Желязни Роджер

Рука Оберона

Роджер Желязни

РУКА ОБЕРОНА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Яскравий спалах осяяння був під стать цьому особливому сонцю…

Він був там… Красувався при світлі яскравого сонця візерунок, який я бачив досі тільки освітленим в темряві: Лабіринт. Великий Лабіринт Амбера, викладений на овальному уступі під дивним небом-морем.

І я знав, завдяки напевно тому, що було всередині мене, що пов'язувало нас, що цей повинен бути справжнім. А це означало, що Лабіринт в Амбері був тільки дублюючим його Відображенням.

А це означало, що і сам Амбер був тільки Відображенням, хоча і особливим, тому що Лабіринт не перенісся за межі царства Амбера, Рембо і Тир-на-Нгота. І тоді, значить, місце, куди ми прибули, було, за законом першості та конфігурації, справжнім Амбером.

Я повернувся до усміхненого Ганелона, з його розплавленим в безжальному світлі видом і нечесаним волоссям.

— Як ти дізнався? — Запитав я його.

— Ти ж знаєш, Корвін, я дуже добре вгадую, — посміхнувся він в бороду, — і я згадав все, що ти коли-небудь розповідав мені про Амбер: як його Відображення та відгомін вашої боротьби відображаються далі і далі по різних світах. Я часто гадав, думаючи про Чорну дорогу, чи не могло що-небудь відкидати таке Відображення на сам Амбер. І як я уявляв собі, що таке щось повинно було бути чимось першоосновним, потужним і таємним. — Він показав на сцену перед нами: — На зразок цього.

— Продовжуй, — кинув я.

Вираз його обличчя змінився, і він знизав плечима.

— Тоді, значить, повинен був бути шар реальності більш глибокий, ніж ваш Амбер, — пояснив він, — де й була зроблена брудна робота. Ваш звір-покровитель привів нас до того, що здається саме таким місцем, і це пляма виглядає саме, як брудна робота. Ти згоден зі мною?

Я кивнув:

— Мене приголомшила, швидше, твоя сприйнятливість, ніж сам висновок, — зауважив я.

— Ти мене в цьому обставив, — зізнався праворуч від мене Рендом. — Але таке відчуття просочилося-таки, делікатно висловлюючись, до моїх печінок. Я чомусь вірю, що там внизу і є основа нашого світу.

— Сторонній спостерігач може іноді краще зрозуміти становище, ніж той, хто є частиною його, — зауважив Ганелон.

Рендом глянув на мене і звернув свою увагу назад на Лабіринт.

— Як ти думаєш, все знову зміниться, якщо ми спустимося подивитися поближче? — Поцікавився він.

— Є тільки один спосіб з'ясувати це, — промовив я.

— Тоді, колоною по одному, — погодився Рендом. — Я — першим.

— Гаразд.

Рендом направив свого коня направо, потім наліво, знову праворуч, довгою серією підйомів і спусків, провівши нас зигзагами через велику частину поверхні схилу. Продовжуючи рухатися в тому ж порядку, який ми зберігали весь день, я слідував за ним, а останнім їхав Ганелон.

— Здається, тепер все досить стабільне, — крикнув попереду Рендом.

— Поки.

— Нижче в скелях я бачу отвір.

Я нахилився вперед. На одному рівні з овальним плато знаходився вхід в печеру.

Розташування його було таким, що, коли б ми займали позицію вище, він був би прихований з поля зору.

— Ми проїдемо досить близько від нього, — промовив я.

— Швидко, обережно й мовчки, — додав Рендом.

Він вийняв шпагу.

Я витягнув з піхов Грейсвандір, а в одному повороті позаду і вище Ганелон теж оголив свою зброю.

Ми не проїхали повз отвір, а повернули ще раз наліво, перш, ніж під'їхали до нього. Ми рухалися, проте, в десяти-п'ятнадцяти футах від нього, і я відчув неприємний запах, який не зміг упізнати. Коні ж напевно розібралися краще і були по натурі песимістами, тому що вони притиснули вуха до голів, роздули ніздрі і почали видавати тривожне іржання, опираючись повідку. Вони, однак, заспокоїлися, як тільки ми зробили поворот і знову почали рухатися геть від отвору. Вони не страждали від нападів страху, поки ми не досягли кінця нашого спуску і не направилися до ушкодженого Лабіринту. Вони просто відмовилися наближатися до нього.

Рендом спішився. Він підійшов до краю візерунка, зупинився і придивився. Через деякий час він, не обертаючись, промовив:

— З усього, що ми знаємо, випливає, що пошкодження було навмисним.

— Здається, так, — погодився я.

— Також очевидно, що нас привели сюди не без причини.

— Я б сказав, що так.

— Тоді не потрібно занадто великої уяви, щоб зробити висновок, що мета нашого перебування тут — визначити, як був пошкоджений Лабіринт і що можна зробити для його ремонту.

— Можливо. Який же твій діагноз?

— Поки ніякого.

Він рушив уздовж периметра геометричної фігури направо, де починався ефект плями. Я вкинув шпагу в піхви і приготувався спішитися. Ганелон простягнув руку і взяв мене за плече.

— Я й сам можу, — почав було я.

— Але, Корвін, — сказав він, ігноруючи мої слова, — посередині Лабіринту, схоже, є маленька неправильність. У неї вигляд чогось такого, чому тут не місце.

— Де?

Він показав, і я послідував поглядом за його жестом.

Неподалік від центру знаходився якийсь сторонній предмет. Палка?

Камінь? Випадково залетілий шматок паперу? На такій відстані було неможливо точно сказати, що це.

— Я бачу його, — зронив я.

