до існування силою уяви, все було марно. Я спостерігав, як структура ставала виразною. Не те, щоб вона з'явилася раптово — скоріше це я тільки тепер зумів, пристосувавшись належним чином, побачити те, що знаходилося там весь час. Дуже схоже, що так воно і було насправді.

Я глибоко зітхнув. Ще раз. Потім взявся ретельно вивчати конструкцію. Все, що говорив мені батько про те, як налаштовуватися на Камінь, пригадати не вдавалося. Дворкіну я сказав про це, але він заявив, що хвилюватися нічого. Потрібно тільки помістити в Камінь тривимірну копію Лабіринту, відшукати де там вхід і пройти з кінця в кінець. Коли я причепився до нього щодо подробиць, він просто хихикнув і велів не турбуватися.

Гаразд.

Повільно повертаючи камінь, я підносив його все ближче. Нагорі праворуч з'явилася маленька тріщинка. Варто було зосередитися на ній, і вона немовби кинулася на мене.

Підійшовши туди, я пройшов крізь неї всередину. Там виявилася дивна штука, схожа на срібний піднос на коліщатках, вона рухалася всередині самоцвіту уздовж ліній, подібних Лабіринту. Я дозволив їй вести мене, куди заманеться — іноді при цьому виникало запаморочення, від якого мало не вивертало, іноді доводилося, зібравши всю волю, прокладати собі шлях крізь рубінові перешкоди, вони піддавалися, а я приймався дертися, падав, ковзав або пробивався далі. Відчуття власного тіла зникло майже зовсім, з високо піднятої руки звисав ланцюжок — я розумів тільки, що сильно потію, тому що піт весь час щипав очі.

Поняття не маю, скільки часу минуло, поки я підлаштувався до Каменя Правосуддя — більш високої октави Лабіринту. Дворкін вважав, що Лабіринту захочеться знищити мене, як тільки лицарська мандрівка прийде до кінця і найближчий Зламаний Лабіринт буде полагоджений, не тільки тому, що я вивів його з себе. Але допомагати Дворкін відмовився, вважаючи, що довідайся я про справжню причину, це могло б вплинути на вибір, який досить імовірно, доведеться мені робити в майбутньому, а він повинен бути зроблений вільно. Мені все це здалося повною тарабарщиною — тільки от все, що він говорив на інші теми, виявилося разюче розумним, повною протилежністю того Дворкіна, якого я знав по легендах і слухах.

Мій розум то пірнав у глибини кривавого виру, що був усередині каменю, то ширяв над ним. Навколо мене рухалися і вже пройдені відрізки Лабіринту, і ті, які ще належало пройти. Вони спалахували, як блискавки. Мене не покидало відчуття, що мій розум ось-ось розіб'ється вщент об що-небудь на зразок невидимою Вуалі. Швидкість все росла, вже не можна було ні зупинитися, ні звернути. Я знав, що поки не пройду цю штуку, можливості вибратися звідси не буде.

Дворкін вважав, що, коли я повернувся перевірити, кого бачив біля входу в Лабіринт, і посварився з ним, то Камінь, який був зі мною, захистив мене від нього. Але носити Камінь занадто довго не можна — адже рано чи пізно це виявляється згубним. Дворкін вирішив, що мені слід налаштуватися на Камінь, подібно батькові і Ренді, а вже потім розлучитися з ним. Після цього я понесу в собі образ більш високого порядку, який захистить мене від Лабіринту не гірше, ніж сам Камінь. Навряд чи можна було сперечатися з людиною, яка, за чутками, створила за допомогою Каменя первіснийий Лабіринт. І я погодився з ним. Тому-то, щоб відпочити, довелося змусити Привида повернути мене в кришталеву печеру, мою святая святих.

Зараз, зараз… я плив. Обертався. Час від часу зупинявся. Подібності вуалі, що знаходилися в Камені, виявилися не менш грізними, адже я залишав своє тіло по іншу їх сторону. Після кожного такого епізоду я так вимотувався, немов побив олімпійський рекорд в бігу на милю. Хоча на одному рівні було ясно, що я стою, тримаючи Камінь, в якому здійснюю свій шлях посвяти, на іншому відчувалося, як важко стукає серце, а на третьому на розум приходили шматки давним-давно прослуханого курсу антропології, тоді до нас приїжджала читати лекції Джоан Галіфакс. Навколо все колихалося, як «Гейзер Пік Мерлот» 1985 року розливу в кубку. На кого ж це я в той вечір дивився через стіл? Неважливо. Далі, вниз, по колу… Яскраво розцвічений кров'ю потік вирвався на свободу. Мій дух отримав звістку. Я не знав, як пишеться стояче першим слово…

… Яскравіше, яскравіше. Швидше, швидше. Зіткнення з рубіновою стіною, я — пляма на ній. Давай, Шопенгауер, почни останній поєдинок волі з волею. Минуло століття, а може, два, потім раптом шлях відкрився. Мене кинуло вперед, в сяйво вибуху зірки. Червоний, червоний, червоний, відносив все далі, немов мій човник «Зоряний спалах», потік розростався, гнав мене, ніс додому…

Я відключився. Свідомості я не втрачав, але розум був не зовсім в нормі. Залишалася ще гіпнагогія, можна було скористатися нею в будь-який час і потрапити, куди завгодно, але навіщо? Така ейфорія мене відвідує рідко. Вважаючи, що заслужив її, я довго-довго поволі плив за течією.

Зрештою відчуття радості зменшилася настільки, що вже не варто було потурати своїм бажанням; я піднявся на ноги, похитнувся, сперся об стіну і попрямував в комору ще раз ковтнути води. До того ж страшно хотілося їсти, але ні консерви, ні заморожені напівфабрикати мене не приваблювали. Особливо, коли не так вже й важко було дістатися до чого-небудь посвіжіше.

Я пішов назад через знайомі кімнати. Отже, я послідував пораді Дворкіна. Шкода, що довелося покинути його раніше, ніж я пригадав усе, про що хотів його розпитати — у мене було ще немало питань. Коли я знову повернувся, Дворкіна вже не було.

Я піднявся нагору. Єдиний відомий мені вихід з печери перебував на вершині блакитного виступу, де я і стояв. Ранок був легким, ароматним, точнісінько весняним. На сході виднілися лише кілька хмарок. Я із задоволенням набрав повні груди повітря і видихнув. Потім нагнувся і перетягнув блакитний валун так, щоб він закрив вхід. Якби мені раптом знову знадобився відокремлений притулок і довелося б повернутися сюди, було б украй неприємно, якби на мене раптом напав якийсь хижак.

Я зняв Камінь Правосуддя з шиї і повісив на кам'яний виступ. Потім відійшов кроків на десять.

— Батьку, привіт.

Із заходу, як золотий Фрисбі, підпливало Колесо-Привид.

— Доброго ранку, Привид.

— Навіщо ти залишив цей пристрій? Це одне з найбільш потужних знарядь, які мені доводилося бачити.

— Я не залишаю його. Я збираюся викликати Знак Логруса, і, по-моєму, навряд чи вони добре порозуміються. Не впевнений навіть, наскільки я сам прийдуся до душі Логрусу тепер, коли несу в собі настройку на Лабіринт у більш високому ступені.

— Може, мені краще піти і повернутися пізніше?

— Тримайся неподалік, — звелів я. — Можливо, якщо виникнуть проблеми, ти зумієш витягти мене звідси.

Потім я викликав Знак Логруса, і той з'явився, нависнувши наді мною, але нічого не сталося. Я перемістив частину свідомості в Камінь — той висів на валуні неподалік — і через нього зумів сприйняти Логрус з іншої точки. Жахливо. Але теж безболісно.

Знову сконцентрувавши своє «я» у себе під черепом, я взявся за логрусові відростки, потягнувся…

Не минуло й хвилини, як переді мною опинилася тарілка молочних оладок, ковбаса, чашка кави і склянка апельсинового соку.

— Я міг би доставити тобі це швидше, — зауважив Привид.

— Не сумніваюся, — сказав я. — Я просто перевіряв системи.

Під час їжі я намагався розсортувати свої справи за ступенем важливості. Відправивши тарілки туди, звідки вони з'явилися, я забрав Камінь, повісив на шию і піднявся.

— О'кей, Привид. Пора повертатися в Амбер, — сказав я.

Він став ширший, розійшовся, опустився нижче — і ось вже я стояв перед золотий аркою. Я ступив уперед…

… В свою кімнату.

— Дякую, — сказав я.

— Нема за що, батьку. Слухай, у мене питання: коли ти здобував собі сніданок, ти не помітив нічого дивного в поведінці Логруса?

— Ти про що? — Запитав я, вирушаючи мити руки.

— Почнемо з фізичних відчуттів. Він не здавався… липким?

— Дивне визначення, — сказав я. — Але, раз вже ми заговорили про це, так, мені здалося, що на роз'єднання пішло трохи більше часу, ніж зазвичай. А чому ти запитав?

— Мені тільки що прийшла в голову дивна думка. Ти можеш творити чарівництво за допомогою Лабіринту?

— Ага, але з Логрусом виходить простіше.

— Будь у тебе можливість, ти міг би спробувати з обома, а потім порівняти.

— Навіщо?

— У мене й справді виникли деякі підозри. Як тільки перевірю, тут же розповім тобі.

Колесо-привид зникло.

— От лайно, — сказав я і вимив обличчя.

Я виглянув у вікно. Мимо пролетіла жменя снігових пластівців. З ящика столу я дістав ключ. Хотілося негайно позбутися кількох речей.

Я вийшов у коридор, але не встиг зробити й кількох кроків, як почув знайомий звук. Я зупинився, послухав, потім пройшов повз сходи, і чим ближче підходив, тим об'ємнішим ставав звук. До того часу, як я добрався до довгого коридору, де знаходилася бібліотека, вже було ясно, що Рендом повернувся, бо хто ще тут вмів так барабанити? А якщо і вмів, хто наважився б скористатися барабанами Короля?

Залишивши напіввідчинені двері позаду, я завернув за ріг направо. Моїм першим бажанням було увійти, віддати йому Камінь Правосуддя і спробувати пояснити, що сталося. Потім згадалася порада Флори: чесність, прямота і відкритість тут не доведуть до добра. Вірити їй страшенно не хотілося, нехай вона і сформулювала загальне правило, але мені вдалося збагнути, що в даному випадку пояснення віднімуть багато часу, а адже я хотів зайнятися і іншими справами. До того ж в результаті можна отримати наказ дещо не робити зовсім.

Коридор привів мене до дальнього входу в обідній зал, а швидка перевірка показала, що там нікого немає. Добре. Я пригадав, що всередині, з правого боку, є розсувна панель, через яку можна потрапити в порожнисту частину стіни по сусідству з бібліотекою. Там є не то дерев'яні східці, не то драбинка, щоб піднятися до потайного ходу на галерею бібліотеки. Якщо зійти по них вниз, потрапиш до гвинтових сходів і далі в печери під замком, якщо пам'ять мені не зраджує. Я сподівався, що причини дослідити цю частину замку ніколи у мене не з'являться, але вже добре знав сімейні традиції і вирішив трішки пошпіонити, тому що кілька невиразних реплік через неприкриті двері, повз які я пройшов, привели мене до висновку, що Рендом там не один. Якщо знання дійсно сила, значить, мені необхідна вся інформація, на яку я тільки зумію накласти руку, оскільки ось уже деякий час я відчував себе надзвичайно вразливим.

Так. Панель ковзнула в бік, раз-два — і ось я всередині. Відправивши вперед свій духовний світ, я видерся нагору, і повільно, обережно відсунув другу панель, відчуваючи вдячність до того, хто додумався замаскувати її широким кріслом. Через його праву ручки можна було оглядатися, не надто побоюючись, що тебе знайдуть. Звідти було добре видно північний кінець кімнати.

Рендом тарабанив, а Мартін, весь у шкірі та ланцюжках, сидів перед ним і слухав. Рендом творив таке, чого я в житті не бачив. Він грав п'ятьма паличками. По одній у нього було в кожній руці, по одній затиснуті пахвами і одну він тримав у зубах. Граючи, він міняв їх місцями: та, що була затиснута в зубах, виявлялася праворуч під пахвою, а її попередниця перекочовувала звідти в праву руку; паличка, яка була там до неї, відправлялася в ліву, четверта вже стирчала з-під пахви зліва, а та, яка тільки що була там, вже опинялася затиснута в зубах — і він жодного разу не помилився. Це гіпнотизувало. Я не міг відвести очей, поки Рендом не закінчив свій номер. «Ф'южн»-барабанщик навряд чи став би мріяти про стареньку установку Рендома — ні прозорого пластику, ні тарілок розміром з бойовий щит, ні цілого набору тамтамів з парою басів, вона не світилася, як вогняне кільце навколо Корал. Рендом обзавівся своєю установкою ще до того, як шкури стали тонкими і нервовими, баси сіли, а тарілки підчепили акромегалію та стали гудіти.

— Ніколи ще такого не бачив, — долинув голос Мартіна.

Рендом знизав плечима.

— Трошки поваляв дурня, — сказав він. — Я вивчився цього в тридцяті роки у Фредді Мура, не то в «Вікторії», не то в «Віллідж Венгард», він тоді грав з Артом Хоудсом і Максом Камінські. Забув, де саме. У вар'єте тоді ще не було мікрофонів, і освітлення було кепським, щоб тримати зал, доводилося так от випендрюватися, або забавно одягатися, — сказав він.

— Так догоджати натовпу? Ганьба!

— Ага, вам, хлопці, нікому б і в голову не прийшло, вбратись або розкидати навколо себе інструменти.

Слідом настала тиша, а вираз обличчя Мартіна ніяк не вдавалося побачити. Потім Мартін сказав:

— Я не те мав на увазі.

— Ага, я теж, — відповів Рендом. Потім три палички полетіли вниз і він знову заграв.

Відкинувшись назад, я слухав. І тут же ошелешено зрозумів, що вступив альт-саксофон. Коли я знову подивився на них, Мартін і раніше стояв до мене спиною і грав. Напевно, саксофон лежав на підлозі з іншого боку, за стільцем. Виходило щось в дусі Річі Коула, що мені, загалом, сподобалося і трохи здивувало. До насолоди їх грою домішувалося таке ж сильне відчуття, що зараз мені в цій кімнаті робити нічого. Я обережно відступив назад, відсунув панель, пройшов і повернув її на місце. Спустившись вниз і вийшовши назовні, я вирішив, що краще пройти через обідній зал, щоб не проходити ще раз мимо дверей в бібліотеку. Ще якийсь час їх музика була чутна, і я дуже шкодував, що не знаю заклинання, яким Мандор запам'ятовував звуки в дорогоцінному камінні, хоча Бог зна як Камінь Правосуддя поставився б до того, що в нього помістили «Блюз Диких».

Я збирався пройти по східному коридору туди, де по сусідству з моїми апартаментами він вливається в північний коридор, повернути там наліво, піднятися по сходах до королівських покоїв, постукати і повернути Камінь Віаль, бо сподівався, що зумію примусити її вислухати цілий водоспад пояснень. Можна було б багато про що помовчати — вона знає не все і тому не стане розпитувати. Звичайно, в кінці кінців Рендом добереться до мене і запитає. Але чим пізніше, тим краще.

Тут я якраз пройшов повз покої батька. Ключ був при мені, щоб, по очевидній з моєї точки зору причині, в них можна було пізніше зупинитися. Ну, раз вже я все одно виявився там, можна було заощадити час. Я відімкнув двері, відчинив їх і ввійшов.

Срібна троянда з вази з бутонами на туалетному столику зникла. Дивно. Я ступив туди. З сусідньої кімнати донеслися звуки голосів, занадто тихо, щоб можна було розібрати слова. Я заціпенів. Там міг бути і він сам. Але не можна ж просто взяти і увірватися в чужу спальню, якщо там, по ідеї, ціла компанія — особливо, коли це покої твого батька і, щоб потрапити в них, довелося відімкнути вхідні двері. Мені раптом стало страшно ніяково. Захотілося пошвидше забратися геть. Я розстебнув перев'язь, з якої, в не дуже-то підходящих піхвах, звисала Грейсвандір. Не сміючи носити її більше, я повісив меч на одну з стримілих біля дверей дерев'яних вішалок поряд з коротким плащем, який помітив тільки тепер. Потім вислизнув з кімнати, по можливості тихо замкнувши двері.