Ми спішилися і попрямували до Ренді, який до того часу пригнувся над крайнім правим кінцем візерунка, вивчаючи знебарвлені камені.

— Ганелон зауважив щось у центрі.

Рендом кивнув:

— І я помітив. Я як раз намагався вирішити, як позручніше підібратися і роздивитися краще. Мені якось не до вподоби проходити зруйнований Лабіринт. З іншого боку, я гадав, що можливо я підставлю себе під удар, якщо спробую пройти через змазану ділянку. А ти що думаєш?

— Проходження того, що тут залишилося від Лабіринту, потребуватиме чимало часу, якщо опір тут схожий на той, що вдома. Нас також учили, що збитися там з шляху — смерть, а це положення змусить мене покинути його, коли я доберуся до плями. З іншого боку, як ти кажеш, я можу, ступивши на чорне, подати сигнал тривоги нашим ворогам. Так що…

— Так що жоден з вас не буде цього робити, — перебив Ганелон. — Я пройду Лабіринт.

Потім, не чекаючи відповіді, розбігшись, він стрибнув у чорний сектор, пронісся через нього до центру, зупинився рівно настільки, щоб підібрати якийсь невеликий предмет, повернувся і побіг назад.

Через кілька секунд він стояв поруч з нами.

— Це була ризикована затія, — буркнув Рендом.

Він кивнув:

— Але якби я цього не зробив, ви б все ще обговорювали, як поступити.

Він підняв руку і простягнув предмет.

— Ну, а тепер, що ви скажете про це?

Він тримав кинджал. На нього був насаджений прямокутник заплямованого картону. Я взяв його у Ганелона.

— Схоже на Карту, — припустив Рендом.

— Так.

Я вивільнив Карту і розгладив порвані краї. Людина, яку я розглядав, була наполовину знайома. Це означає, звичайно, що вона була так само і наполовину незнайома.

У нього було світле, пряме волосся, трохи різкуваті риси обличчя, легка посмішка і трохи тонкокоста статура. Я похитав головою:

— Я його не знаю.

— Дай-но мені подивитися.

Рендом взяв у мене Карту і звів над нею брови.

— Ні, — вимовив він через деякий час, — я теж не знаю. Здається майже так, ніби мені слід знати, але… ні.

У цей момент коні відновили свої скарги, і з куди більшою силою. І нам потрібно було лише трохи обернутися, щоб дізнатися причину їх неспокою. Він вибрав саме цей момент, щоб з'явитися з печери.

— Прокляття, — прогарчав Рендом.

Я погодився з ним.

Ганелон прочистив горло і оголив меч.

— Хто-небудь знає, що це таке? — Прошепотів він.

Моє перше враження від звіра полягало в тому, що він був змієподібним, як через його рухи, так і через той факт, що його довгий товстий хвіст здавався, скоріше, продовженням його довгого тонкого тіла, ніж всього лише довіском до нього.

Однак він пересувався на чотирьох ногах з двома зчленуваннями, з великими ступнями і грізними кігтями.

Його вузька голова була з дзьобом і розгойдувалася з боку в бік, коли він наближався, показуючи нам то одне, то інше світло-блакитне око. З боків були складені великі крила, пурпурні і шкірясті. Він не мав ні вовни, ні волосся, ні пір'я, хоча на грудях, плечах, спині і по всій довжині хвоста блищала луска. Від дзьоба-багнета до кінчика хвоста він здавався трохи більшим трьох метрів.

Коли він рухався, лунало легке дзеленчання, і я вловив відблиск чогось яскравого у нього на шиї.

— Саме близьке до нього, що я знаю, — зауважив Рендом, — це геральдичний звір, грифон. Тільки цей лисий і пурпурний.

— Виразно не наш національний птах, — додав я.

Я вийняв Грейсвандір і направив вістря на одну лінію з головою звіра.

Звір викинув червоний роздвоєний язик. Він підняв крила на кілька дюймів і опустив їх. Коли його голова хитнулася вправо, хвіст рушив вліво, потім навпаки, виробляючи, коли він наступав, майже гіпнотичний текучий ефект.

Його, однак, здається, більше турбували коні, ніж ми, тому що курс його був спрямований зовсім повз нас, до місця, де стояли, тремтячи і риючи копитами землю, наші коні.

Я рушив перегородити йому шлях.

У цей момент він встав на диби.

Крила піднялися і розпустилися, розкинувшись, немов пара обвислих вітрил, що зловили раптом порив вітру.

Він стояв на задніх ногах і височів над нами, займаючи, здавалося, в чотири рази більше місця, ніж раніше.

Потім він видав пронизливий, моторошний мисливський крик або виклик, від якого в мене довго дзвеніло у вухах.

З цим він різко опустив свої крила вниз і стрибнув, стаючи тимчасово летючим.

Коні понесли і почали тікати. Звір був за межами нашої досяжності. Тільки тоді я зрозумів, що означав яскравий спалах і дзеленчання. Це чудовисько сиділо на прив'язі, що складалося з довгого ланцюга, що тягся назад у печеру.

Точна довжина його повідця була в дану хвилину питанням, що представляло собою більш ніж академічний інтерес.

Я повернувся, коли він пролетів, сичачи, ляскаючи крилами і падаючи, повз мене.

Звір не володів достатньою інерцією, щоб добитися справжнього зльоту при такому короткому розбігу.

Я побачив, що Зірка і Вогняний відступали до протилежного кінця овалу. З іншого боку коня Рендома понесло в напрямку Лабіринту.

Звір знову торкнувся землі, повернувся, немов для того, щоб погнатися за Яго, конем Рендома, потім знову став вивчати нас і завмер. На цей раз він був набагато ближче — менше чотирьох метрів — і схилив голову набік, показуючи нам праве око, а потім відкрив дзьоб і видав тихий каркаючий звук.