Ніяково. Він що ж, дійсно регулярно приходив і йшов і йому якимось чином вдавалося залишатися непоміченим? Або в його апартаментах відбувається щось незвичайне, явище зовсім іншого порядку? Мені доводилося іноді чути пересуди про те, що в деяких з старих покоїв є двері sub specie spatium. Варто збагнути, як змусити їх працювати, і отримаєш масу додаткового місця, щоб зберігати речі, плюс особистий вхід і вихід. Ще одне, про що мені варто було б запитати Дворкіна. Раптом у мене під ліжком кишеньковий всесвіт? Ніколи туди не заглядав.

Я повернувся і швидко пішов геть. Дійшовши до кута, я уповільнив крок. Дворкін вважав, що від Лабіринту мене захистив Камінь Правосуддя, який був зі мною — якщо Лабіринт і справді намагався мені нашкодити. З іншого боку, якщо занадто довго носити Камінь, він сам може заподіяти власнику шкоду. Значить, Дворкін радив мені трохи відпочити, а потім подумки пройти через матрицю Каменя, щоб створити собі подобу більш могутньої сили, а також деяку несприйнятливість до нападів самого Лабіринту. Цікаве припущення. Звичайно, всього лише припущення — ось що це таке.

Діставшись до перетину коридорів, я зачекав. Піти наліво значило б опинитися біля сходів або ж прямо в своїх покоях. Напроти покоїв Бенедикта, якими він користувався рідко, по ліву руку від мене, навскоси, була вітальня. Я попрямував туди, зайшов, сів в масивне крісло в кутку. Хотілося тільки одного — розібратися з ворогами, допомогти друзям, викреслити своє ім'я з усіх чорних списків, в яких воно зараз було, знайти батька, і як-небудь домовитися зі сплячою ті'га. Потім можна буде подумати щодо того, чи не продовжити перервану мандрівку. Тут я зрозумів, що все це вимагає, щоб я знову поставив собі питання, що вже стало майже риторичним: наскільки я хочу ввести Рендома в курс своїх справ?

Задумавшись про те, як він грає в бібліотеці дуетом з сином, який став мені майже чужим, я зрозумів, що колись Рендом був дуже вільним, незалежним і неприємним суб'єктом; що насправді йому зовсім не хотілося правити цим прообразом усіх світів. Але одруження, народження сина і вибір Єдинорога, здається, сильно вплинули на нього — поглибили характер, за рахунок багатьох забавних моментів його життя. Зараз у нього, схоже, якраз було повно проблем з Кашером і Бегмою. Не виключено, що він тільки що вдався до вбивства і погодився на менш ніж вигідний договір, щоб жодна з складних політичних сил Золотого Кола не отримала переваг. І як знати, що і де ще може відбуватися в довершення його бід? Чи справді мені треба втягувати його в те, з чим відмінно можна впоратися самому? Адже, якщо вже на те пішло, розумним він ніколи не був. Навпаки, втягни я його в свої справи, і він, цілком імовірно, накладе на мене обмеження, ускладнивши мені можливість займатися не терплячими зволікань поточними справами. Може виникнути і ще одне питання, яке рік тому ми відклали.

Я ніколи не присягав на вірність Амберу. Мене ніхто ніколи не просив про це. Зрештою, я син Корвіна, прийшов в Амбер по своїй волі і перед тим, як відправитися на Віддзеркалення Земля, де стільки амберітів ходить в школу, деякий час прожив там. Я часто повертався і був, нібито, в хороших відносинах з усіма. Я дійсно не міг зрозуміти, чому ідея подвійного підданства непридатна.

Все ж я волів би, щоб це питання взагалі не виникало. Думка, що мене силою примусять вибрати між Амбером і Двором мені не подобалася. Це не вдалося ні Єдинорогу зі Змією, ні Лабіринту з Логрусом, і ні для одного з королівських прізвищ робити вибір я теж не збирався.

Все це говорило про те, що Віаль мою історію не можна підносити навіть в загальних рисах. Будь-яка версія врешті-решт зажадає звіту. Якщо ж повернути Камінь, не пояснюючи, де він перебував, ніхто з цим не прийде до мене і все буде нормально. Як збрехати, якщо тебе навіть не запитали?

Я ще трохи поміркував над цим. Що ж вийде в дійсності? Я врятую втомлену, стурбовану людину від тягаря додаткових проблем. Здебільшого справи мої були такі, що Рендом не міг би нічого вдіяти — та й не мав би. Що б не відбувалося між Лабіринтом і Логрусом, воно, здається, в основному мало значення як метафізична проблема. Незрозуміло, що поганого чи хорошого можна витягти з неї, щоб потім скористатися. А якщо я помічу, як щось насувається, то завжди зможу розповісти Ренді всю історію цілком.

Гаразд. Ось один з приємних моментів у роздумах. Помізкувати — і відчуваєш себе скоріше доброчесним, ніж скажімо, винуватим. Я потягнувся, хрустячи суглобами.

— Привид? — Тихо покликав я.

Відповіді не було.

Я поліз за Козирями, але варто було доторкнутися до них, як по кімнаті промчало вогняне колесо.

— То ти почув мене, — сказав я.

— Я відчув, що потрібен тобі, — була відповідь.

— Як би там не було, — запитав я, стягуючи через голову ланцюжок зі звисаючим Каменем і тримаючи її у витягнутій руці, — як ти думаєш, зумієш ти повернути його в тайник біля каміна в королівських покоях так, щоб ніхто не виявився розумніший нас?

— Підозрюю, що мені не варто чіпати цю штуку, — відповів Привид. — Не знаю, що його структура може зробити з моєю.

— О'кей, — сказав я. — Тоді, схоже, я знайду спосіб зробити це сам. Але підійшов час перевірити одну гіпотезу. Якщо Лабіринт нападе, будь ласка, спробуй швидко перенести мене в безпечне місце.

— Гаразд.

Я поклав Камінь на що стоячий неподалік столик.

Приблизно через півхвилини мені стало ясно, що я забезпечив себе від смертельного удару Лабіринту. Я розслабив плечі і глибоко зітхнув. Мене не чіпали. Може, Дворкін був правий і Лабіринт залишить мене в спокої? До того ж, він сказав мені, що тепер я зумію викликати в Камені Лабіринт — так само, як викликаю Знак Логруса. Деякі чудеса за допомогою Лабіринту можна було створити тільки так, хоча у Дворкіна не було часу проінструктувати мене, як це робиться. Я вирішив, що з цим можна почекати. Наразі ж у мене не було настрою спілкуватися з Лабіринтом, з ніяким, ні в одному з його втілень.

— Гей, Лабіринт, — сказав я. — Нічия?

Відповіді не було.

— По-моєму, він усвідомлює, що ти тут і розуміє, що ти тільки що зробив, — сказав Привид. — Я відчуваю його присутність. Можливо, ти вже зірвався з гачка.

— Можливо, — відповів я, витягуючи Карти та гортаючи їх.

— З ким би тобі хотілося зв'язатися? — Запитав Привид.

— Цікаво, як там Люк, — сказав я. — Хотілося б подивитися, чи все з ним у порядку. На рахунок Мандора теж цікаво. Припустимо, ти відправив його в безпечне місце…

— Краще й бути не може, — відповів Привид. — Як і королеву Ясру. Вона тобі теж потрібна?

— Та взагалі-то ні. Фактично, вони обидва мені не потрібні. Просто хотілося подивитися…

Я ще доказував, а Привид мигнув і зник. Впевненості, що така готовність догодити означає, що він налаштований не так войовничо, як раніше, у мене не було.

Витягнувши карту Люка, я зосередився на ній. Хтось пройшов коридором повз мої двері.

Нічого не було видно, але я відчув, що Люк мене чує.

— Люк, чуєш мене? — Запитав я.

— Ага, — відгукнувся він. — З тобою все нормально, Мерлін?

— Нормально, — відповів я. — А ти як? В неабияку ж бійку ти…

— У мене все відмінно.

— Я чую твій голос, але не бачу ні зги.

— Козирі затемнені. Не знаєш, як це робиться?

— Ніколи цим не займався. Доведеться тобі іноді вчити мене. Е-е… до речі, а чому вони затемнені?

— Хто-небудь може увійти в контакт і здогадатися, що я маю намір робити.

— Якщо ти збираєшся організувати рейд коммандос в Амбер, я опинюся по вуха в лайні.

— Та досить тобі! Ти ж знаєш, я поклявся! Це зовсім не те.

— Я думав, ти бранець Далта.

— Мій статус не змінився.

— Чорт, один раз він ледве не вбив тебе, а в інший раз мало не вибив з тебе дух геть.

— У перший раз він наткнувся на старовинне берсеркерське закляття, яке Шару залишив в якості пастки, другий раз мова йшла про справи. Все буде о'кей. Але зараз все, що я збираюся робити, секрет, і мені пора бігти. Бувай.

І Люк зник.

Кроки завмерли, у двері неподалік постукали. Через деякий час вона відкрилися, потім закрилася. Ніякого обміну репліками чутно не було. Відбувалося це недалеко від мене, а оскільки дві найближчі кімнати належали нам з Бенедиктом, я почав дивуватися. Я був абсолютно впевнений, що Бенедикта у себе немає, і згадав, що, виходячи, не замкнув свої двері. Значить…

Забравши Камінь Правосуддя, я перетнув кімнату і вийшов в хол. Я перевірив двері Бенедикта. Замкнено. Оглянувши ідучий з півночі на південь коридор, я повернувся до сходів перевірити, що там. Нікого не було видно. Тоді я широким кроком я повернувся до своїх дверей і трохи постояв біля них, прислухаючись. Зсередини не долинало ні звуку. Єдине, що приходило в голову, це кімнати Жерара, що виходили в бічний коридор, і кімнати Бранда позаду моїх. Я подумав: Рендом завів нову моду все перебудовувати і заново прикрашати — так чому не вибити стіну, додавши до своїх покоїв кімнати Бранда? Площа вийшла б непогана. Проте чутки про живучих у нього привидів і стогони, які іноді, пізно вночі, долинали до мене через стіну, переконали мене.

Тоді я швидко сходив і постукав і в двері Бранда, і в двері Жерара, і під кінець спробував увійти. Жодної відповіді, обидвоє дверей були замкнені. Всі незрозуміліше і незрозуміліше.

Варто було доторкнутися до дверей Бранда, як Факір швидко стиснувся, але, хоча кілька митей я залишався насторожі, нічого не трапилося. Я готовий був знехтувати тим, що він, заважаючи мені, так реагує на залишки моторошних заклинань, які час від часу, бовтаючись неподалік звідси, потрапляли на очі, аж тут помітив: Камінь Правосуддя спалахує.

Піднявши ланцюжок, я пильно вдивився всередину. Так, виникли обриси холу за рогом, двоє моїх дверей і виразно видні прикраси між ними. Двері ліворуч — ті, що вели до мене в спальню — були неначе окреслені червоним і пульсували. Чи означало це, що їх слід було цуратися, або навпаки, треба було вдертися туди? Ось у чому біда з містичними порадами.

Я пішов назад і знову завернув за ріг. На цей раз самоцвіт, мабуть, відчувши мої вагання, вирішив, що пора трохи покомандувати, і показав мене самого. Я підійшов і відчинив двері, які вказав мені камінь. Звичайно, на замку виявилися саме вони…

Намацуючи ключ, я думав, що навіть не зможу увірватися туди, оголивши меч, — адже я тільки що залишився без Грейсвандіра.

Повернувши ключ, я відчинив двері навстіж.

— Мерль! — Верескнув жіночий голос, і я побачив, що це Корал. Вона стояла біля ліжка, на якому напівлежала її уявна сестра, ті'га. Корал поспішно сунула руку їй під спину. — Ти… е-е… застав мене зненацька.

— От уже ні, — відповів я, чому в мові тари є еквівалент. — У чому справа, леді?

— Я повернулася сказати тобі, що знайшла батька і заспокоїла історією про Коридор Дзеркал — пам'ятаєш, ти розповідав? А тут насправді є таке місце?

— Так. Правда, в жодному путівнику його не знайдеш — він то з'явиться, то зникне. Отже, твій батько заспокоївся?

— Угу. Але тепер він не може зрозуміти, куди поділася Найда.

— Це вже складніше.

— Так.

Вона червоніла, на мене дивилася неохоче, і, до того ж, здається, усвідомлювала, що я помітив, як їй ніяково.

— Я сказала, що, можливо, Найда пішла досліджувати замок, як я, — продовжувала вона, — і що я розпитаю про неї.

— М-м.

Я перевів погляд на Знайду. Тут же ступнувши вперед, Корал легенько притулилася до мене, взяла за плече і притягнула ближче до себе.

— Я думала, ти збираєшся спати, — сказала вона.

— Так, збирався. І поспав. А тільки що бігав по справах.

— Не розумію.

— Інші часові лінії, — пояснив я. — Зекономив час. І вже відпочив.

— Чудово, — сказала Корал, торкаючись губами моїх губ. — Я рада, що сили повернулися до тебе.

— Корал, — сказав я обнявши і тут же випустив її, — нічого садити мене в калюжу. Адже ти знаєш, що, коли ти йшла, я помирав від утоми. З чого ти взяла, що, якщо повернешся так скоро, я не буду в комі?

Піймавши ліве зап'ястя Корал у неї за спиною, я смикнув її руку вперед, піднявши між нами. Корал виявилася напрочуд сильною. Але я і не намагався розтиснути їй пальці — і крізь них мені було видно, що у неї в руці одна з металевих кульок, якими Мандор користувався, щоб накласти закляття без підготовки. Я випустив руку. Корал не відсторонилася, замість цього вона сказала:

— Можу пояснити, — зустрівши, нарешті, мій погляд і не відводячи свого.

— Та треба б, — сказав я. — Точніше, хочеться, щоб ти зробила це трохи швидше.

— Не виключено, що вигадки про смерть Найди і демона, який вселився в її тіло, які ти почув, правда, — сказала вона. — Але останнім часом ми з нею добре ладнали. Сестра, нарешті, стала такою, яку мені завжди хотілося мати. Потім ти повернув мене сюди, я знайшла її — ось так — і не знала, що ти збираєшся зробити з нею насправді…

— Хочу, щоб ти знала, Корал — я не заподію їй шкоди, — перебив я. — З давніх пір я у великому боргу перед нею… перед ним… Вона, напевно, не раз рятувала мою шию на Відображенні Земля. Поки вона тут, за неї нічого боятися.

Корал нахилила голову вправо і примружила одне око.

— З того, що ти нарозповідав, — повідомила вона, — дізнатися це було неможливо. Я повернулася, сподіваючись увійти, сподіваючись, що ти міцно спиш, сподіваючись, що зможу зняти закляття, або, принаймні, поговорити з нею. Хотілося самій з'ясувати — вона моя справжня сестра або щось інше.

Я із зітханням потягнувся стиснути плече Корал, зрозумівши, що досі стискаю в лівій руці Камінь Правосуддя, тому замість того вільною рукою поплескав її вище ліктя зі словами:

— Послухай, я розумію. З мого боку було нетактовно не пояснюючи подробиць показати тобі сестру, яка ось так ось лежить. Можу послатися тільки на виробничу втому і попросити вибачення. Даю слово, вона не відчуває болю. Але дійсно не хочеться влаштовувати зараз плутанину з закляттями. Не я ж їх наклав…

Тут Найда слабо застогнала. Я кілька хвилин уважно спостерігав за ній, але на тому все й скінчилося.

— Металеву кулька ти висмикнула з повітря? — Запитав я. — Не пам'ятаю, щоб я бачив кульку для останнього закляття.

Корал похитала головою.

— Він лежав у неї на грудях. Прикритий рукою.

— Як ти здогадалася зазирнути туди?

— Просто поза виглядала неприродною. Ось і все. На.

Вона простягла кульку мені. Я взяв її і зважив на правій долоні. Хто знає, як ця штука працює. Металеві кульки для Мандора були тим же, чим для мене Факір — частиною властивою тільки йому здатності творити чудеса, викуваною з його підсвідомості в самому серці Логруса.

— Що, збираєшся покласти його назад? — Запитала Корал.

— Ні, — відповів я. — Я вже говорив, це закляття — не моїх рук справа. Невідомо, як воно спрацьовує, і я не буду клеїти дурня через нього.

З боку Найди пролунав шепіт:

— Мерлін?.. — Вона так і не відкрила очей.

— Краще нам піти поговорити в сусідню кімнату, — звернувся я до Корал. — Але спершу я накладу на неї власне закляття. Просто присипляючи її.

Позаду Корал повітря замиготів і завихрюючись, і здогадавшись, напевно по моїх вирячених очах, що щось відбувається, вона обернулася.