— Що скажеш, якщо ми накинемося на нього зараз? — Запропонував Рендом.

— Ні. Почекай. У його поведінці є щось незвичайне.

Поки я говорив, він впустив голову і опустив крила. Потім він три рази клюнув землю і знову підняв голову, після чого частково зібрав крила. Хвіст його різко сіпнувся, а потім більш енергійно завиляв з боку в сторону. Він відкрив дзьоб і повторив каркаючий звук.

У цей момент нас відвернули.

Яго вступив в Лабіринт точно з боку зачорненої ділянки. Заглибившись в неї на п'ять-шість метрів і опинившись поперек силових ліній, він попався неподалік однієї вуалі, як комаха на липучку. Він голосно заіржав, коли навколо нього злетіли іскри, і його грива піднялася і встала дибки.

Небо прямо над головою негайно почало чорніти. Але збиратися стала не хмара водяних парів. З'явилася абсолютно кругла формація, червона в центрі, жовта ближче до країв, що оберталася за годинниковою стрілкою.

До наших вух раптом долинув звук, схожий на удар єдиного дзвони, за яким послідували рев і тріск.

Яго продовжував рватися, спершу вивільнивши праву ногу, потім знову заплутавши її, коли звільнив ліву, видаючи весь час дике іржання. Іскри до того часу піднялися йому до гриви, і він струшував їх з неї і шиї, немов краплі дощу, а вся його постать випускала м'яке, маслянисте світіння.

Гучність реву посилилася, і в серці червоної штуки над нами, почали миготіти маленькі блискавки. В цю мить мою увагу привернув брязкаючий звук, і, подивившись вниз, я виявив, що пурпурний грифон проповз мимо і рушив, щоб розташуватися між нами і шумним червоним феноменом.

Він пригнувся, немов горгуля, відвернувшись від нас і дивлячись на спектакль.

Саме тоді Яго і звільнив дві передні ноги і встав на диби. До того часу в ньому було щось нематеріальне, поряд з його яскравістю і омитою іскрами нечіткістю його контурів. Може, він і іржав в ту мить, але всі інші звуки були поглинені невпинним ревом зверху.

З ревучої фігури зверху спустилася воронка — яскрава, блискуча, свистяча і тепер незвичайно швидка. Вона торкнулася всталого на диби коня, і на мить його контури до крайності розширилися, стаючи пропорційно цьому ефекту усе тонше і тонше, а потім він зник. На короткий проміжок часу воронка ще залишалася нерухомою, немов абсолютно збалансована дзига, а потім звук почав слабшати.

Хоботок повільно піднявся до певної точки, але на невелику відстань — напевно, в ріст людини — над Лабіринтом. Потім він втягнувся вгору настільки ж швидко, як і опустився.

Виття припинилося, рев почав стихати. Мініатюрні блискавки в колі зблякли.

Вся фігура почала бліднути і сповільнювати рух. Мить по тому вона була лише шматочком тьми, ще мить — і вона зникла.

Наскільки я міг бачити, ніде не залишилось жодних слідів Яго.

— Не питай мене, — сказав я, коли Рендом повернувся до мене. — Я теж нічого не знаю.

Він кивнув, а потім звернув свою увагу до нашого пурпурового супутника, який якраз забряжчав ланцюгом.

— А як щодо цього, Чарлі? — Запитав він, граючи шпагою.

— У мене виникло таке відчуття, що він намагався захистити нас, — виголосив я, зробивши крок вперед. — Прикрий мене, я хочу дещо спробувати.

— Ти впевнений, що зможеш рухатися досить швидко? — Поцікавився він. — З твоїм боком…

— Не турбуйся, — кинув я трохи веселіше, ніж було необхідно.

Я продовжував йти. Він був правий на рахунок мого лівого боку, де рана від мисливського ножа все ще тупо поболювала і, здається, сповільнювала мої рухи. Але Грейсвандір як і раніше була у мене в правій руці, і це був один з тих випадків, коли моя довіра своїм інстинктам перевищувала все інше. Я покладався в минулому на це відчуття, і з хорошим результатом. Бувають часи, коли такий ризик здається просто необхідним.

Рендом перемістився вперед і направо.

Я повернувся боком і простягнув ліву руку так само, як протягнули б ви, знайомлячись з чужою собакою. Наш геральдичний супутник випростався і повернувся.

Він знову опинився з нами лицем до лиця і вивчив Ганелона зліва від мене. Потім він розглянув мою руку. Він опустив голову і повторив клювальний рух, дуже тихо каркнув — зі слабким ледве чутним булькотінням — підняв голову і повільно витягнув її вперед. Він вильнув своїм величезним хвостом, торкнувся дзьобом моїх пальців, а потім повторив клювання. Я обережно поклав долоню йому на голову. Виляння посилилося, голова залишалася нерухомою. Я м'яко почухав йому шию, і тоді він повільно повернув голову, немов насолоджуючись цим. Я прибрав руку і відступив на крок.

— По-моєму, ми — друзі, — тихо прошепотів я. — Тепер спробуй ти, Рендом.

— Жартуєш?

— Я впевнений, що небезпеки немає. Спробуй.

— А що ти зробиш, якщо виявиться, що ти не правий?

— Вибачте.

— Чудово!

Він підійшов і подав руку. Звір залишився доброзичливим.

— Гаразд, — промовив Рендом, через деякий час. Він все ще гладив йому шию. — І що ж ми довели?

— Що він сторожовий пес.

— Що ж він сторожить?

— Очевидно, Лабіринт.