— Мерль, що це? — Запитала вона, відступаючи, коли почала з'являтися золота дуга.

— Привид? — Запитав я.

— Точно, — відповів він. — Там, де я залишив Ясру, її немає. Але твого брата я доставив.

Раптово з'явився Мандор, як і раніше в чорному, срібно-біле волосся стояло на голові шапкою. Він подивився на Корал з Найдою, зосередив погляд на мені, заусміхався і ступив уперед. Потім побачив щось віддалік і зупинився. Очі у нього буквально вилізли з орбіт. Ніколи ще я не бачив у Мандора такого переляканого обличчя.

— Криваве Око Хаосу! — Вигукнув він, жестом викликаючи захисний екран. — Як ти добрався до нього?

Він на крок відступив. Дуга негайно зімкнулась, перетворившись на каліграфічне, що нагадує золотий листок, «О», і Примара ковзнув по кімнаті, щоб вирости за моїм правим плечем.

Раптом Найда сіла на ліжку, кидаючи по сторонах безумні погляди.

— Мерлін! — Крикнула вона. — З тобою все гаразд?

— Більш-менш, — відповів я. — Турбуватися нічого. Не хвилюйся. Всі добре.

— Хто порушив моє закляття? — Запитав Мандор, коли Найда перекинула ноги через край ліжка, і Корал зіщулилася від страху.

— Це щось на зразок нещасного випадку, — сказав я.

Я розтиснув пальці правої руки. Металева кулька тут же піднявся в повітря і кулею помчала до Мандора, мало не зачепивши Корал, яка витягнула руки, прийнявши звичайну оборонну позу воїна, хоча, вона, здавалося, точно не знає, від кого чи від чого їй слід захищатися. Тому вона не зупиняючись оберталася то до Мандора, то до Найди, то до Привида, і знову…

— Корал, заспокойся, — сказав я. — Небезпека тобі не загрожує.

— Ліве око Змії! — Закричала Найда. — О, не маюче форми, звільни мене, і в заставу я віддам своє!

Якраз в цей час Факір попереджав мене, що не все добре — на випадок, якщо сам я не помітив.

— Так що, чорт забирай, відбувається? — Заволав я.

Одним стрибком Найда опинилася на ногах, вона зробила стрімкий рух вперед і з тією неприродною силою, що властива демонам, вихопила з моєї руки Камінь Правосуддя, відштовхнула мене вбік і вискочила в коридор.

Я затнувся, потім прийшов до тями.

— Тримайте ті'га! — Крикнув я, і повз мене блискавкою пронеслося Колесо-привид, а за ним полетіли кульки Мандора.

10

Наступним в коридор вискочив я. Звернувши вліво, я побіг. Може, ті'га бігає швидко, але і я не ликом шитий.

— Я думав, ти повинна захищати мене! — Кричав я їй услід.

— Око Змії, — відповіла вона, — важливіше того, що мені веліла твоя мати.

— Що? — Сказав я. — Моя мати?

— Вона наклала на мене закляття, щоб я піклувалася про тебе, коли ти пішов до школи, — відповіла ті'га. — Але Камінь знімає закляття! Нарешті я вільна!

— Чорт! — Зауважив я.

Потім, коли вона опинилася біля сходів, перед нею з'явився Знак Логруса — він був більше всіх тих, що мені траплялося викликати. Заповнивши коридор від стіни до стіни, він клубочився, розповзався, плювався вогнем, витягував відростки, а навколо нього червоним туманом плавала загроза. Щоб об'явитися таким чином в Амбері, на території Лабіринту, вимагалася певна частка нахабства, тому стало ясно: ставки високі.

— Прийми мене, о, Логрус, — закричала ті'га, — я несу Око Змії, — і Логрус розкрився, в його середині утворився вогненний тунель. До мене дійшло, що іншим кінцем він відкривається не до мене в коридор.

Але тут Найда зупинилася, несподівано наткнувшись на скляну перегородку і застигла, поза її виражала увагу. Навколо її задубілого тіла раптом взялися літати три блискучих сфери Мандора.

Мене збило з ніг, спиною притиснувши до стіни. Я загородився рукою, захищаючись на випадок, якщо на мене що-небудь звалиться.

Позаду мене, всього в декількох футах, тільки що з'явився образ Лабіринту, не менший Знака Логрусу. Вони були на однаковій відстані від Найди, один позаду, інший попереду, замкнувши цю леді — або ті'га — між, так би мовити, полюсами існування, а разом з нею і мене. Навколо Лабіринту робилося все світліше, немов сонячним ранком, а з іншого боку згущалися зловісні сутінки. Вони що, хочуть знову зіграти в «Бум-Хряпа» по-крупному, зробивши мене на мить мимовільним свідком? — Дивувався я.

— Е-е… Ваші сіятельства, — почав я, відчуваючи, що зобов'язаний спробувати відрадити їх і шкодуючи, що я — не Люк, він-то якраз здатний на такий подвиг. — Зараз дуже вдалий час звернутися до неупередженого судді, і, варто тільки подумати, що в цьому сенсі в мене унікальні здібності…

Золоте кільце — я знав, що це Колесо-привид, — раптово впавши на голову Найди, витягнулося до підлоги так, що вийшла труба. Привид вписався в орбіти кульок Мандора, і, мабуть, схитрився ізолювати себе від задіяних ними сил, тому що кульки зменшили швидкість, заколивалися з боку в бік і, нарешті, впали на підлогу. Дві вдарилися переді мною об стіну, а один скотився вниз по сходах і направо.

Знаки Логрус і Лабіринту почали зближуватися, і я швидко поповз, щоб триматися попереду Лабіринту.

— Ближче не підходьте, хлопці, — раптом заявило Колесо-привид. — Неможливо описати, що я можу натворити, примусь ви мене нервувати ще сильніше, ніж зараз.

І Лабіринт, і Логрус призупинилися. Спереду, з-за рогу, долинув п'яний голос Дронова, голосно виспівуючого якусь непристойну баладу. Він йшов у нашу сторону. Потім настала тиша. Через кілька хвилин він затягнув «Скелі століть», голос звучав куди слабкіше. Потім не стало чути і цього, послідував важкий удар — щось впало — і дзвін розбитого скла.

Тут мені спало на думку, що з такої відстані я міг би свідомістю дотягнутися до Каменя. Але що мені це дасть, враховуючи, що жоден з чотирьох замішаних в це можновладців не був людиною, я не уявляв.

Я відчув, як хтось викликає мене через Козир.

— Так? — Прошепотів я.

Тоді зазвучав голос Дворкіна:

— Яку б владу ти не мав над цією штукою, — сказав він, — використай її, щоб Камінь не потрапив до Логруса.

Саме в цей момент із червоного тунелю пролунав скрипучий голос, який змінював тембр від стилю до стилю, як ніби говорили по черзі чоловік і жінка.

— Поверни Око Хаосу, — говорив він. — Давним-давно Єдиноріг відібрав його у Змії під час поєдинку. Викрав його. Поверни Камінь. Поверни.

Блакитне лице, яке я бачив в Лабіринті, не з'явилося, але знайомий з тих самих пір голос відповів:

— За нього заплачено болем і кров'ю. Право власності перейшло до нас.

— Камінь Правосуддя і Око Хаосу або Око Змії — це різні назви одного і того ж самоцвіту? — Запитав я.

— Так, — відповів Дворкін.

— Що буде, якщо Змія отримає своє око назад?

— Ймовірно, Всесвіту прийде кінець.

— О, — зауважив я.

— Що ви запропонуєте за нього мені? — Запитав Привид.

— До чого ж спритна конструкція, — співучо виголосив Лабіринт.

— Ах, ти прудкий артефакт, — заволав Логрус.

— Побережіть компліменти, — сказав Привид, — і дайте мені те, чого я хочу.

— Мені нічого не варто вирвати його у тебе, — відгукнувся Лабіринт.

— А мені — розірвати тебе на клаптики і розвіяти їх, не встигнеш озирнутися, — заявив Логрус.

— Ви обоє нічого не зробите, — відповів Привид, — тому що зосередь ви свою увагу і енергію на мені — опинитеся вразливими один для одного.

У мене в голові пролунав смішок Дворкіна.

— Розкажіть, навіщо взагалі потрібен цей конфлікт, — продовжував Привид, адже пройшло стільки часу.

— Через те, що недавно зробив цей перебіжчик, рівновага змістилася на його користь, — відповів Логрус і над моєю головою щось засяяло — напевно, щоб не залишалося сумнівів, хто цей вищезгаданий перебіжчик.

Відчувши запах горілого волосся, я відвів вогонь.

— Хвилиночку! — Закричав я. — Вибирати було особливо ні з чого!

— Але можна, — завив Логрус, — і ти вибрав.

— Дійсно, він зробив вибір, — відгукнувся Лабіринт — але це тільки відновило рівновагу, порушену тобою на свою користь.

— Відновити? Ти більш ніж компенсував її! Ти посунув її на свою користь! Вдобавок перевага виявилася на моєму боці випадково, спасибі батькові цього зрадника. — Пішла ще одна кульова блискавка, і я знову відвів її.

— Я тут ні при чому!

— Ймовірно, без твоєї намови не обійшлося.

— Якщо зумієш принести мені камінь, — сказав Дворкін, — можна буде прибрати його за межі досяжності обох Сил до тих пір, поки не вирішиться це питання.

— Не знаю, чи зумію дістати його, — сказав я, — але буду пам'ятати про це.

— Віддай його мені, — проказав Логрус Привидові, — і я заберу тебе з собою, ти станеш моїм Першим Наближеним.

— Ти — Процесор даних, — говорив Лабіринт. — Я дам тобі знання, якими не володіє ніхто у всіх Відображеннях.

— Я дам тобі могутність, — сказав Логрус.

— Нецікаво, — сказав Привид, циліндр закрутився і зник.

Пропало все — і Камінь, і дівчина.

Логрус завив, Лабіринт загарчав і Знаки обох Сил кинулися назустріч один одному, щоб зіткнутися десь біля кімнати Блейза неподалік.

Я скористався всіма захисними заклинаннями, якими зумів.

Відчувалося, Мандор позаду мене зробив те ж саме. Я прикрив голову. Підтягнувши коліна до грудей, я…

Навколо все стряслося, було дуже світло, але не долинало ні звуку. Я падав. Шматки древніх каменів вдаряли мене з різних сторін. Я підозрював, що влип по вуха і ось-ось помру, так і не отримавши можливості показати, як можу проникати в природу речей: Лабіринт дбав про дітей Амбера не більше, ніж Логрус — про дітей Двору Хаосу. Можливо, до себе, один до одного, до серйозних космічних принципів, до Єдинорога і Змії ці Сили не були байдужі, досить імовірно, будучи просто геометричними проявами останніх. Їм не було діла до нас з Корал, до Мандора, напевно, навіть до Оберона або самого Дворкіна. Ми були порожнім місцем, в крайньому випадку — їх знаряддями, а іноді набридали, так що можна було нас використовувати, а якщо обставини виправдовували це, то й знищувати.

— Дай руку, — сказав Дворкін, і я побачив його, немов при козирному контакті. Я потягнувся до нього…

… І звалився біля ніг Дворкіна на розстелений на кам'яній підлозі строкатий килим, в тій кімнаті без вікон, яку одного разу мені описав батько. Кімната була повна книг і екзотичних речей, її висвітлювали висячі високо в повітрі чаші з вогнем, але що їх підтримує, не було видно.

— Дякую, — сказав я, повільно піднімаючись, обтрушуючись і розтираючи хворе місце на лівому стегні.

— Збагнув смисл твоїх думок, — сказав він. — Це ще не все.

— Упевнений. Але іноді мені подобається, щоб мої думки можна було прочитати. Скільки з нісенітниці, про яку сперечалися Сили, відповідає істині?

— У їхньому розумінні все, — сказав Дворкін. — Найбільше їм заважає те, як вони тлумачать вчинки один одного. Це, та ще те, що завжди можна зробити крок назад — поломки Лабіринту, наприклад, надають сил Логрусу і не виключено, що він активно впливав на Бранда, підбиваючи його так вчинити. Але Логрус завжди може оголосити, що це — відплата за День Зламаних Відростків — це було кілька століть тому.

— Ніколи не чув про нього, — сказав я.

Він знизав плечима.

— Не дивно. Там уже й важливо це було тільки для них. Я ось про що: сперечатися так, як вони це роблять, значить тримати шлях прямо до більш ранньої стадії розвитку, до першопричин, довіряти яким ніколи не варто.

— І яка ж відповідь?

— Відповідь? Ми не в школі. Ці відповіді мають значення тільки для філософів — на практиці їх не застосуєш.

Відливши в маленьку чашечку з срібної фляги зелену рідину, він подав її мені.

— Випий, — сказав він.

— Для мене це зарано.

— Воно не освіжає, а лікує, — пояснив Дворкін. — Не знаю, помітив ти чи ні, але твій стан близький до шоку.

Я залпом проковтнув палюче питво, подібне лікеру, але навряд чи це був лікер. Наступні кілька хвилин пішли на те, щоб розслабити ті частини тіла, в яких я не підозрював напруги.

— Карл Мандор… — Повторив я.

За знаком Дворкіна куля, що світилася, спустилася і наблизилася до нас. Смутно знайомим мені рухом Дворкін накреслив у повітрі знак, і навколо мене утворилося щось на зразок Знака Логрус, тільки без Логруса. Всередині кулі з'явилася картинка.

Той довгий відрізок коридору, в якому відбулося зіткнення, був знищений разом зі сходами, покоями Бенедикта, та й кімнати Жерара, напевно, навряд чи вціліли. Ще бракувало кімнати Блейза, частини моїх кімнат, вітальні, де я так недавно сидів, і північно-східного кута бібліотеки. Підлога і стеля теж зникли. Внизу виднілися постраждалі кухня і навчальний манеж; по інший бік, напевно, приміщення теж зачепило. Піднявши погляд — чарівна куля була напрочуд люб'язною — я зумів побачити небо: значить, пройшовшись по третьому й четвертому поверхах вибух міг пошкодити і королівські апартаменти разом зі сходами наверх, можливо, лабораторію, і, як знати, що ще.

На краю безодні, неподалік від того місця, яке до вибуху було частиною покоїв не те Блейза, не то Жерара, стояв, засунувши кисті рук під широкий чорний пояс, Мандор — як пити дати, права рука у нього була зламана. Зліва йому на плече важко спиралася Корал, її обличчя було закривавлене. Не впевнений, що вона була у свідомості повністю. Лівою рукою Мандор підтримував її за талію, а навколо них літала металева кулька. Навскоси від провалу біля входу в бібліотеку на важкій поперечній балці стояв Рендом. Мені здалося, що трохи віддалік, внизу, на невисокому стелажі, стояв Мартін. Він так і тримав свій сакс. Рендом, схоже, був не на жарт схвильований, і, здається, кричав.

— Звук! звук! — Сказав я.

Дворкін махнув рукою.

— … ортів хаосський лорд підриває мій палац! — Говорив Рендом.

— Ваша Величність, леді поранена, — повідомив Мандор.

Рендом провів рукою по обличчю, потім глянув наверх.

— Може, неважко буде переправити її в мої покої. Віала вельми вправна в деяких видах лікування, — сказав він уже тихше. — Я, до речі, теж.

— Тільки одне, Ваша Величність: де це?

Рендом схилився до нього, вказуючи наверх.

— Дверей, щоб увійти, тобі, схоже, не вимагається, але ось чи дістають тепер дотуди сходи і де треба до них підходити, якщо вони вціліли, не скажу.

— Сходи я зроблю, — сказав Мандор, і до нього стрімко підлетіли ще дві кульки. Вони вийшли на дивні орбіти навколо них з Корал. Трохи згодом вони всі піднялися в повітря і повільно попливли до пролому, на який вказав Рендом.

— Я скоро прийду, — крикнув Рендом їм услід. Здається, він зібрався було додати щось, але потім оглянув розвал, поник головою і повернув геть. Я зробив те ж.

Дворкін запропонував мені ще одну порцію зеленого зілля, і я не став відмовлятися. Крім усього іншого воно, напевно, діяло і як заспокійливе.

— Треба піти до неї, — сказав я йому. — Ця леді мені подобається і хотілося б переконатися, що з нею все гаразд.

— Ну, зрозуміло, я можу відправити тебе до них, — сказав Дворкін, — але не можу придумати нічого, що для неї міг би зробити ти і не зуміли б решта. Куди корисніше буде, якщо цей час ти витратиш на пошуки свого мандрівного створіння — Колеса-Привида. Треба переконати його повернути Камінь Правосуддя.

— Згоден, — визнав я. — Але спочатку я хочу бачити Корал.

— Якщо ти з'явишся, може виникнути серйозне замішання, — сказав він, — від тебе можуть зажадати пояснень.

— Неважливо, — відповів я.

— Добре. Тоді хвилинку.

Він відійшов і зняв зі стіни щось на зразок палички в чохлі — вона висіла там на кілочку. Підвісивши чохол собі до пояса, він пройшов через кімнату до шафи з висувними ящиками і з однієї витягнув шкіряний футляр. Футляр зник в надрах кишені і пролунало тихе металеве брязкання. Маленька коробочка для коштовностей беззвучно пропала в рукаві.

— Сюди, — звернувся він до мене, підходячи і взявши мене за руку.

Ми розвернулися і попрямували в самий темний кут, де висіло високе дзеркало в цікавій рамі, яке досі я не помічав.

Відображало воно дивно: кімната за нашими спинами віддалік виднілася чітко, але чим ближче ми опинялися до дзеркальної поверхні, тим нерозбірливішим ставало Відображення. Я розумів: що буде, то буде. І таки напружився, коли Дворкін, який на крок випереджав мене, пройшов крізь туманну поверхню дзеркала, ривком потягнувши мене за собою.

Я спіткнувся, а рівновагу відновив, коли прийшов до тями на уцілілій половині королівських покоїв перед декоративним дзеркалом. Живо простягнувши руку назад, я торкнув його кінчиками пальців, але поверхня була твердою. Переді мною стояла низенька, згорблена фігурка Дворкіна. Він так і не випустив мою руку. Ковзнувши поглядом по його профілю, який у чомусь був карикатурою на мене самого, я побачив, що ліжко зрушено на східну сторону, подалі від зруйнованого кута і великого пролому, на місці якого раніше була підлога. Біля того краю ліжка, що був ближче, спиною до нас стояли Рендом з Віаль. Вони роздивлялися Корал, покладену на стьобаному покривалі, вона, здається, була без свідомості. В ногах ліжка в масивному кріслі сидів Мандор, який спостерігав за їхніми діями. Він першим помітив мою присутність, що і підтвердив кивком.

— Як… вона? — Запитав я.

— Струс мозку, — відповів Мандор, — і пошкоджене праве око.

Рендом обернувся. Не знаю, що вже він збирався мені сказати, але коли він зрозумів, хто стоїть поруч зі мною, слова завмерли в нього на губах.

— Дворкін! — Вимовив він. — Як довго! Я не знав, чи живий ти ще. Ти… в порядку?

Карлик хихикнув.

— Я зрозумів, про що ти, і поступаю розумно, — відповів він. — Зараз я хотів би оглянути цю леді.

— Звичайно, — відгукнувся Рендом і посторонився.

— Мерлін, — сказав Дворкін, — подивися, чи можна розшукати це твоє створіння, Колесо-Привид, і попроси його повернути артефакт, який він позичив.

— Ясно, — сказав я і поліз за Козирями.

Мить — і я вже вийшов на зв'язок, шукав…

— Батьку, кілька хвилин тому я відчув, що потрібен тобі.

— Камінь у тебе чи ні?

— Так, я тільки що з ним закінчив.

— Закінчив?

— Закінчив його використовувати.

— Як же ти… використовував його?

— З твоїх слів я зрозумів, що, якщо пропустити крізь нього чиюсь свідомість, це дає деякий захист від Лабіринту — і задумався, чи спрацює це у випадку такої ідеально синтетичної істоти, як я.

— «Ідеально синтетича» — хороший термін. Звідки це?

— Я сам створив його, підшукуючи найбільш точне визначення.

— Підозрюю, що тебе він відкине.

— Ні.

— А, так ти дійсно пройшов через цю штуку весь шлях?

— Так.

— І як він вплинув на тебе?

— Важко оцінити. Змінилося моє сприйняття. Пояснити складно… Що б це не було, це — штука тонка.

— Чудово. Тепер ти можеш пропускати свою свідомість через Камінь з деякої відстані?

— Так.

— Ось скінчаться всі наші теперішні неприємності, і я перевірю тебе ще раз.

— Самому цікаво, що змінилося.

— Ну, а зараз Камінь потрібен нам тут.

— Іду.

Повітря переді мною замиготів. Колесо-привид виникло у вигляді срібного кільця, в центрі якого знаходився Камінь Правосуддя. Я підставив долоню чашечкою, підхопив його і відніс Дворкіну, який, отримавши самоцвіт, навіть не глянув на мене. Подивившись вниз, в обличчя Корал, я швидко відвів очі. Краще б я цього не робив.

Я повернувся до Привида.

— Де Найда? — Запитав я.

— Бог її знає, — відповів він. — Біля кришталевої печери вона попросила залишити її. Після того, як я забрав у неї Камінь.

— Що вона робила?

— Плакала.

— Чому?

— По-моєму, тому, що обидві її місії, які Найда вважала головними в житті, пішли прахом. Їй зобов'язали охороняти тебе, а потім шалений випадок дав їй заволодіти Каменем, і це звільнило її від початкових розпоряджень. Ось що відбулося насправді, а я позбавив її Каменя. Тепер її не тримає ні те, ні інше.

— Коли Найда, нарешті, звільнилася, можна було подумати, вона щаслива. Обидва своїх заняття вона вибрала собі не сама. Тепер їй можна повернутися до того, чим зайняті вільні демони за Румоллом.

— Не зовсім так, батьку.

— Тобто?

— Вона, здається, застрягла в цьому тілі. Абсолютно ясно, що вона не може просто покинути його, як інші тіла, якими користувалася. Частково через те, що в ньому немає справжнього мешканця.

— А. Гадаю, вона могла б… е-е… покінчити з собою і звільнитися.

— Я пропонував їй це, але вона не впевнена, чи вийде. Вона зараз настільки пов'язана з тілом Найди, що може просто загинути разом з ним.

— Так вона все ще десь біля печери?

— Ні. Вона не втратила сили, властиві ті'га, що частково залишає її чарівною істотою. Напевно, поки я в печері експериментував з Каменем, вона просто побрела кудись у Віддзеркалення.

— Чому в печері?

— Якщо тобі треба зробити що-небудь таємно, ти теж вирушаєш туди, вірно?

— Ага. А як же мені вдалося дістатися до тебе за допомогою Козиря?

— Тоді я вже закінчив експеримент і покинув печеру. Коли ти покликав мене, я насправді був зайнятий тим, що шукав ті'га.

— По-моєму, тобі краще відправитися і ще пошукати.

— Чому?

— Тому що я з давніх пір у великому боргу перед нею, навіть якщо вона займалася мною по указці моєї матері.

— Звичайно. Не знаю тільки, чи вийде. Вистежити чарівне створіння не так-то легко, інша справа — смертні істоти.

— Як би там не було, спробуй. Хотілося би знати, куди вона відправилася і чи не можна що-небудь зробити для неї. Раптом їй стане в нагоді твоя нова орієнтація?

— Подивимося, — відповів він і миттю зник.

Я важко опустився на землю. Цікаво, як це сприйме Оркуз? Одна дочка покалічена, а в другу вселився демон і вона блукає десь в Відображеннях. Я перебрався в узніжжя ліжка і притулився до крісла Мандора. Той простягнув ліву руку і поплескав мене по плечу.

— Не думаю, що в світі Відображень ти вчився вправляти кістки, а? — запитав він.

— Боюся, що ні, — відповів я.

— Шкода, — відповів він. — Залишається тільки чекати своєї черги.

— Можна кудись козирнути тебе, нехай там як слід про тебе подбають, — сказав я і поліз за картами.

— Ні, — сказав він. — Хочу подивитися, чому тут справа скінчиться.

Поки він говорив, я помітив, що Рендом, схоже, щосили намагається встановити козирний зв'язок. Віала стояла поруч, немов захищала його від пролому в стіні і від того, що могло б з нього з'явитися. Дворкін продовжував трудитися над обличчям Корал, повністю загороджуючи те, що робить.

— Мандор, — сказав я, — знаєш, це мати послала ті'га піклуватися про мене.

— Так, — відгукнувся він, — коли ти виходив з кімнати, вона розповіла мені про це. Закляття, крім усього іншого, не дозволяло їй зізнатися в цьому.

— Вона стирчала тут просто, щоб оберігати мене, або заодно шпигувала за мною?

— Хто знає. Таке питання у нас не піднімалося. Але, схоже, її страхи були небезпідставні. Тобі загрожувала небезпека.

— Думаєш, Дара знала про Люка з Ясрою?

Він хотів було потиснути плечима, але скривився і задумався.

— І знову — хто знає? Якщо так, то на наступне питання — звідки вона про них дізналася? — Я теж не відповім. Лади?

— Лади.

Закінчивши розмовляти, Рендом закрив Козир. Потім він обернувся і деякий час не відриваючись дивився на Віаль. Вигляд у нього був такий, немов зібравшись щось сказати, він подумав трохи краще і подивився в сторону. На мене. Тут я почув, як стогне Корал і, піднімаючись, відвів очі.

— Хвилинку, Мерлін, — сказав Рендом. — Втечеш потім.

Я зустрів його погляд. Важко сказати, чи був він гнівним чи просто цікавим — нахмурені брови і звужені очі могли означати що завгодно.

— Сер? — Сказав я.

Він підійшов, взяв мене за лікоть і розвернув спиною до ліжка, відводячи до дверей в сусідню кімнату.

— Віала, я займу на кілька хвилин твою майстерню, — сказав Рендом.

— Звичайно, — відповіла вона.

Він впустив мене і зачинив двері. Біля протилежної стіни впав і розбився бюст Жерара. Робочу площадку в дальньому кінці майстерні займала багатонога морська тварина, яких я ніколи не бачив — досить імовірно її нова робота.

Несподівано Рендом повернувся до мене, обшарюючи очима моє обличчя.

— Ти стежив за станом справ між Кашером і Бегмою?

— Більш-менш, — відповів я. — Учора ввечері Білл коротко ввів мене в курс справи. Ерегнор і все таке.

— А він сказав тобі, що ми збираємося прийняти Кашер в Золотий Круг і вирішити проблему Ерегнора, визнавши право Кашера на цю частину справжніх земель?

Мені не сподобалося, як було задане це питання, і не хотілося вплутувати Білла в неприємності. Схоже, на момент нашої з ним розмови це все ще було таємницею. Тому я сказав.

— Боюся, всіх подробиць я не пам'ятаю.

— Так, ми мали намір вчинити саме так, — сказав Рендом. — Зазвичай ми не даємо подібних зобов'язань — таких, які дають одній з сторін, яка укладає договір, перевагу за рахунок іншої. Але Арканс, герцог Шадбернскій, застав нас… ну, зненацька, чи що. Він, як глава держави, краще відповідав нашим цілям і тепер, коли ми позбавилися від цієї рудої стерви, я вже готував йому шлях на трон. Все-таки, раз вже він скористався нагодою зійти на трон після того, як право спадкування було порушено двічі, то знав, що частково може на мене покластися, і зажадав Ерегнор, ну, я й віддав йому його.

— Зрозуміло все, — сказав я, — крім того, як це впливає на мене.

Він повернув голову, вивчаючи мене лівим оком.

— Коронація мала відбутися сьогодні. Я, чесно кажучи, збирався трохи пізніше переодягнутися і козирнути туди…

— Ви вживаєте минулий час, — зауважив я, щоб заповнити мовчання, в якому він мене залишив.

— Ось саме. Ось саме, — пробурмотів він, відвертаючись, зробив кілька кроків, поставив ногу на уламок розбитої статуї і знову обернувся. — Любий герцог тепер або мертвий, або в полоні.

— І коронації не буде? — Запитав я.

— Навпаки, — сказав Рендом, продовжуючи роздивлятися мене.

— Здаюсь, — сказав я. — Скажіть, що відбувається?

— Сьогодні на світанку була зроблена вдала атака.

— На Палац?

— Можливо, і на Палац теж. Але атаку підкріпили військовими силами ззовні.

— А що в цей час робив Бенедикт?

— Учора, якраз перед тим, як самому повернутися додому, я наказав йому відвести війська. Становище здавалося стабільним, і ми визнали, що недобре, якщо під час коронації там будуть перебувати війська Амбера.

— Вірно, — сказав я. — І ось, варто Бенедикту забратися, як хтось вторгся туди і розправився з людиною, яка повинна була стати королем, а тамтешній поліції навіть не спало на думку, що це некрасиво?

Рендом повільно кивнув.

— Приблизно так, — сказав він. — Ну так як по-твоєму, чому це могло трапитися?

— Можливо, там були не так вже задоволені новим положенням справ.

Рендом посміхнувся і клацнув пальцями.

— Геній, — сказав він. — Можна подумати, ти знав, що робиться.

— І помилилися, — сказав я.

— Сьогодні твій колишній однокласник Люкас Рейнард стає Рінальдо_I, королем Кашера.

— Будь я проклятий, — сказав я. — Поняття не мав, що він і справді хоче цим займатися. Що ви маєте намір робити з цього приводу?

— Думаю пропустити коронацію.

— Я заглядаю трохи далі.

Рендом глянув і, стусанами відкидаючи уламки, повернув геть.

— Тобто чи не збираюся я послати Бенедикта назад щоб повалити Рінальдо?

— Коротко кажучи, так.

— Це виставить нас в дуже поганому світлі. Тільки що зроблене Люком не виходить за рамки політики Грауштаркіана, яка там у великій честі. Свого часу ми вторглися в Кашер і допомогли виправити ситуацію, дуже вже швидко вона перетворювалася на політичну бойню. Можна було б повернутися і проробити це ще раз, якщо б мова йшла про який-небудь ідіотський напад недоумкуватого генерала або нобла, одержимого манією величі. Але претензії Люка законні і дійсно мають під собою більше підстав, ніж у Шедберна. До того ж Люк популярний. Він молодий і справляє гарне враження. Повернися ми туди, у нас буде куди менше виправдань, ніж у перший раз. Навіть при нинішньому положенні справ мені мало хотілося ризикнути бути названим агресором, тільки б спихнути з трону самогубцю-синка цієї стерви. Потім мої люди в Кашері доносять, що його захищає Віала, і я запитав її про це. Вона говорить: це правда, і додає, що, коли це сталося, ти був там. Віала сказала, що все мені розповість, коли Дворкін закінчить робити операцію, тому що йому можуть знадобитися її здібності. Але я не можу чекати. Розкажи, що трапилося.

— Спочатку скажіть мені ще ось що.

— Що?

— Які військові сили привели Люка до влади?

— Найманці.

— Найманці Далта?

— Так.

— Тоді добро. Зі своєю вендетою проти Дому Амбера Люк покінчив, — сказав я. — І зробив це лише позавчора вночі, по своїй волі, поговоривши з Віаль. Тоді вона і дала йому перстень. Тоді я думав, що це повинно би перешкодити Джуліану намагатися вбити його, коли ми опинимося в Ардені.

— У відповідь на так званий ультиматум Далта щодо Люка і Ясри?

— Правильно. У мене і думки не було, що хтось міг задумати заздалегідь звести Люка з Далтом, щоб вони зуміли втекти і завдати нам удару. Це означало би, що навіть бійка була підстроєна… тепер же мені приходить в голову, що у Люка була можливість переговорити з Далтом до неї.

Рендом підняв руку.

— Зачекай, — сказав він. — Розкажи-но мені все з самого початку.

— Іде.

Що я і зробив. До того часу, як я закінчив, ми обидва виміряли майстерню кроками незліченну кількість разів.

— Знаєш, — сказав він потім, — здається мені, Ясра підстроїла все це до того, як почала свою кар'єру в якості предмета обстановки.

— Я думав про це, — сказав я, сподіваючись, що Рендом не збирається особливо загострювати увагу на тому, де вона зараз. І чим більше я думав, пригадуючи її реакцію на звістки про Люка після нашого рейду в Замок, тим сильніше відчував, що Ясра не тільки усвідомлювала, що діється, але навіть спілкувалася з Люком вже після мене.

— Зроблено все було дуже гладко, — зауважив Рендом. — Далт, напевно, діяв за старими наказам. Точно не знаючи, як дістатися до Люка або дізнатися, де Ясра, і отримати свіжі інструкції, він зважився на цей маневр, щоб відвернути увагу Амбера. Бенедикт міг ще раз викинути Далта, з колишньою майстерністю і куди успішніше.