— Тоді, на перший погляд, — зауважив, відходячи, Рендом, — я б сказав, що його робота залишає бажати кращого.

Він показав на темну ділянку.

— Що цілком зрозуміло, якщо він також доброзичливий з усіма, хто не їсть овес і не ірже.

— Я вважаю, що він дуже розбірливий. Можливо також, що він був поставлений тут для того чи після того, як були нанесені ушкодження, для захисту від подальших подібних дій.

— І хто ж його поставив?

— Сам хотів би знати. Явно хтось з наших.

— Ти можеш трохи краще випробувати свою теорію, дозволивши Ганелону наблизитися до нього.

Ганелон не ворухнувся.

— У вас може бути сімейний запах, — промовив, нарешті, він, — і він благоволить тільки до амберітів. Так що, спасибі, я утримаюся від цього задоволення.

— Гаразд, це не так уже й важливо, твої здогадки поки вірні. як ти витлумачиш ці події?

— З двох фракцій, які боролися за трон, — зауважив він, — та, що складалася з Бранда, Фіони і Блейза, як ти казав, краще знає природу сил, що діють навколо Амбера. Бранд не повідомив тобі деталей — якщо ти не опустив якихось пригод, про які він міг розповісти, — але, по моїх припущеннях, саме це пошкодження Лабіринту і являє собою засіб, завдяки якому їх союзники отримали доступ в наші володіння. Один або кілька з них і заподіяли ці пошкодження, що укріпили Чорну дорогу. Якщо цей сторожовий пес відгукується на фамільний запах або якийсь інший засіб впізнавання, яким володієте всі ви, то він дійсно міг бути тут весь час і не вважав належним виступити проти шкідників.

— Можливо, — погодився Рендом. — Є якісь ідеї щодо того, як це вдалося зробити?

— Напевно, — відповів він. — Я дам вам можливість побачити це, якщо ви згодні.

— Що для цього потрібно?

— Ідіть сюди.

Він повернувся і попрямував до краю Лабіринту.

Я пішов за ним. Рендом зробив те ж саме. Сторожовий грифон крався поруч зі мною.

Ганелон повернувся і простягнув руку.

— Корвін, можна мені потурбувати тебе щодо кинджала, який я добув?

— Бери.

Я витягнув його з-за пояса і передав йому.

— Повторюю, що для цього потрібно? — Знову поцікавився Рендом.

— Королівська кров Амбера, — відповів Ганелон.

— Не впевнений, що ця ідея мені до душі, — буркнув Рендом.

— Все, що тобі потрібно зробити, це вколоти ним палець, — заспокоїв його Ганелон.

Він простягнув кинджал.

— І дати краплі крові впасти на Лабіринт.

— І що трапиться?

— Давай спробуємо і побачиш.

Рендом подивився на мене:

— Що скажеш?

— Дій! Я заінтригований результатом.

Він кивнув:

— Гаразд.

Рендом взяв кинджал у Ганелона і кольнув ним кінчик лівого мізинця. Потім він стиснув палець, тримаючи його над Лабіринтом. З'явилася крихітна червона намистинка, поступово збільшившись в розмірах, вона затремтіла і впала.

Відразу ж з місця, де вона торкнулася поверхні, злетів димок, супроводжуваний слабким потріскуванням.

— Будь я проклятий! — Вигукнув явно заінтригований Рендом.

Виникла крихітна плямочка, яка поступово розповзлася до розмірів півдолара.

— Бачите, — показав Ганелон, — ось як це було зроблено.

Плямочка була і справді мініатюрним подобою масивної плями подалі і правіше від нас. Сторожовий грифон видав слабкий вереск і відступив, швидко повертаючи голову від одного з нас до іншого.

— Легше, хлопець, легше, — зронив я.

Я простягнув руку і знову заспокоїв його.

— Але що могло викликати таке велике… — Почав було Рендом, а потім повільно кивнув.

— Справді, що? — Вимовив Ганелон. — Я не бачу ніяких слідів, які позазначали б місце, де був знищений твій кінь.

— Королівська кров Амбера, — висловився Рендом. — Ти сьогодні просто-таки переповнений осяяннями, чи не так?

— Попроси Корвіна розповісти тобі про Лорен, місце, де ріс Чорний Круг. Я завжди насторожі до дії цих сил, хоча тоді я знав їх лише здалеку. Ці справи стали для мене ясніше з кожною новою річчю, що я дізнавався від вас. Так, тепер у мене бувають осяяння, коли я знаю більше про ці фокуси. Запитай Корвіна, чи гарна голова у його генерала.

— Корвін, дай мені проколоту Карту, — попросив замість цього Рендом.

Я витягнув її з кишені і розгладив. Плями здавалися тепер більш зловісними.

Мене також вразила ще одна річ. Я не вірив, що вона була виконана Дворкіним, мудрецем, магом, художником і один час наставником дітей Оберона. До цього моменту мені і в голову не приходило, що хтось ще міг виявитися здатний зробити щось подібне.

Хоча стиль цієї Карти здавався якимось знайомим, це була не його робота. Де ж я раніше бачив цей обдуманий штрих, менш спонтанний, ніж у майстра, як ніби кожен рух було дуже продумано, перш ніж перо торкнулося паперу?

І ще щось було не так в ній — якість ідеалізації іншого порядку, ніж у наших власних Карт, майже така, немов художник, швидше, працював по старій пам'яті, з швидкоплинних зустрічей або за описом, ніж з живої натури.

— Дай Карту, Корвін, будь такий люб'язний, — повторив Рендом.

Щось в тому, як він це сказав, змусило мене завагатися. У мене з'явилося відчуття, що він якимось чином обійшов мене в чомусь важливому, почуття, яке мені зовсім не сподобалося.