— Вірно. Здогадуюсь, що як тільки справа дійшла до серйозних речей, вам довелося віддати належне супротивникові. Це значить, що Люку, напевно, не один раз доводилося поспіхом виробляти план — от він і придумав ту бійку, коли недовго спілкувався з Далтом в Ардені. Значить, насправді Люк управляв ситуацією, а нас змушував думати, що він бранець, і це заважало оцінити, якою загрозою для Кашера він був насправді — якщо вам завгодно поглянути на це так.

— А як ще можна на це дивитися?

— Ну, ви ж самі сказали, його претензії не зовсім незаконні. Що ви маєте намір вжити?

Рендом потер скроні.

— Вирушити слідом за ним і перешкодити коронації значило б викликати у всіх крайнє несхвалення, — сказав він. — Хоча цікавість у мене бере верх над іншими почуттями. Ти сказав, що цей хлопець вміє здорово садити в калюжу. Ти був там. Він що ж, заморочив Віаль голову і вона взяла його під свій захист?

— Ні, — сказав я. — Він, схоже, був здивований подібним жестом не менше мене. Люк припинив вендету ось чому: він відчував, що помста здійснена, їх честь відновлена, і що мати просто використовувала його, і через нашу дружбу. Ніхто не змушував його робити це. Я як і раніше думаю, що Віала дала йому кільце, щоб вендета припинилася і ніхто з нас не полював би на нього зі зброєю.

— Дуже на неї схоже, — сказав Рендом. — Думай я, що він використовує її у своїх цілях, я сам би добрався до нього. Тоді незручність з моєї сторони виявилася б ненавмисною і не заважала б мені жити спокійно. Я готував на трон Арканса, але в останню хвилину його відіпхнула убік людина, якій протегує моя дружина. Ще трохи — і створиться враження, що в самому центрі існують деякі розбіжності, а я терпіти цього не можу.

— Підозрюю, що Люк виявиться відмінним посередником у справах примирення. Ми досить добре знайомі і я знаю, що Люк врахує всі тонкощі. По-моєму, Амберу буде дуже легко мати з ним справу на будь-якому рівні.

— Б'юсь об заклад, це так. Чому б ні?

— Причин ніяких, — сказав я. — Що ж тепер буде з договором?

Рендом посміхнувся.

— Я пас. Умови Ерегнорського договору ніколи не здавалися мені правильними. Тепер же, якщо договір перестане існувати, ми повернемося до нього «аб ініціо». Я зовсім не впевнений, чи потрібен нам взагалі якийсь договір. Чорт з ним.

— Тримаю парі, Рендом, Арканс все ще живий.

— Думаєш, Люк тримає його заручником, щоб той не отримав від мене положення в Золотому Крузі?

Я знизав плечима.

— Наскільки ви близькі з Аркансом?

— Ну, умовив-то його на це я… відчуваю, що я в боргу перед ним. Хоча і не в такому вже великому.

— Зрозуміло.

— У такий момент для Амбера стане втратою обличчя навіть початок переговорів з настільки незначною державою, як Кашер.

— Не сперечаюся, — сказав я, — і, до речі, офіційно Люк ще не став главою держави.

— Але якби не я, Арканс продовжував би насолоджуватися життям на своїй віллі, а Люк, здається, і справді твій друг… собі на умі, але друг.

— Вам хотілося б, щоб я згадав про це на майбутньому обговоренні атомної скульптури Тоні Прайса?

Він кивнув.

— Відчуваю, дуже скоро ти зможеш обговорювати мистецтво. А й справді — тобі не завадило б відвідати коронацію свого приятеля. В якості приватної особи. Тут буде дуже до речі твоє подвійне право спадкування, а Люку так і так буде надана честь.

— Все одно йому потрібен договір — готовий тримати парі.

— Навіть якщо б ми мали намір дати на це згоду, ми не могли б твердо обіцяти йому Ерегнор.

— Зрозуміло.

— А ти не уповноважений брати з нас які-небудь зобов'язання.

— Це теж зрозуміло.

— Тоді чому б тобі трохи не відмитися, не відправитися до нього і не поговорити з ним про це? Твоя кімната — прямо за провалом. Можеш піти через пролом у стіні і з'їхати вниз — я тут знайшов балку, яка не постраждала.

— Гаразд, так я й зроблю, — відповів я, тримаючи курс в зазначеному напрямку. — Але спочатку одне питання — абсолютно не по темі.

— Так?

— Чи повертався недавно мій батько?

— Нічого не знаю про це, — сказав Рендом, повільно похитуючи головою. — Всі ми чудово вміємо маскувати своє прибуття і відбуття… звичайно, якщо є бажання. Але думаю, якби він був десь тут, він дав би мені знати.

— От і я так думаю, — сказав я, виходячи в пролом за стіну, і обходячи по краю провал.

11

Ні.

Я повис на балці, розгойдався і відпустив її. І майже витончено приземлився в центрі холу посередині між двох дверей. Правда, перші двері зникла разом зі шматком стіни, через яку забезпечувала вхід — або вихід, дивлячись, з якого боку вам траплялося перебувати, — не кажучи вже про моє улюблене крісло і засклену коробцку, в якій я тримав зібрані на узбережжях світу морські раковини. Шкода.

Я протер очі і пішов геть, бо зараз навіть вид мого зруйнованого житла відходив на другий план. Чорт, у мене й раніше руйнували кімнати. Зазвичай тридцятого квітня…

Я повільно повернувся…

Ні.

Так.

На іншій стороні холу, навпроти моїх кімнат, там, де до цього переді мною була порожня стіна, тепер виявився коридор, що йде на північ. Сплигуючи з балки, я мигцем побачив його іскристу протяжність. Дивовижно. Боги тільки що ще раз прискорили мій музичний супровід. Я і раніше бував в одному із самих звичайних відрізків цього коридору, на четвертому поверсі, той ішов зі сходу на захід між коморами. Коридор Дзеркал — одна із загадкових аномалій Амберського замку. Мало того, що в одну сторону він здається довшим, ніж в іншу, він ще сповнений дзеркал, яким немає числа. Немає числа в буквальному сенсі. Спробуй порахувати — і ніколи не отримаєш двічі однакового результату. Укріплені високо над головою, тонкі свічки блимають, відкидаючи незліченне число тіней на дзеркала великі і маленькі, вузькі і присадкуваті, підсвічені, спотворюючі, дзеркала в майстерно виліплених або вирізаних з дерева рамах, рівні дзеркала в простих рамах і дзеркала взагалі без рам, на безліч дзеркал гострокутих геометричних форм, безформних і вигнутих дзеркал.

Кілька разів мені траплялося проходити Коридором Дзеркал, де відчувався запах ароматичних свічок, і іноді підсвідомо, я вловлював присутність серед віддзеркалень чогось такого, що при швидкому погляді на нього негайно зникало. Я відчував складну чарівність цього місця, але будити його сплячого генія жодного разу не доводилося. Може, воно й на краще. Як знати, чого очікувати в подібному місці — принаймні, так мені колись казав Блейз. Звідки йому було знати точно, чи виштовхують ці дзеркала в темні королівства Відображень, або зачаровують, навіваючи дивний стан дрімоти; переносять в край одних тільки образів, якими прикрашений зміст душі; чи ведуть повну злоби або нешкідливу гру умів з спостерігачем; або ж не роблять нічого з вищезгаданого, або все, або тільки дещо? У будь-якому випадку, Коридор був не такий вже нешкідливий — там час від часу знаходили злодіїв, слуг або візитерів — що були мертві або з вельми незвичайним виразом обличчя блукали, щось бурмочучи, по цьому виблискуючому шляху. Як правило, перед рівноденням і сонцестоянням — втім, це могло статися і в будь-який час року, — Коридор переміщався в інше місце, іноді ж просто відбував кудись на час. До нього зазвичай ставилися з підозрою, остерігалися, уникали, хоча він міг і заподіяти шкоду, і винагородити, міг видати корисне знамення або помогти проникнути в суть речей з такою ж готовністю, як і розладнати або позбавити присутності духу. Невпевненість викликала трепет.

А іноді, говорили мені, він ніби з'являвся в пошуках певної людини, приносячи свої сумнівні дари. У таких випадках, за чутками, відкинути їх було куди небезпечніше, ніж прийняти запрошення.

— Гей, гаразд, — сказав я. — Зараз?

Уздовж Коридору затанцювали тіні, я вловив п'янкий аромат тонких свічок. І пішов уперед. Сунувши ліву руку за кут, я поплескав по стіні. Факір не ворухнувся.

— Це Мерлін, — сказав я. — Зараз я ніби як зайнятий. Ти впевнений, що бажаєш відображати саме мене?

Найближчий вогник на мить показався вогненною рукою, яка манила до себе.

— Чорт, — прошепотів я і широким кроком попрямував вперед.

Коли я увійшов, то не відчув ніякої зміни. Підлогу покривала довга доріжка з червоним візерунком. Навколо вогників, повз які я проходив, миготіла моль. Я був наодинці з самим собою, відображеним під різними кутами, миготливе світло перетворювало мій одяг в костюм Арлекіна, танцюючі тіні змінювали обличчя.

Мерехтіння.

На мить здалося, що з висоти, з маленького овалу в металевій рамі, на мене дивиться суворе обличчя Оберона — але, звичайно, тінь його останньої Величності з тим же успіхом могла виявитися грою світла.

Мерехтіння.

Готовий заприсягтися, що з висячого не настільки високо ртутного прямокутника в керамічній рамі з квітів на мене скоса глянуло власне обличчя — але спотворене, більше схоже на звіряче, з висолопленим язиком. Я жваво повернувся, і, ніби дратуючи, воно тут же віднайшло людські риси.

Я все йшов. Кроки були приглушеними. Дихання уривчастим. Я задумався, чи не викликати логрусовий або навіть лабіринтовий зір. Правда, ні того, ні іншого дуже не хотілося — ще занадто свіжі були спогади про самі мерзенні рисах обох Сил, щоб я відчував себе комфортно. Впевненість, що зі мною ось-ось щось станеться, не покидала мене.

Зупинившись, я взявся вивчати дзеркало в рамі чорного металу, інкрустованим срібними символами різноманітних магічних мистецтв, яке вважав підходящим собі за розміром. Скло було темним, немов у його глибині, не помітні оку, плавали духи. Моє обличчя в ньому виглядало більш худим, риси стали різкішими, а над головою то з'являлися, то зникали ледве видні пурпурні німби. У відображенні було щось холодне і смутно зловісне, але, хоч я довго розглядав його, нічого не сталося, не було ні звісток, ані осяянь, ні змін. Чим довше я на нього дивився, тим більше всі ці драматичні штрихи здавалися грою світла.

Я пішов далі, повз швидко миготячі перед очима неземні пейзажі, екзотичні істоти, натяки на спогади, повз витягнутих з моєї підсвідомості померлих друзів та родичів. З одного виру хтось навіть помахав мені кочергою. Я помахав у відповідь. У будь який інший час ці дивні, а може, й загрозливі явища налякали б мене куди сильніше, але я тільки що прийшов у себе після травми, нанесеної моїми мандрами між Відображеннями. По-моєму, я помітив повішеного — він розгойдувався на вітрі зі зв'язаними за спиною руками, а над ним стелилося небо кисті Ель Греко.

— Я пережив пару важких днів, — сказав я вголос, — і перепочинку не передбачається. Розумієш, я, загалом, поспішаю…

Щось стукнуло мене по правій нирці і я миттю обернувся, але там нікого не було. Потім я відчув на своєму плечі руку, вона розгортала мене. Я жваво приєднався і знову нікого.

— Прошу вибачення, — сказав я, — якщо того вимагає істина.

Невидимі руки продовжували штовхати і тягнути мене, рухаючи повз безліч красивих дзеркал. Мене довели до дешевого на вигляд дзеркала в дерев'яній рамі, яка була пофарбована чорною фарбою. Його цілком могли б притягти з крамниці, де торгують речами за зниженими цінами. У склі біля мого лівого ока була невеликий вада. Виникла думка, що, можливо, тутешні Сили і справді намагаються на моє прохання прискорити події, а не просто кваплять мене з шкідливості, тому я сказав:

— Спасибі, — просто, щоб убезпечити себе, і продовжував дивитися. Я похитав головою туди-сюди, з боку в бік, і по відображенню пішли брижі. Повторюючи рухи, я очікував, що ж станеться.

Моє віддзеркалення не змінювалося, але з третього або четвертого разу іншою стала панорама за його спиною. Там більше не було обвішаної каламутними дзеркалами стіни. Стіна попливла геть і не поверталася. На її місці під вечірнім небом стіною встав темний чагарник. Я ще тихенько поворушив головою, але брижі зникли. Кущі здавалися дуже реальними, хоча краєм ока я бачив — коридор ні праворуч, ні ліворуч від мене не змінився, стіна напроти дзеркала як і раніше тягнулася в обидва боки.

Я продовжував обнишпорювати поглядом відбитий у дзеркалі чагарник, вишукуючи передвістя, знамення, які-небудь знаки або хоча б найменший рух. Нічого не з'явилося, хоча було присутнє дуже реальне відчуття глибини. Я готовий був заприсягтися, що в шию дме прохолодний вітерець. Я витратив не одну хвилину, вдивляючись в дзеркало і очікуючи чогось нового. Але все залишалося як і раніше. Я вирішив: якщо це — найкраще, що може запропонувати, то настав час йти далі.

Тоді за спиною мого відображення в кущах наче щось ворухнулося, і рефлекс переміг. Я швидко обернувся, виставивши перед собою підняті руки.

І побачив, що це тільки вітер. А потім зрозумів, що перебуваю не в коридорі, і обернувся ще раз. Дзеркало зникло разом із стіною, на якій висіло. Тепер переді мною виявився довгий пагорб, із зруйнованою стіною на вершині. За руїнами мерехтіло світло. У мені розбурхалася цікавість і, сповнившись цілеспрямованості, я почав повільно підійматися на пагорб, але обачності не втрачав.

Я дерся, а небо темніло, на ньому не було ні хмаринки і в достатку блимали зірки, вони складалися в незнайомі сузір'я. Я крадькома пробирався серед каменів, трави, кущів, уламків кам'яної кладки. Тепер через оповитої виноградом стіни були чутні голоси. Незважаючи на те, що слів не вдавалося розібрати, почуте не походило на розмову — це, скоріше, була якась какофонія, як ніби там одночасно виголошували монологи кілька людей різної статі і віку.

Діставшись до вершини пагорба, я тягнув руку, поки вона не торкнулася нерівній поверхні. Щоб поглянути, що ж діється по той бік стіни, я вирішив не обходити її. Хто знає, кому чи чим я видам себе? Що може бути простіше, ніж вчепитися за край, підтягнутися? Так я і зробив. Коли моя голова порівнялася з краєм стіни, я намацав ногами зручні виступи, так що зміг перенести туди частину ваги і послабити напругу рук.

Останні кілька дюймів я підтягувався обережно, і потім виглянув над краєм каменів вниз, всередину зруйнованого будови. Це був, здається, храм. Дах провалився, але далека стіна ще збереглася, майже в тому ж стані, як та, до якої я притискався. Праворуч від мене на узвишші знаходився сильно потребуючий лагодження вівтар. Що б тут не сталося, повинно бути, це сталося давним-давно, тому що всередині, як і зовні, росли кущі і дикий виноград, пом'якшуючи обриси зруйнованих лавок, повалених колон і шматків даху.

На розчищеному піді мною п'ятачку була накреслена велика пентаграма. У вершині кожного променя зірки, обличчям назовні, стояло по фігурі. Усередині, в тих п'яти точках, де лінії перетиналися, горіли застромлені в землю смолоскипи. Це нагадувало дивний варіант знайомих мені ритуалів, і я задумався, що тут викликають і чому кожен гне своє, не звертаючи увагу на інших, замість того, щоб діяти всім заодно. Троє були видні виразно, але зі спини. Двоє стояли до мене обличчям, але були ледь помітні, перебуваючи біля кордону темряви. Їх риси огортала тінь. Судячи по голосах, тут були і чоловіки, і жінки. Хтось наспівував, ще двоє, схоже, просто говорили, двоє співали псалми — все це театральними, робленими голосами.

Я підтягнувся вище, намагаючись хоч мигцем побачити обличчя тих двох, що були найближче до мене. Чому? Тому, що в цьому зборищі було щось знайоме, і мене не покидало відчуття, що, впізнай я одного — і стане абсолютно ясно, хто інші.