— Я тут для тебе гладив цю стару потвору і тільки що пролив кров заради спільної справи, Корвін, а тепер дай її мені.

Я вручив йому Карту, і моє занепокоєння посилилося, коли він тримав її перед собою в руці і хмурив брови. Чому це я раптом подурнішав? Може, повільно торжествує ніч в Тир-на-Нготі?

Чому?..

Рендом почав лаятися, видавши довгий ряд богохульств, неперевершених нічим зустрінутим мною раніше за мою довгу військову кар'єру.

— Чого це ти? — Здивувався я. — Не розумію.

— Королівська кров Амбера, — відповів він, нарешті. — Розумієш, хто б не зробив це, він пройшов спершу Лабіринт. Потім вони стояли там в центрі і вступили з ним в контакт через цю Карту. Коли він відповів і був досягнутий твердий контакт, вони закололи його. Його кров пролилася на Лабіринт, знищивши його частину, як тільки що зробила тут моя кров.

Він замовк, зробивши кілька глибоких зітхань.

— Це скидається на ритуал, — зауважив я.

— Чорт би забрав ритуали! — Вилаявся він. — Чорт забирай їх усіх! Одному з них належить померти, Корвін! Я збираюся вбити його… або її.

— Я все ще не…

— Я — дурень, — сплюнув він, — раз не побачив цього відразу ж. — Дивись! Подивися уважніше!

Він сунув мені проколоту Карту. Я дивився на неї і як і раніше нічого не бачив.

— А тепер подивись на мене! — Наказав він.

Я подивився, потім знову глянув на Карту і зрозумів, що він мав на увазі.

— Я ніколи не був для нього нічим, окрім шепоту життя в темряві. Але вони використали для цього мого сина, — сумно сказав він. — Це напевно зображення Мартіна.

2

Стоячи поряд з порушеним візерунком Лабіринту і дивлячись на зображення людини, яка могла бути, а могла не бути сином Рендома, який міг померти, а міг і не померти від ножової рани, отриманої з точки всередині Лабіринту, я повернувся і подумки зробив гігантський крок назад, знову миттєво прокрутивши в пам'яті події, довели мене до цього пункту особливого одкровення. Останнім часом я дізнався стільки нового, що події, які відбулися за останні п'ять років, здавалося, утворювали абсолютно іншу історію, ніж в той час, коли я переживав їх.

Я навіть імені свого не знав, коли прокинувся в «Грінвуді», у тому приватному госпіталі в штаті Нью-Йорк, де я провів два тижні, які абсолютно вилетіли з пам'яті після автокатастрофи.

Лише недавно мені розповіли, що сама катастрофа була підстроєна моїм братом Блейзом відразу ж після моєї втечі з Портеровської психлікарні в Олбані.

Я почув цю історію від свого братика Бранда, який в першу чергу закатав мене в Портеровську лікарню за допомогою підроблених свідоцтв психіатрів. У Портеровській лікарні я на протязі декількох днів піддавався шокотерапії, з результатами двозначними, але які імовірно викликали деяке повернення пам'яті. Очевидно, саме це і налякало Блейза до того, що він скоїв замах на моє життя під час втечі, простреливши пару шин на повороті над озером. Це, безсумнівно, скінчилося б моєю смертю, якби не було Бранда лише на крок позаду Блейза, який з'явився захистити свій страховий поліс — мене. Він сказав, що повідомив в поліцію, витягнув мене з озера і надав першу допомогу, поки не прибула підмога. Незабаром після цього він був захоплений у полон своїми колишніми партнерами, Блейзом і нашою сестрою Фіоною, які заточили його в добре охоронювану вежу в далекому відображенні.

Було дві групи, які будували змови і контрзаговори з метою захопити трон, що наступали одна одній на п'яти, дихали одна одній в потилицю і робили одна одній всякі пакості, що могло вийти на такій відстані.

Наш брат Ерік за підтримки братів Джуліана і Каїна готувався зайняти трон, який довго залишався вакантним через нез'ясовану відсутність нашого батька Оберона, тобто нез'ясовну для Еріка, Джуліана і Каїна. Для іншої групи, що складалася з Блейза, Фіони і, спочатку, Бранда, воно не було нез'ясовним, оскільки вони-то і були відповідальним за нього. Вони організували виникнення такої ситуації, щоб відкрити Блейзу дорогу до трону. Але Бранд скоїв тактичну помилку, спробувавши отримати допомогу Каїна в боротьбі за трон, тому що Каїн вирішив, що виграє більше, підтримавши партію Еріка.

Це залишило Бранда під пильним наглядом, але не видало одразу ж, хто саме його партнери. Приблизно в той же час Блейз і Фіона вирішили застосувати проти Еріка своїх таємних союзників.

Бранд заперечував проти цього, боячись могутності цих сил, і в результаті був відкинутий Блейзом і Фіоною. Тоді, переслідуваний усіма, він спробував повністю змінити розстановку сил, зробивши подорож у Відображення, на Землю, де Ерік багато століть тому залишив мене вмирати.

Лише пізніше Ерік дізнався, що я не вмер, але піддався повної амнезії, що було майже так само непогано, і, поставивши сестру Флору спостерігати за моїм засланням, сподівався, що цим все і закінчиться. Бранд пізніше сказав мені, що він помістив мене в Портеровську лікарню у відчайдушній спробі відновити мою пам'ять в якості попереднього кроку до мого повернення в Амбер.

Поки Фіона і Блейз розправляються з Брандом, Ерік вступив в контакт з Флорою. Вона влаштувала мій перевід з клініки, куди мене відправила поліція, в Грінвуд з інструкціями тримати мене на наркотиках, в той час, як Ерік почав готувати свою коронацію в Амбері.

Незабаром після цього ідилічне існування нашого брата Рендома в Тексорамі було перервано, коли Бранд зумів відправити йому повідомлення, оминаючи нормальні сімейні канали — тобто Карти — просячи про звільнення. Поки Рендом, який не брав ніякої участі у боротьбі за владу, займався цією справою, я зумів сам звільнитися з «Грінвуда» у все ще відносно безпам'ятному стані. Отримавши адресу Флори у наляканого директора Грінвудського госпіталю, я заявився до неї в будинок у Вінчестері, застосував спритний блеф і оселився, як гість, у неї вдома.

Рендом в той же час не досяг успіху у своїй спробі виручити Бранда. Убивши змієвидного сторожа Вежі, він змушений був тікати від її внутрішніх охоронців, використавши один з дивних рухомих каменів цього Відображення. Однак охоронці, міцна зграя нелюдів, успішно гналася за ним через Відображення — подвиг, звичайно неможливий для більшості неамберітов.

Тоді Рендом втік до Відображення Земля, де я вів Флору по стежках взаєморозуміння, намагаючись в той же час знайти належну дорогу до просвітлення свого власного становища.

Після того, як він перетнув континент, у відповідь на мої запевнення, що буде під моїм захистом, Рендом з'явився в будинок до Флори, вважаючи, що його переслідувачі були моїми власними союзниками. Коли я допоміг йому знищити їх, він був спантеличений, але не хотів піднімати питання, допоки я здавався зайнятим якимись особистими маневрами в напрямку до трону. Фактично він з легкістю попався на обман і перепровадив мене назад до Амбера через Відображення.

Ця авантюра виявилася в деяких відносинах вигідною, в той час як в інших відносинах набагато менш задовільною. Коли я, нарешті, відкрив справжній стан своїх справ, Рендом і наша сестра Дейдра, зустрінута нами по дорозі, провела мене в підводне Відображення Амбера в морі, в Рембо. Там я пройшов через Відображення Лабіринту і в результаті відновив майже весь обсяг своєї пам'яті, вирішивши таким чином також і питання, чи був я справжнім Корвіном або всього лише одним з його двійників. З Рембо я переправився в Амбер, застосувавши міць Лабіринту для миттєвого повернення додому.

Після незакінченої дуелі з Еріком я втік через Карту у володіння свого улюбленого брата та нездійсненого вбивці Блейза.

Я об'єднався з Блейзом в нападі на Амбер, погано організованій справі, яку ми програли. Блейз зник під час останньої сутички при обставинах, на вигляд фатальних для нього, але, чим більше я дізнавався і думав про це, ймовірно, не таких вже й фатальних. Це надало мені можливість стати бранцем Еріка і мимовільним учасником його коронації, після якої він мене засліпив і заточив в темницю. Кілька років по тому в підземеллях Амбера відбулася регенерація мого зору, прямо пропорційна погіршенню стану мого розуму.

Тільки випадкова поява старого радника батька, Дворкіна, у якого з психікою справа була ще гірше, ніж у мене, дала мені можливість утекти.

Після цього я зайнявся відновленням сил і твердо вирішив бути більш обачним, коли наступного разу нападу на Еріка. Я пройшов через Відображення до старої держави, де я колись царював — Авалону — з планами придбати там речовину, про яку серед амберітів знав лише я один, єдина у своєму роді хімікалія, здатна піддаватися детонації в Амбері. По дорозі я проходив через країну Лорен, зустрівши там свого старого засланого туди генерала Ганелона, або когось дуже схожого на нього.

Я залишився там через пораненого лицаря, дівчини та місцевої загрози, дивно схожої на те, що відбувалося поблизу від самого Амбера — зростаючого Чорного круга, якимось чином пов'язаного з Чорною дорогою, по якій пересувалися наші вороги, річчю, за яку я вважав себе частково відповідальним через прокляття, проголошене мною під час засліплення.

Я виграв битву, втратив дівчину і відправився далі в Авалон разом з Ганелоном.

Авалон, до якого ми добралися, перебував, як ми швидко дізналися, під захистом мого брата Бенедикта, який мав свої власні неприємності, з ситуацією, можливо, спорідненою з загрозами Чорного круга або Чорної дороги. Під час останньої сутички Бенедикт втратив праву руку, але здобув перемогу в битві з пекельними дівами. Він попередив мене, щоб у своїх намірах по відношенню до Амбера і Еріка я дотримувався законів честі, а потім дозволив нам скористатися гостинністю його особняка, поки він ще кілька днів залишався в полі.

Ось у нього-то я і зустрів Дару.

Дара сказала мені, що вона була правнучкою Бенедикта, і що її існування зберігалося в таємниці від Амбера. Вона витягнула з мене скільки могла відомостей про Амбер, Лабіринт, Карти і нашу здатність ходити по Відображеннях. Вона також виявилася вкрай вміліою фехтувальницею. Ми зайнялися любов'ю після мого повернення з поїздки через Відображення до місця, де я набрав достатню кількість невідшліфованих алмазів для сплати за речі, які повинні були мені знадобитися для мого нападу на Амбер… На наступний день ми з Ганелоном забрали необхідні хімічні речовини і відправилися в Відображення Земля, де я провів колись своє кількасотрічне заслання, щоб придбати автоматичну зброю і боєприпаси, виготовлені за моїми вказівками.