Наступним з питань, які були на першому місці, було таке: що вони викликають? Якщо з'явиться щось незвичайне, опинюся я в безпеці, залишаючись на цій стіні, так близько від того, що відбувається? Не схоже, щоб внизу були необхідні стримуючі засоби. Я ще підтягнувся. І якраз тоді, коли стало добре видно, що відбувається, я відчув, що мій центр тяжіння зміщується. Ще трохи, і стало ясно, що, не докладаючи ніяких зусиль, я рухаюся вперед. Ще мить — і я зрозумів, що це стіна, обрушившись, відносить мене вперед і вниз, в саме серце цього дивного ритуалу. Я спробував відштовхнутися від неї, сподіваючись вдаритися об землю, відкотитися і пуститися бігцем так, щоб тільки п'яти замигтіли. Але було вже занадто пізно. Коротко відштовхнувшись, я піднявся в повітря, але рух вперед не припинився.

Жоден з тих, що стояли внизу не ворухнувся, хоча уламки сипались на них дощем, і я, нарешті, піймав кілька слів, які можна було розібрати:

— … Закликаю тебе, Мерлін, тепер же опинитися в моїй владі! — монотонно наспівувала одна з жінок.

Приземляючись всередину пентаграми на спину, витягнувши ноги, з метляючими на всі боки руками, я прийшов до висновку, що ритуал, в підсумку, виявився досить дієвий. Захищаючи голову, я зумів укрити підборіддя, а махаючі руки, здається, уповільнили падіння, так що при ударі я не дуже постраждав. П'ять високих стовпів полум'я кілька секунд скажено танцювали навколо мене, а потім знову заспокоїлися, даючи більш рівне світло. П'ять фігур як і раніше стояли лицями назовні. Немов мене потрібно було ще прибити цвяхами до цього місця.

Факір застеріг мене занадто пізно, коли падіння вже почалося, і тепер я точно не знав, як його використовувати. Можна було відправити його дооповзти до будь-якої з фігур, наказати підійнятися до горла і почати душити. Але я ще не знав, яка з них заслуговує такого обходження, якщо його взагалі заслуговує хоч одна.

— Терпіти не можу ввалюватися без попередження, — сказав я, — а тут, як я розумію, вечірка тільки для своїх. Якщо хто-небудь виявиться такий добрий, що звільнить мене, я піду своєю дорогою…

Стояча біля моєї лівої ноги фігура повернулася і зверху вниз пильно подивилася на мене. На ній був синій балахон, але маски на розпашілому від вогню обличчі не було. Тільки непроникна посмішка, яка зникла, коли жінка облизала губи. Це була Джулія, а в правій руці вона тримала ножа.

— Ти завжди був хитруном, — сказала вона. — Що б не сталося, завжди мав напоготові зухвалу відповідь. Це лише прикриття твоєму небажанню віддатися чомусь або комусь. Навіть тому, хто любить тебе.

— Можливо, справа просто в почутті гумору, — сказав я, — якого, як я починаю розуміти, тобі завжди бракувало.

Вона повільно похитала головою.

— Ти всіх тримаєш на відстані витягнутої руки, нікому не довіряєш.

— Це сімейне, — сказав я. — Але розсудливість теплим почуттям не перешкода.

Вона вже занесла було лезо, але на секунду зупинилася.

— Ти хочеш сказати, що я тобі досі небайдужа? — Запитала Джулія.

— І ніколи не була байдужою, — сказав я. — Просто ти стала занадто сильною, і досить несподівано. Ти хотіла взяти від мене більше, ніж мені тоді хотілося віддати.

— Брешеш, — сказала вона, — тому що твоє життя — в моїх руках.

— Для брехні можна придумати купу причин кращих цієї, — повідомив я. — На своє нещастя, я кажу правду.

Тоді праворуч від мене пролунав ще один знайомий голос.

— Нам з тобою було рано говорити про такі речі, але я заздрю, що ти до неї так прив'язаний.

Повернувши голову, я побачив, що й ця фігура повернулася обличчям всередину. Це була Корал, праве око їй закривала чорна пов'язка, а в правій руці теж був ніж. Потім я розгледів, що у неї в лівій руці, і швидко подивився на Джулію. У обох були ще й виделки.

— І ти, — сказав я.

— Я казала тобі, що не знаю англійської, — відповіла Корал.

— Хто сказав, що у мене немає почуття гумору? — Вимовила Джулія, піднімаючи свій столовий прилад.

Тут дами плюнули одна в одну і, перелітаючи через мене, не всі плювки досягали мети.

Мені в голову прийшло, що Люк, напевно, спробував би вирішити цю проблему, зробивши пропозицію обом, але відчуваючи, що у мене цей номер не пройде, я навіть не став пробувати.

— Втілення неврозу одруження, — сказав я. — Вигадане переживання. Це — яскравий сон. Це…

Рука Джулії, яка опустилася на одне коліно, промайнула, як блискавка. Я відчув, що ніж встромляється мені в ліве стегно.

Мій крик перервався, коли Корал встромила мені в праве плече вилку.

— Це ж смішно! — Закричав я, відчувши нові напади болю, коли в руках цих леді заблищали і інші предмети сервіровки.

Потім повільно, граціозно повернулася фігура в вершині променя поряд з моєю правою ступнею. Її огортав темно-коричневий плащ з жовтою облямівкою, який вона притримувала біля очей схрещеними руками.

— Досить, суки! — Вимовила вона, широко відкриваючи одіяння. Більше всього вона нагадувала метелика «мертва голова». Звичайно, це була Дара, моя мати.

Джулія і Корал вже жували, піднісши вилки до рота. У Джулії на губі була крихітна крапелька крові. Плащ все струменів з кінчиків пальців моєї матері, як ніби був живим, був частиною Дари. Впавши на Джулію і Корал, крила плаща приховали їх від мене, а Дара все простягала руки, закриваючи жінок, відганяючи їх назад, поки ті не перетворилися в людиноподібні стоячі на землі брили, які все зменшувалися і зменшувалися, поки одежа не обвисла природним чином, а вони не зникли зі своїх вершин зірки.

Потім пролунав слабкий ляскіт, а за ним, ліворуч від мене, хрипкий сміх.

— Чудово виконано, — пролунав до болю знайомий голос, — але ж він завжди був твоїм улюбленцем.

— Одним з, — поправила вона.

— Що, бідний Деспіл зовсім не має шансів? — Сказав Юрт.

— Ти не ввічливий, — відгукнулася мати.

— Цього ненормального амберського принца ти завжди любила більше, ніж нашого батька, гідну людину. Тому-то ти й не чула душі в Мерліні, правда?

— Це не так, Юрт, і ти це знаєш, — сказала вона.

Він знову засміявся.

— Всі ми викликали його з різних причин, але потрібен він був усім, — сказав Юрт. — Але підсумок у цих бажань один, ось він, так?

Пролунало гарчання, я повернув голову і встиг побачити, як риси Юрта стають вовчими. Він упав на коліна, і, опустивши морду, полоснув мене зблиснулими іклами по лівому плечу, скуштувавши моєї крові.

— Припини! — Крикнула Дара. — Ах, ти, звіря!

Він відсмикнув морду і завив, вийшло щось схоже на божевільний регіт койота.

Чорний чобіт стусаном в плече відкинув його назад так, що Юрт стукнувся об вцілілий шматок стіни і той, звичайно ж, звалився на нього. Юрт коротко хмикнув, а потім його завалило уламками.

— Так, так, так, — долинув голос Дари і, подивившись туди, я побачив, що вона теж тримає ніж та виделку. — Що це ти, паскудник, робиш у такому пристойному місці?

— Схоже, загнав у кут останніх хижаків, та там їх і тримаю, — відповів голос, який розповідав мені одного разу дуже довгу історію, в якій було повно найрізноманітніших автомобільних катастроф і помилок в генеалогії.

Дара стрибнула на мене, але він нагнувся, підхопив мене під пахви, і ривком прибрав з її дороги. Потім його великий чорний плащ завихрився, як плащ матадора, і накрив її. Здається, під плащем з Дарою трапилося те ж, що вона зробила з Корал і Джулією: вона розтанула і втягнулася в землю. Він підняв мене на ноги, потім нагнувся, підібрав плащ і обтрусив його. Коли він знову застебнув його застібкою у вигляді срібної троянди, я уважно оглянув його, відшукуючи ікла або хоча б ніж.

— Четверо з п'ятьох, — сказав я, обтрушуючись. — Неважливо, наскільки реально це виглядає — впевнений, це істинно тільки в алегоричному сенсі… Як тобі вдалося обійтися в такому місці без тяги до людоїдства?

— З іншого боку, — сказав він, натягуючи срібну рукавицю, — справжнім батьком я тобі ніколи не був. Коли не знаєш навіть, що у тебе є дитина, це досить важко. Тому-то від тебе мені нічого не потрібно, чесно.

— З тобою меч, схожий на Грейсвандір, як дві краплі води, — сказав я.

Він кивнув.

— Тобі він теж послужив, а?

— Гадаю, мені слід подякувати тобі за це. А ще, ти — не та… людина, яку можна запитати: це ти переніс мене з печери в край, що лежить між Відображеннями?

— Звичайно, я.

— Ще б пак, іншого ти не скажеш.

— Не розумію, навіщо б мені говорити це, якби це зробив не я. Бережись! Стіна!

Один швидкий погляд — і стало ясно, що на нас падає ще один здоровенний шматок стіни. Потім він відштовхнув мене, і я знову розпростерся в пентаграмі. Позаду з тріском падали камені. Я підвівся і ривком відсунувся ще далі.

Щось вдарило мене в скроню.

Отямився я в Коридорі Дзеркал. Я лежав обличчям вниз, голова спочивала на правій руці, в якій був затиснутий прямокутний шматок каменю. Навколо плавав аромат свічок. Почавши підніматися, я відчув, як болять плечі і ліве стегно. Швидкий огляд показав, що у всіх трьох місцях були порізи. Хоча більше мені було нічим підтвердити справжність своєї недавньої пригоди, відмахуватися від неї теж не випадало.

Я встав на ноги і зашкутильгав назад в той коридор, де були мої покої.

— Ти куди? — Крикнув мені зверху Рендом.

— А? Ви про що? — Відповів я.

— Ти повертався в хол, але там нічого немає.

— Довго мене не було?

— Ну, може, півхвилини, — відповів він.

Я помахав каменем, який ще тримав у руці.

— Побачив на підлозі ось це. Не розумію, що це таке, — сказав я.

— Може, його видуло з якоїсь стіни і занесло туди, коли Сили зіткнулися, — сказав він. — Колись тут було кілька арок, викладених ось такими каменями. На твоєму поверсі вони майже всі тепер оштукатурені.

— Ага. — сказав я. — Забіжу пізніше, коли буду йти.

— Давай, — відповів він, я розвернувся і через одну із зруйнованих днем стін пробрався назовні, тримаючи шлях до себе в кімнату.

Я помітив, що дальня стіна теж постраждала від вибуху, в забиті пилом покої Бранда відкривався великий пролом. Я затримався, щоб оглянути його. Збіг, вирішив я. Схоже, раніше на цьому місці була арка, яка з'єднувала кімнати. Я пройшов вперед і дослідив ліву сторону виявленого вигину. Так, вона була складена з каменів, подібних тому, що був у мене в руці. Тобто…

Я змахнув штукатурку і всунув в пролом свій камінь. Він відмінно підійшов. І справді, коли я потягнув його, він відмовився виходити з стіни. Що ж, невже я дійсно прихопив його з зловісного сну про задзеркальний ритуал за участю тата-мами-брата і коханок? Або, не цілком усвідомлюючи, що роблю, я підібрав його на зворотному шляху там, куди камінь викинуло вибухом під час недавнього архітектурного лиха?

Я пішов геть, скинув плащ і стягнув сорочку. Так. На правому плечі були проколи, схожі на слід вилки, на лівому — щось на зразок звіриного укусу. Крім того, ліва штанина була порвана, стегно під нею боліло, а навколо засохла кров. Я вмився, почистив зуби, причесався і перев'язав ногу і ліве плече. Спасибі дістався мені у спадок швидкий обмін речовин, через день все заживе, але не хотілося, щоб рани розкрилися і забруднили кров'ю новий одяг, якщо мені раптом трапиться напружитися…

До речі про одяг…

Шафа уціліла і мені спало на думку перемінити кольори, щоб у Люка збереглася парочка щасливих спогадів про коронацію. Я відшукав золоту сорочку і яскраво-сині штани, які не багато чим відрізнялися від квітів Берклі; жилет з фарбованої шкіри в тон штанів; плащ із золотою облямівкою; чорну перев'язь, під яку сунув чорні рукавички, і тут згадав, що потрібен новий меч. Раз так, довелося прихопити і кинджал. Я поринув у роздуми з приводу капелюха, але тут мою увагу привернули якісь звуки. Я обернувся.

Крізь тільки що підняту завісу пилу відкривався вид в кімнати Бранда, симетричні моїм. Замість зубчастого, нерівного пролому в стіні там, неушкоджена, бездоганна, виявилася арка, а по обидва боки і над нею стіна була незайманою. Здається, стіна праворуч від мене виявилася пошкодженою менше, ніж раніше.

Рушивши вперед, я обвів рукою кам'яний вигин. У пошуках тріщин я досліджував штукатурку по сусідству. Тріщин не виявилося. Гаразд. Стіна була зачарована. Чи сильно?

Широкими кроками я пройшов під аркою і озирнувся. У кімнаті було темно, і я машинально викликав логрусовий зір. Він, як зазвичай, з'явився і почав служити свою службу. Можливо, Логрус вирішив не тримати на мене зла.

Звідси було видно залишки безлічі магічних дослідів і кілька збережених заклять. Більшість чаклунів безладно нагромаджують зазвичай невидимі магічні предмети, але Бранд, схоже, був справжнім нечупарою. Але, звичайно, намагаючись захопити владу над всесвітом, він міг поквапитися і мало не віддати кінці. В іншому випадку акуратність буває дуже важлива, а в такій справі ні. Я продовжив свій інспекторський обхід. Там були таємниці, незакінчені справи, дещо вказувало на те, що Бранд деякими магічними дорогами забрався куди далі, ніж мені коли-небудь би хотілося. І все-таки нічого такого, щоб мені стало ясно: з цим я не справлюся. Нічого, що тут же виявилося б смертельним. Тепер, коли мені, нарешті, випала нагода обстежити апартаменти Бранда, не виключено, що мені могло спасти на думку не чіпати арку і приєднати його кімнати до своїх власних.

Виходячи звідти, я вирішив завітати до шафи Бранда, раптом у нього знайдеться капелюх, яка підійде до мого наряду. Відкривши його, я виявив темну трикутну шляпу із золотим пером; кращої годі було й бажати. Колір був трошки непідходящим, але я несподівано пригадав одне закляття, і змінив його. Я вже зовсім було зібрався йти, але логрусовий зір вловив, як в глибині верхньої, заваленої капелюхами полиці, щось коротко блиснуло. Потягнувшись, я витягнув його.

Виявилося, що це темно-зелені піхви з дуже красивим золотим гравіюванням, руків'я меча, який визирав звідти, явно було з накладного золота, а ефес прикрашав величезний смарагд. Я взявся за нього і потягнув клинок з піхов, наполовину очікуючи, що пролунає крик, подібний зойку демона, на якого звалили цілий балон святої води. Замість того він просто засичав, піднявся легкий димок. На металі клинка був блискучий візерунок, який цілком можна було впізнати. Так, частина Лабіринту. Такий же малюнок прикрашав і Грейсвандір — тільки там була частина Лабіринту, що знаходилася біля входу, а тут — та, що була ближче до виходу.

Сховавши меч в піхви я, підкоряючись раптовому пориву, підвісив його до перев'язі. Я вирішив, що непогано буде подарувати Люку з нагоди коронації меч його татуся. Значить, беремо його з собою для Люка. Потім я вийшов у бічній коридор, перебрався через невеликий шматок розваленої стіни покоїв Жерара і повз двері Фіони повернувся в покої батька. Хотілося перевірити ще дещо, і меч нагадав мені про це. Порившись в кишені, я вивудив ключ, який переклав туди зі своїх закривавлених штанів. Потім вирішив, що краще постукати. А раптом…

Я постукав і почекав, ще раз постукав і ще почекав. В насталій слідом тиші я відімкнув двері й увійшов. Далі передпокою я не забирався — мені треба було тільки перевірити вішалку.