По дорозі у нас виникли деякі труднощі з Чорною Дорогою, яка: здавалося, розширила масштаби свого впливу серед світів-Відображень. Ми виявилися рівні по силах створювати труднощі, але я мало не загинув в поєдинку з Бенедиктом, що переслідував нас у дикій гонці через Відображення. Занадто розгніваний, щоб слухати якісь аргументи, він тиснув мене через лісок — все ще кращий фехтувальник, ніж я, навіть тримаючи шпагу в лівій руці. Я зумів здолати його тільки із застосуванням трюку допомогою трави Чорної Дороги, про властивість якої він не знав. Я був переконаний, що він жадав крові через роман з Дарою. Але це виявилося не так. У небагатьох словах, якими ми обмінялися, він заперечував, що взагалі знає що-небудь про існування такої особи. Замість цього він погнався за нами, переконаний, що я вбив його слуг.

Ну, Ганелон і справді виявив кілька свіжих трупів у лісі біля будинку Бенедикта, але ми погодилися забути про них, не маючи ніякого уявлення про те, хто вони такі, і не маючи ніякого бажання ще більше ускладнювати своє існування.

Віддавши Бенедикта турботам брата Жерара, викликаного мною через його Карту з Амбера, ми з Ганелоном поїхали далі в Відображення Земля, озброїлися, рекрутували в іншому Відображенні живу силу і попрямували атакувати Амбер. Але після прибуття ми виявили, що Амбер піддається осаді тварюк, що прийшли по Чорній Дорозі. Моя нова зброя швидко перекинула чашу терезів на користь Амбера, а мій брат Ерік загинув у тій битві, залишивши мені свої проблеми, свою недоброзичливість і Камінь Правосуддя — зброю, котра управляє погодою, яку він використовував проти мене, коли ми з Блейзом атакували Амбер.

У цей момент з'явилася Дара, пронеслася повз нас, проскакала в Амбер, знайшла дорогу до Лабіринту і, більше того, пройшла його — очевидний доказ того, що ми й справді були якимись родичами. Однак, в ході цього випробування вона продемонструвала мені незвичайні фізичні трансформації.

Після проходження Лабіринту вона заявила, що Амбер буде зруйнований і зникла.

Приблизно через тиждень був убитий брат Каїн за обставин, підлаштованих так, щоб виставити злочинцем мене.

Той факт, що я вбив його вбивцю, навряд чи був задовільним доказом моєї невинності, тому що цей хлопець не міг засвідчити це. Зміркувавши однак, що я бачив раніше йому подібних істот у вигляді людей, які переслідували Рендома до будинку Флори, я знайшов, нарешті, час посидіти з Рендомом і вислухати історію його невдалої спроби звільнити Бранда з його вежі.

Рендом після того, як я покинув його кілька років тому в Рембо, після того, як я перенісся в Амбер і бився на дуелі з Еріком, змушений був на вимогу Мойри, королеви Рембо, одружитися на її придворній дамі Віаль, прекрасній сліпій дівчині. Частково це було призначено в покарання Ренді, який багато років тому кинув покійну дочку Мойри Морганті вагітною Мартіном, очевидним суб'єктом пошкодженої Карти, яку зараз тримав у руках Рендом.

Дивна для Рендома справа — він полюбив Віаль і жив тепер з нею в Амбері.

Покинувши Рендома, я взяв Камінь Правосуддя і відправився з ним в зал Лабіринту. Туди я пішов через отримані мною неповні інструкції в цілях налаштування його для використання мною. У процесі його налаштування несподівано для себе я піддався деяким незвичайним відчуттям і придбав контроль над його самоїю явною функцією — здатністю керувати явищами погоди. Після цього я розпитав Флору щодо мого заслання. Її історія виявилася правдивою та пов'язувалася з тими фактами, якими я володів, хоча у мене виникло почуття, що вона чогось не договорює щодо подій під час моєї автокатастрофи. Вона, однак, пообіцяла впізнати вбивцю Каїна, як одного з індивідів того ж типу, що і ті, з якими ми боролися разом з Рендомом в її будинку у Вінчестері, і запевнила мене у своїй підтримці у всьому, що я можу в майбутньому затіяти.

У той час, коли я слухав розповідь Рендома, я ще не знав про дві фракції і їх махінації. Я тоді вирішив, що якщо Бранд живий, то його порятунок важливіший за все, так як він явно володів інформацією, розкриття якої хтось не хотів. У мене виник задум, як цього досягти, випробування якого було відстрочено лише на час, який вимагався мені і Жерару для повернення тіла Каїна в Амбер. Частину цього часу Жерар, проте, застосував для побиття мене до несвідомого стану просто на випадок, якщо я забув, що він здатний на такий подвиг, а також, щоб додати вазі своїм словам, коли він повідомив мені, що особисто вб'є мене, якщо виявиться, що я був автором нинішніх подій в Амбері.

Це був, наскільки я знаю, бій, що демонструвався по найбільш закритій для всіх, крім обраних, системі мовлення, всі дивилися родиною через Карту Жерара — акт страховки, якщо я дійсно опинюся злочинцем і зважуся викреслити його ім'я зі списків живих через його погрози.

Потім ми поїхали далі в Гай Єдинорога і викопали труп Каїна. У той час ми побачили легендарного Єдинорога Амбера.

Тим вечором ми зібралися в бібліотеці палацу в Амбері. Ми, тобто Рендом, Фіона, Жерар, Бенедикт, Джуліан, Дейдра, Льювілла і я. Там ми обговорили мою ідею повернення Бранда. Це означало, що вся наша дев'ятка спробує дотягнутися до нього через Карту, його Карту. І у нас це вийшло!

Ми вступили з ним в контакт і успішно транспортували його назад в Амбер.

Однак, посеред метушні з участю всіх нас, які стовпилися навколо, коли Жерар переніс його через Карту, хтось всадив в бік Бранду кинджал. Жерар негайно обрав сам себе лікарем і очистив приміщення.