Грейсвандір зник зі свого кілочка.

Я позадкував, закрив і замкнув двері. Кілька вішалок спорожніло, це факт, і можна відразу зрозуміти, в чому тут справа. От тільки що це доводить? Але ж це я і хотів дізнатися? З'явилося відчуття, що дізнатися все до кінця буде куди простіше, ніж раніше.

Через двері, які я залишив незакриті, я повернувся в покої Бранда, і нишпорив по них, поки в попільничці неподалік не побачив ключ. Замкнувши двері, я сунув ключ у кишеню, це було досить безглуздо, тому що тепер через мою кімнату де не стало стіни, міг увійти хто завгодно. І все ж…

Перш, ніж перейти назад в свою вітальню, де знаходився вимазаний слиною ті'га і почасти захаращений уламками Тебріз, я зачекав. У кімнатах Бранда щось розслаблювало, тут було спокійно, чого я раніше не помічав. Я трохи походив по них, відкриваючи ящики, заглядаючи в чарівні коробочки, розглядаючи папки з його малюнками. Логрусовим зором я помітив, що в стовпчику ліжка заховано щось чарівне, маленьке і потужне, силові лінії так і били від нього в усі боки. Відгвинтивши шишечку, я знайшов усередині маленький тайник. У схованці була оксамитова коробочка, в коробочці — кільце. Ободок був широким, можливо, платиновим. До нього було прироблено щось подібне коліщатка червонуватого металу з незліченними крихітними спицями, багато яких не товстіше волоска. Від кожної тяглася силова лінія, яка вела — куди? — Цілком можливо, в Віддзеркалення, до якогось таємного джерела могутності чи заклять. Раптом Люку більше припаде до душі кільце, а не меч. Я надів його, і воно як ніби пустило коріння в саму серединку мого єства. Я міг відчувати, як рухаюся по лініях до кільця і далі, уздовж цих сполучень назовні. Кільцю були доступні найрізноманітніші втілення енергії, якими воно керувало, від найпростіших хтонічних сил до витончених побудов Вищої Магії, від найпростіших духів до істот, подібних безмозким богам, і це справило на мене враження. Незрозуміло, чому в день битви і падіння Лабіринту Бранд не мав його при собі. Я відчував, що одягни він його, він став би непереможний. Тоді ми всі могли б жити в Брандкастлі, або в Бранденберзі. Ще було незрозуміло, чому Фіона в кімнаті по сусідству не відчула присутності кільця і не прийшла пошукати його. З іншого боку, я-то теж не відчув? Яке б не було це кільце, кілька футів — і ставало важко виявити його. Скарби, що зберігалися тут, дивували. Віднести це на рахунок ефекту «особистого всесвіту», який, подейкують, проявляється в деяких з тутешніх покоїв? Зчеплене зі стількома джерелами кільце було прекрасною альтернативою силам Лабіринту і Логрусу. Щоб ця штука набрала таку силу, потрібно не одне сторіччя. У всякому разі, як би воно не було потрібно Бранду, потрібно воно було не зараз. Я вирішив, що не можу поступитися ним Люку — взагалі нікому, хто хоч трохи знайомий з мистецтвами. Я навіть вважав, що його не можна довірити і не-чарівнику. І вже звичайно я не збирався ховати кільце назад в стовпчик ліжка. Що це смикається у мене на зап'ясті? Ах, так, Факір. Смикався він вже деякий час, щоправда, недовго, але я помітив це з трудом.

— Шкода, старий, що ти втратив голос, — сказав я, погладжуючи його, а сам оглядався, чи немає в кімнаті фізичної або психічної небезпеки. — Але я не можу тут знайти жодної чортівні, чорт її дери, через яку варто було б турбуватися.

Він миттю зісковзнув по спіралі з зап'ястя і спробував стягти з пальця каблучку.

— Стоп! — Наказав я. — Кільце може виявитися небезпечним, я знаю. Але тільки, якщо ним неправильно користуватися. Я чарівник, не забув? Для мене це не секрет. Кільця мені боятися нічого, в ньому немає нічого особливого.

Але Факір не підкорився наказу і продовжував атакувати кільце, і я подумав, чи не ревнощі це одного магічного артефакту до іншого.

Я взявся обшукувати приміщення ще старанніше. Якщо залишити собі і меч, і кільце, було б дуже гідно знайти для Люка ще що-небудь з речей його батька…

Звідкись з моїх кімнат донісся гучний крик:

— Мерлін! Мерлін!

Я припинив простукувати низи стін і підлогу в пошуках порожнеч, піднявся, повернувся до арки і пройшов під нею в свою вітальню. Там я зупинився, хоча голос — тепер я впізнав Рендома — не переставав кликати мене. Виходячу в коридор стіну за той час, що я не бачив її, надбудували більше, ніж наполовину, немов з тих пір, як підібраний мною уві сні камінь зайняв своє місце в ведучі в царство Бранда ворота, невидима бригада теслярів і штукатурів не кваплячись робила свою справу. Вражаюче. Мені залишалося тільки стояти, витріщивши очі, і сподіватися, що хоч що-небудь в постраждалої зоні видасть те, що відбувається. Потім почулося бурмотіння Рендома: «Здається мені, він пішов», і я крикнув у відповідь:

— А? Що таке?

— Швидко прибирай свою дупу звідси і давай до мене, — сказав він. — Потрібна твоя порада.

Через ще існуючий в стіні пролом я ступив у коридор і подивився наверх. І тут же відчув, на що здатне моє кільце: воно відгукувалося на мої самі насущні потреби, як музичний інструмент. Варто було мені погодитися з пропозицією, як кільце пустило в роботу відповідну лінію. Несучись по повітрю до діри в стелі, я витягнув з-за пояса рукавички і натягнув їх, зміркувавши, що Рендом може впізнати кільце як колишню власність Бранда і почнеться складна дискусія, вести яку в мене в той момент не було ні найменшого бажання.

Піднімаючись через дірку в майстерню, я щільно притискав плащ до боків, щоб меча теж не було видно.

— Вражає, — сказав Рендом. — Радий, що ти не залишаєш вправ в магії. Покликав я тебе ось навіщо…

Я вклонився. Через своє вбрання мені смутно здавалося, що я при дворі.

— Як я можу служити вам?

— Кінчай ці дурницю і слухай, — сказав він, взявши мене за лікоть і відводячи назад на вцілілу половину спальні. Біля дверей, тримаючи її відкритою, стояла Віала.

— Мерлін? — Запитала вона, коли я пройшов впритул до неї.

— Так? — Відгукнувся я.

— Я не була впевнена, — сказала вона.

— У чому?

— Що це ти, — відповіла Віала.

— Будьте спокійні, це я, — повідомив я.

— Це й справді мій брат, — оголосив Мандор, піднявшись з крісла і підходячи до нас. Його рука була в лубку і спочивала на перев'язі, а вираз обличчя став куди менш напруженим. — Якщо що-небудь в ньому здається вам дивним або дивує, — продовжував він, — справа, напевно, в тому, що з тих пір, як він пішов звідси, йому довелося пережити багато неприємного.

— Це правда? — Запитав Рендом.

— Так, — відповів я. — Не думав, що це так помітно.

— З тобою все гаразд? — Запитав Рендом.

— Та ніби цілий, — відповів я.

— Добре. Тоді відкладемо докладну розповідь до іншого разу. Як бачиш, Корал пропала, Дворкін теж. Я не помітив, як вони пішли. В той момент я все ще був у майстерні.

— У який момент?

— Дворкін закінчив операцію, — сказав Мандор, — узяв цю леді за руку, підняв на ноги і забрав геть звідси. Зроблено це було у вищім ступені елегантно — ось вони стоять неподалік, а ось вже по спектру побігли їх відображення, мигнули і зникли.

— Кажеш, її забрав Дворкін? Звідки ти знаєш, що їх не потягнула одна з Сил або Колесо-привид?

— Тому що я спостерігав за його обличчям, — сказав Мандор, — і не помітив ні найменшого подиву, тільки легку посмішку.

— По-моєму, ти правий, — визнав я. — Тоді хто ж обробив твою руку, якщо Рендом був у майстерні, а Дворкін зайнятий?

— Я, — сказала Віала. — Мене цьому вчили.

— І ти, значить, був єдиним очевидцем їх зникнення? — звернувся я до Мандора.

Він кивнув.

— Що мені від тебе треба, — сказав Рендом, — так це збагнути, куди вони могли полетіти. Мандор говорить, він не знає. Ось!

Він подав мені ланцюг, з якого звисала металева оправа для самоцвіту.

— Що це? — Запитав я.

Тут колись був найважливіший з Каменів Корони, — сказав він, — Камінь Правосуддя. Ось що вони мені залишили. А Камінь забрали з собою.

— О, — сказав я. І додав:

— Якщо Камінь у Дворкіна, то він у безпеці. Дворкін говорив мені про тому, що помістить камінь в безпечне місце, а знає він про нього більше, ніж будь-хто інший…

— А ще він міг знову з'їхати з глузду, — сказав Рендом. — Мені не цікаво обговорювати, чи гарний він буде хранитель Каменя. Я просто хочу знати, куди, чорт візьми, він подівся з цією штукою.

— Схоже, ніяких слідів не залишилося, — сказав Мандор.

— Де вони стояли? — Запитав я.

— Ось там, — сказав він, махнувши здоровою рукою, — праворуч від ліжка.

Я перейшов туди, вибираючи з наявних в моєму розпорядженні можливостей саму підходящу.

Райдужний вибух. Я побачив лінії спектра. Вони застигли.

З кільця вперед витягнулася силова лінія. Вона закріпилася і, забравши з собою веселку, пройшла через закритий слабким вибухом портал. Піднявши тильну сторону долоні до чола я як би поплив по лінії і побачив…

… Великий хол, де ліворуч від мене висіло шість щитів. Праворуч висіло безліч прапорів і вимпелів. Переді мною у величезній топці палало полум'я…

— Бачу, куди вони відправилися, — сказав я, — але не можу дізнатися, що це за місце.

— А чи не можна зробити так, щоб нам теж було видно? — Запитав Рендом.

— Може, й можна, — відповів я і, не встиг договорити, як зрозумів, що це можна влаштувати. — Подивіться в дзеркало.

Рендом обернувся і підійшов ближче до дзеркала, через яке мене привів Дворкін. Чи давно?

— Кров'ю звіра на полюсі і раковиною, що лопнула в серці світу, — сказав я, відчуваючи необхідність звернутися до обох сил, якими управляв, — так побачимо!

Дзеркало немов покрилося памороззю, а коли очистилося, всередині нього розташувався бачений мною хол.

— Будь я проклятий, — сказав Рендом. — Він забрав її в Кашер. Цікаво, навіщо.

— В один прекрасний день тобі доведеться навчити мене такому фокусу, братику, — зауважив Мандор.

— До речі, я збираюся відправитися в Кашер, — сказав я. — Чи немає особливих доручень?

— Доручень? — Перепитав Рендом. — Просто з'ясуй, що відбувається і дай мені знати, гаразд?

— Звичайно, — сказав я, витягуючи Козирі з футляра.

Підійшла Віала і взяла мене за руку, немов прощаючись.

— Рукавички, — зауважила вона.

— Намагаюся виглядати поофіціальніше, — пояснив я.

— Здається, в Кашері є щось, що лякає Корал, — прошепотіла вона. — Вона щось бурмотіла про це уві сні.

— Дякую, — сказав я. — Тепер я готовий до всього.

— Може, ти просто приндишся, — сказала Віала, — а думаєш зовсім інше.

Тримаючи перед собою Козир і роблячи вигляд, що розглядаю його, я сміявся, а сам простягав енергію свого «я» уздовж лінії, яку простягнув в Кашер.

Я знову відкрив шлях, яким скористався Дворкін, і ступив туди.

12

Кашер. Я стояв у залі з сірого каменю: прапори і щити на стінах, розкиданий по підлозі очерет, всюди грубо зроблені меблі, а переді мною вогнище; полум'я так до кінця і не знищило пануючу тут вогкість, від запахів кухні було важко дихати.

Я був один, але з усіх боків доносилися голоси; вдобавок, чулася музика: хтось грав, хтось репетирував. Значить, ось-ось доведеться діяти. Те, яким чином я прибув сюди, невигідно відрізнялося від використання Козирів ось чим: поруч не було нікого, хто допоміг би оглядітися і пояснити, що відбувається. Такою ж була і перевага — побажай я розвідати що-небудь, зараз був саме час. Кільце, справжня енциклопедія магії, відшукало мені закляття, миттю огорнувшись яким, я став невидимий.

Потім десь близько години я присвятив дослідженням. Концентричними зонами неправильної форми розташувалися три захисних стіни, їх покривав плющ. У центральному секторі знаходилися чотири великі будівлі та кілька будівель поменше, обнесені першою стіною. За нею віддалік стояла друга стіна, а трохи далі за нею — третя. Слідів серйозних руйнувань не було, від чого виникло відчуття, що військо Далта не зустріло сильного опору. Ознак мародерства або пожеж не було зовсім, але, врешті-решт, їх наймали, щоб роздобути Кашер у власність, і я підозрював, що Ясра поставила умову: все має залишитися відносно цілим. Всі три кільця були зайняті військами, підслухавши дещо, я подумав, що вони будуть тинятися тут до закінчення коронації. У центральній частині, на великому плацу, найманців було зовсім трохи. Чекаючи коронаційної процесії, вони потішалися над парадними мундирами місцевих вояк. Однак, дотепів особливо поганого змісту чутно не було — можливо, тому, що Люк був популярний в обох угрупованнях, до того ж, багато представників обох сторін, схоже, були особисто знайомі.

Перша Кашерська Церква Єдинорога — так можна перекласти її назву — знаходилася по інший бік площі, прямо навпроти палацу. Будівля, куди я спершу попав, виявилася допоміжною прибудовою на всі випадки життя; якраз зараз там розмістили декількох спішно викликаних гостей, слуг, придворних підлабузників і роззяв.

Я не уявляв, коли точно має відбутися коронація, але вирішив, що краще спробувати якнайшвидше побачитися з Люком, поки йому не довелося ринутися в потік подій. Може він навіть здогадується, куди і навіщо доставили Корал.

Тому я підшукав собі нішу в порожній, нічим не примітній стіні, навіть місцевий житель навряд чи відрізнив би її від навколишнього фону. Знявши з себе закляття невидимості, я знайшов Козир Люка і покликав його. Не хотілося подати йому думку, що я в місті, і видати, якою силою, що дозволяє ось так з'являтися, я заволодів. Відповідно до теорії про те, що не слід розповідати все до кінця.

— Мерлін! — Оголосив Люк, роздивляючись мене. — Що, кіт вибрався з мішка?

— Ага, і кошенята теж, — сказав я. — Вітаю з днем коронації.

— Гей! На тобі кольори нашої школи!

— Чорт забирай, а що в цьому такого? Ти в деякому виграші, а?

— Послухай. Святкувати тут особливо нічого. Хоча, чесно кажучи, я збирався викликати тебе. Хочу порадитися з тобою, а вже потім діяти далі. Можеш провести мене до себе?

— Я не в Амбері, Люк.

— А де?

— Ну… внизу, — зізнався я. — У провулку між палацом і будинком, який зараз нагадує щось на зразок готелю.

— Так не піде, — вимовив він. — Якщо я спущуся до тебе, мене миттю засічуть. Іди в Храм Єдинорога. У ньому відносно пусто і знайдеться тихий, затишний куточок, де можна буде поговорити. Покличеш мене звідти і перенесеш до себе. А ні — придумай що-небудь ще, добре?

— Іде.

— Гей, а все-таки, як ти сюди потрапив?

— Попередня розвідка перед вторгненням, — повідомив я. — Ще одне захоплення було б дуже вдалим ходом, а?

— Веселий ти як з похмілля, — сказав він. — Викличеш мене.

Зв'язок перервався.

Тому я перетнув плац і пішов дорогою, яку, схоже, намітили для процесії. Я вважав, що без неприємностей мені в Будинку Єдинорога НЕ обійтися і, щоб потрапити всередину, буде потрібне закляття. Але ніхто не перегородив мені шлях.

Я увійшов. Велика будівля була суцільно прикрашена квітами і прапорами. На стінах було повно найрізноманітніших вимпелів.

Не рахуючи однієї-єдиної закутаної жінки біля входу, котра як нібито молилася, крім мене в храмі нікого не було. Я відійшов вліво, де було потаємні.

— Люк, — звернувся я по Козирю. — Все чисто. Чуєш?

Спочатку я відчув його присутність, а вже потім з'явилося зображення.

— Добро, — відгукнувся він. — Перенеси мене.

Ми взялися за руки, і Люк опинився поруч зі мною.

Він поплескав мене по плечу.

— Ну, дай-но я тепер подивлюся на тебе, — сказав він. — Цікаво, що стало з тим моїм светром, на якому були ініціали нашої команди?

— По-моєму, ти віддав його Гейл.

— Здається мені, ти не помилився.

— Приніс тобі подарунок, — сказав я, відкидаючи плащ і намацуючи перев'язь. — Ось. Я знайшов меч твого батька.

— Вистачить розігрувати!

Він узяв клинок в руки, покрутив, роздивляючись піхви. Потім потягнув меч з піхов і той знову засичав, уздовж накладеного на клинок візерунка затанцювали іскри і піднялося трохи диму.

— І правда він! — Сказав Люк. — Вервіндл, Денний Клинок, брат Нічного Клинка, Грейсвандір!

— Як це? Я не знав, що між ними є зв'язок.

— Щоб пригадати всю історію, мені довелося б як слід помізкувати. Але це дуже стара історія. Спасибі.

Обернувшись, Люк зробив кілька кроків. При ходьбі піхви били його по стегну. Раптом він повернувся.

— Мене піймали, — сказав він. — Вона знову взялася за своє, і я вищою мірою незадоволений. Не знаю, що з цим робити.

— З чим? Про що ти говориш?

— Моя мати, — пояснив Люк. — Вона знову взялася за своє. Тільки я подумав, що візьму кермо правління і все буду робити по-своєму, як вона з'явилася й зіпсувала мені життя.

— Яким чином?

— Вона найняла Далта з його хлопцями, щоб вони захопили Кашер.

— Ага, ну, це я зрозумів. До речі, що трапилося з Аркансом?

— А, з ним все відмінно. Звичайно, він арештований. Але у нього прекрасні апартаменти і все, чого Арканс не побажає, він може отримати. Я не заподію йому шкоди. Чимось він мені завжди подобався.

— Так у чому проблема? Ти виграв. Тепер у тебе є власне королівство.

— Чорт, — сказав Люк і крадькома глянув у бік святилища. — По-моєму, мене обдурили, але впевненості немає. Розумієш, така робота ніколи не була мені до душі. Далт сказав, що захопив Кашер для мами, а я входжу в місто разом з ним, щоб встановити порядок, знову заявити права своєї родини на нього, а потім з великою помпою і всілякими почестями запросити її назад. Я збагнув, що варто їй отримати трон назад, і далі справа буде вже не моя, на щастя. Я б жваво злиняв звідси абикуди в більш підходяще місце, а їй, щоб не нудьгувати, дісталося б ціле королівство. Про те, щоб я сидів як приклеєний на такій паршивій роботі, не було сказано ні слова.

Я похитав головою.

— Взагалі нічого не розумію, — сказав я. — Ти захопив для неї Кашер. Так передай їй справи і роби так, як вирішив.

Він невесело засміявся.

— Арканса вони любили, — пояснив Люк. — Мене вони люблять. Але вони не так вже обожнюють матінку. Не схоже, щоб хтось радісно вітав її повернення. Насправді дещо дуже сильно вказує на те, що, спробуй вона повернутися, тут дійсно почнуться великі чвари.

— По-моєму, ти ще можеш відійти від справи і віддати трон Аркансу.

Люк штовхнув кам'яну стіну.

— Не знаю, на кого з нас вона буде злитися більше, що стільки заплатила Далту, щоб він викинув Арканса геть. Але мені вона сказала, що це мій обов'язок… не знаю… може, й так. Як по-твоєму?

— Важке запитання, Люк. Як ти думаєш, хто впорався б краще — ти або Арканс?

— Чесно кажучи, не знаю. У нього великий досвід правління, але я виріс тут і добре знаю, як управляється ця країна і як тут робляться справи. Єдине, в чому я впевнений — будь-який з нас буде краще, ніж мама.

Схрестивши руки, я поринув у напружені роздуми.

— За тебе прийняти рішення я не можу, — сказав я. — Але скажи, чим би тобі хотілося займатися більше всього?

Він посміхнувся.

— Ти ж знаєш, я завжди був комівояжером. Зберися я осісти в цих місцях і трудитися для Кашера, я волів би представляти її промисловість за кордоном — але для монарха це не дуже-то достойно. Хоча, ймовірно, так я виявив би себе якнайкраще. Як знати…

— Проблема не з легких, Люк. Не хочу брати на себе відповідальність і радити тобі, якою дорогою піти.

— Якщо б я знав, до чого дійде, я б навіть допоміг вам розгромити Далта ще в Ардені!

— Ти й справді думаєш, що зумів би перемогти?

— Упевнений, — сказав Люк.

— Ну, твоїх поточних проблем це не вирішує.

— Вірно. Є сильна підозра, що мені доведеться довести справу до кінця.

Жінка біля входу кілька разів озирнулася на нас.

Я здогадався, що наші голоси звучать голосніше, ніж слід в храмі.

— Погано, що немає інших гідних кандидатів, — сказав я, стишивши голос.

— Для Амбера куш малуватий.

— Чорт забирай, тут твоя батьківщина. У тебе є право заволодіти нею всерйоз. Шкода, що це так на тебе діє.

— Ага. Схоже, основні проблеми починаються вдома, а? Іноді просто хочеться вийти погуляти і не повернутися.

— Мамуля зійшла б на трон за підтримки банди Далта і почалися б ідіотські страти тих, хто виявився б проти — я таких знаю. Або ж, сказавши собі, що гра не варта свічок, вона влаштувалася б в Замку. Виріши вона відійти від справ і насолодитися своєю відставкою, коаліція, яка підтримувала в першу чергу Арканса, знову б висунула його, продовживши з того місця, на якому довелося залишити справи.

— Який хід подій тобі здається найвірогіднішим? — Поцікавився я.

— Мати обрушилася б на них, почалася б громадянська війна. Виграй ми, програй — це все одно викликало б по всій країні страшну плутанину і, безсумнівно, на цей раз не дозволило б нам увійти в Золоте Коло. До речі..

— Не знаю, — швидко сказав я. — Я не уповноважений говорити з тобою про Договір Золотого Кола.

— Про це-то я здогадався, — сказав Люк, — а запитати хотів про інше. Просто цікаво, може, хто-небудь в Амбері сказав: «А не чи дати їм з такої нагоди ще один ляпас, пізніше», або: «Мати з ними справу ми будемо, але про гарантії на Ерегнор вони можуть забути».

Він роблено посміхнувся мені, і я посміхнувся у відповідь.

— Можеш забути про Ерегнор.

— Так я й думав, — сказав він. — Що щодо іншого?

— У мене склалося враження, що це «Давайте почекаємо і подивимося, що станеться».

— До цього я теж додумався. Відзвітуй перед мною гарненько, навіть якщо вони тебе про це не попросять, гаразд? До речі, по-моєму, ти тут, строго кажучи, неофіційно.

— З дипломатичної точки зору, — сказав я, — це приватний візит.

Леді біля входу піднялася. Люк зітхнув.

— От би знову опинитися в ресторанчику Аліси… Може, Болванщик знайшов би щось, що ми упустили, — сказав він. Потім:

— Гей! А він звідки? Він схожий на тебе, але…

Люк пильно дивився повз мене, я мало не відчув його замішання. Відчуваючи себе готовим до всього, я навіть не потрудився викликати Логрус.

Я з посмішкою обернувся.

— Брат, ти готовий померти? — Запитав Юрт. Око було чи то вставним, чи то він примудрився виростити його знову, а волосся стало стільки, що вухо було важко побачити. Мізинець теж потроху відростав.

— Ні, але вбивати готовий, — сказав я. — Радий, що тобі довелося проходити мимо.

Він відважив знущальний уклін. Юрт слабо світився, а по його тілу і навколо нього відчутно струмувала міць.

— Ти повертався в Замок, щоб вилікуватися остаточно? — Запитав я.

— По-моєму, без цього можна буде обійтися, — відгукнувся він. — Тепер, отримавши владу над такими силами, мені більш ніж по плечу будь-яка задача, яку я ставлю перед собою.

— Це Юрт? — Запитав Люк.

— Так, — відповів я. — Це Юрт.

Юрт кинув швидкий погляд на Люка. Я відчув, як він зосередився на мечі.

— Це об'єкт сили? — Запитав він. — Дай подивитися!

Він простягнув до меча руку і, незважаючи на стискаючі його пальці Люка, той сіпнувся, але не вирвався.

— Ні, дякую, — сказав Люк. Юрт зник. Хвилиною пізніше він з'явився позаду Люка, обхопивши його за шию рукою, як зашморгом. Люк вчепився в руку Юрта, нагнувся, повернувся і кинув його через плече.

Юрт приземлився перед ним на спину, але продовжувати Люк не став. Він не рухався.

— Витягни меч, — сказав Юрт, — дай мені подивитися на нього.

Потім, стрепенувшись по-собачому, він піднявся.

— Ну?

— Щоб мати справу з такими, як ти, зброя мені ні до чого, — сказав Люк.

Стиснувши кулаки, Юрт здійняв обидві руки над головою. Вони на мить стикнулися, а коли роз'єдналися, то Юрт якимось чином витягнув правою рукою з лівої довгий клинок.

— Доведеться тобі перенести виставу на дорогу, — сказав Люк, — зараз же.

— Вийми меч! — Зажадав Юрт.

— Мені не подобається думка про бійку в храмі, — відгукнувся Люк. — Хочеш, вийдемо?

— Забавна думка, — відповів Юрт. — Я знаю, що там у тебе ціла армія. Ні, дякую. Якщо я заллю кров'ю місце, де поклоняються Єдинорогу, то буду навіть задоволений.

— Тобі треба поговорити з Далтом, — заявив Люк. — У нього теж незрозумілі заскоки. Може, дати тобі коня… або курчат? Білих мишей? Алюмінієвої фольги?

Юрт стрімко стрибнув вперед. Люк відступив і витягнув батьківський меч. Він легко парирував удар і перейшов у напад, а меч сичав, тріщав і над ним курився димок. Раптово на обличчі Юрта відобразився страх, він, відбиваючись різкими ударами, відскочив назад, спіткнувся і впав. Тут Люк копнув його в живіт, і меч Юрта відлетів геть.

— Вервіндл! — Ахнув Юрт. — Як до тебе потрапив меч Бранда?

— Бранд — мій батько, — відповів Люк.

Обличчя Юрта на мить висловило повагу.

— Не знав… — Пробурмотів він, і зник.

Я чекав, розкинувши по всьому храму чарівні щупи. Але виявилося, що крім нас з Люком тут тільки леді, яка зупинилася віддалік і спостерігала, як ніби, зібравшись іти, боялася підійти ближче.

Потім Люк звалився. Позаду нього виявився Юрт, тільки що ударивши його ліктем в шию. Він потягнувся до зап'ястя Люка, немов збираючись вчепитися в нього і вивернути меч з руки.

— Він повинен бути моїм! — Вимовив він, а я за допомогою кільця вдарив Юрта стрілою чистої енергії, вважаючи, що це розірве йому всі нутрощі, перетворивши в желеподібну, спливаючу кров'ю масу. Всього мить я вагався, використовувати смертоносну потужність, чи ні. Я розумів, що рано чи пізно один з нас відправить іншого на той світ, і вирішив покінчити з ним раніше, ніж пощастить Юрту.

Але Юрту вже пощастило. Купання в Джерелі, повинно бути, зробило його ще крутішим, ніж я думав. Він закрутився на місці, немов його сильно вдарила вантажівка, і гепнувся об стіну. Важко осівши, Юрт зісковзнув на підлогу. З рота пішла кров. Вигляд у нього був такий, ніби він ось-ось попрощається з життям. Потім його погляд прояснився, а руки він простяг вперед.

Мене вдарила Сила, подібна до тієї, що я тільки що запустив в Юрта. Мене здивувала його здатність заново збиратися і платити тією ж монетою на такому рівні і так швидко, але не настільки, щоб я не відбив удар. Ступнувши вперед, я спробував з допомогою чудового заклинання, яке підказав мені перстень, підпалити Юрта. Варто було його одягу задиміти, як він, піднявшись, в лічені секунди зумів захиститися. Я продовжував наступ, і він створив навколо мене вакуум. Я проник туди і не переставав дихати. Потім кільце підказало мені, яким заклинанням нанести швидкий таранний удар, він був навіть сильніший того, першого. Я спробував скористатися ним, але Юрт зник раніше, ніж заклинання достигло мети, і по кам'яній стіні, біля якої він стояв, на три фути вгору пробігла тріщина. Розкинувши всюди вусики-щупи, кількома секундами пізніше я виявив його. Він скарлючився на карнизі високо над головою. Тільки я подивився вгору, як він стрибнув на мене.

Зламаю я собі таким чином руку чи ні, я не знав, але, левітуючи, відчував, що справа все одно варта того. Приблизно на середині я примудрився розминутися з ним і, вдаривши зліва, сподіваюся, зламав йому і шию, і щелепу. До нещастя, зламалося і закляття, за допомогою якого я левітував, так що я впав на підлогу разом з Юртом.

Коли ми впали, леді заверещала і помчала до нас. Кілька митей ми лежали нерухомо. Потім Юрт перекотився на живіт, витягнув руку, скорчився і впав, знову витягнув руки…

… І потрапив на руків'я Вервіндла. Напевно, стискаючи його пальцями, він відчув мій погляд, тому що подивився на мене і посміхнувся. Стало чутно, що Люк поворухнувся і пробурмотів прокляття. Я жбурнув у Юрта заклинання, яке перетворює в лід, але він козирнув зі свого місця раніше, ніж хвиля холоду вдарила його.

Потім леді знову заверещала і, ще не встигнувши повернутися, я зрозумів, що це голос Корал.

Її мало не збив з ніг з'явившись у неї за спиною Юрт, він приставив до горла Корал край блискучого, паруючого клинка.

— Ви всі, — видихнув він, — не рухатися… а то виріжу їй… ще одну посмішку…

Я пошукав закляття, яким, не пошкодивши Корал, можна було б у два рахунки прикінчити Юрта.

— Мерль, не намагайся, — вимовив він. — Я відчую… що воно на підході… Просто залиш мене… в спокої… на півхвилини… І проживеш… трохи довше. Не знаю, де ти набрався… цих штучок… але вони тебе не врятують…

Він хитався і був весь в поту. З рота все ще капала кров.

— Відпусти мою дружину, — вимовив Люк, піднімаючись — або ти в житті не відшукаєш місця, щоб сховатися.

— Син Бранда, я не хочу ворогувати з тобою, — сказав Юрт.

— Тоді роби, як я сказав, приятель. Я розправлявся з хлопцями покрутіше за тебе.

А потім Юрт закричав, немов душа його корчилася в полум'ї. Вервіндл забрався від горла Корал, Юрт повалився назад і засмикався, як смикається маріонетка, коли шарніри заїло, а за мотузочки продовжують тягнути. Корал обернулася до нього, до нас з Люком вона виявилася спиною. Праву руку вона піднесла до обличчя. Час йшов, і ось Юрт впав на підлогу, згорнувшись у позі ембріона. Здавалося, на ньому грає червоне світло. Він трусився, не перестаючи, навіть було чути, як стукають зуби.

Дуже скоро Юрт пропав, за ним тяглися веселки, залишалися кров і слина, а Вервіндл він забрав із собою. Услід йому я відправив стрілу, щоб розірвати його на шматочки, але знав, що їй не наздогнати його. На іншому кінці спектру відчувалася присутність Джулії і, незважаючи ні на що, було приємно зрозуміти, що я ще не вбив її. Але Юрт… Юрт тепер був вельми небезпечний, зрозумів я. Адже в перший раз після нашої бійки він не тільки нічого не втратив, але і дещо прихопив із собою. Дещо, що несе смерть. Він осягав науку магії — і це не обіцяло нічого доброго.

Повернувши голову, я мигцем помiтив червоне сяйво раніше, ніж Корал закрила око пов'язкою — і збагнув, що стало з Каменем Правосуддя. Що — але не чому.

— Вона твоя дружина? — Перепитав я.

— Ну… на зразок того… Так, — тихо відповіла вона.

— Так, ось ще що, — сказав Люк. — Ви що, знайомі?

Content

Желязни Роджер Лицар Відображень

Роджер Желязни ЛИЦАР ВІДОБРАЖЕНЬ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12