Решта з нас спустилися у вітальню попащекувати там і обговорити події.

У той час Фіона і пояснила мені, що Камінь Правосуддя може представляти небезпеку в разі його тривалого носіння, припускаючи можливість, що швидше він, а не рани, міг бути причиною смерті Еріка.

Одним з перших ознак, як вона вважала, було спотворення відчуття часу, удаване уповільнення рухів в оточуючому середовищі, яке насправді представляло собою прискорення власних фізіологічних процесів. Я твердо вирішив бути з ним обережнішим, оскільки вона була більш обізнана в цих справах, ніж інші, будучи колись найкращою ученицею Дворкіна.

І, напевно, вона була права. Напевно, саме цей ефект подіяв пізніше в той вечір, коли я повернувся у власні покої.

Принаймні, здавалося так, немов людина, що намагалася мене вбити, рухалася трохи повільніше, ніж рухався би я сам за схожих обставин. При всьому цьому удар виявився майже успішним. Клинок влучив у бік, і я знепритомнів.

Стікаючи кров'ю, я прокинувся в своєму старому ліжку в своєму старому будинку на Відображенні Земля, де я так довго жив, як Карл Корі. Я поняття не мав, як я повернувся.

Я виповз з будинку в заметіль, неміцно чіпляючись за свідомість. Я сховав Камінь Правосуддя в старій купі хмизу, тому що світ навколо мене і справді, здається, сповільнювався. Потім я дістався до дороги і спробував зупинити якусь машину.

Знайшов мене там і відвіз в найближчу клініку один мій друг і колишній мій сусід Білл Рот. У клініці випадково мене лікував той же лікар, який займався мною кілька років тому після моєї автокатастрофи.

Він підозрював, що я можу бути клієнтом психіатра, оскільки старі дані відображали якраз таке положення справ.

Однак, Білл пізніше показав мені безліч речей в правильному світлі. Він був адвокатом і відчув цікавість під час мого зникнення і провів деяке розслідування. Він дізнався про підроблене свідоцтво та про моїх успішних пагонах.

Він навіть знав деталі розслідування цих справ і самої автокатастрофи. Він все ще відчував, що в мені є щось дивне, але це не так вже й сильно його турбувало.

Пізніше Рендом зв'язався зі мною через Карту і повідомив мені, що Бранд прийшов в себе і хоче зі мною поговорити. За допомогою Рендома я повернувся в Амбер і пішов провідати Бранда. Ось тоді я й дізнався природу боротьби за владу, яка походила навколо мене, і імена учасників. Його розповідь разом з тим, що розповів мені Білл на Відображенні Земля, вніс, нарешті, деяку ясність в події останніх кількох років. Він також повідомив мені нові відомості щодо природи тої небезпеки, з якою ми зараз стикалися.

На наступний день я нічого не робив, зовні — в цілях підготовки себе до візиту в Тир-на-Нгот, насправді ж, щоб виграти додатковий час і оговтатися від поранення. Взявшись, однак, за це підприємство, його доводилося виконувати.

Я піднявся тієї ж ночі в місто на Небі, зустрівши заплутаний набір знаків і ознак, нічого, напевне, не означаючих, і забрав по ходу візиту незвичайну механічну руку у привида мого брата Бенедикта.

Повернувшись із цієї екскурсії на висоту, я поснідав з Рендомом і Ганелоном, перш ніж відправитися через Колвір додому. Мало-помалу, до нашого повного замішання, стежка навколо нас почала змінюватися. Все виглядало так, ніби ми йшли по Відображенню — подвиг майже зовсім неможливий у такій близькості від Амбера. Коли ми прийшли до такого висновку, то спробували змінити свій курс, але ні Рендом, ні я не зуміли вплинути на зміну сцени. Приблизно в цей же час з'явився Єдиноріг. Здавалося, він хотів, щоб ми йшли за ним. Що ми і зробили. Він провів нас через калейдоскопічну серію змін, поки ми, нарешті, не прибули в це місце, де він покинув нас у нинішньому становищі. А тепер, з усією цією послідовністю подій, яка прокрутилася у мене в голові, мій розум, ще рухаючись по периферії, проштовхався наперед і повернувся до щойно сказаних слів Рендома. Я відчув, що знову злегка випередив його. Як довго може протривати це положення справ, я не знав, але я зрозумів, де бачив роботу тієї ж руки, що пробила Карту.

Бранд часто малював, коли знаходився в одному зі своїх меланхолійних періодів, і мені на думку прийшла його улюблена техніка, коли я перебирав у пам'яті полотно за полотном, прояснені або затемнені ім. Додайте до цього його багаторічну роботу в минулому з метою придбання спогадів у всіх, хто знав Мартіна; хоч Рендом не впізнав його стилю, я гадав, чи багато часу пройде, перш ніж він так само, як і я, почне замислюватися над можливостями і цілями збору інформації Брандом. Навіть якщо і не його рука увігнала клинок, він брав участь у цьому акті, забезпечивши супротивника засобами.

Я досить добре знав Рендома, щоб розуміти, що він мав на увазі, коли це сказав. Він спробує вбити Бранда, як тільки помітить зв'язок, а це буде більш ніж незручно.

Це не мало ніякого відношення до того, що Бранд, ймовірно, врятував мені життя. Я вважав, що повністю розрахувався з ним, визволивши його з тієї проклятої вежі.

Ні, не борги і не сентименти змушували мене розшукувати засоби відвести Рендома в сторону або відвернути його. Це був голий, крижаний факт, що я потребував Бранда. Він так це влаштував. Моя причина рятувати його була не більш альтруїстична, ніж у нього — витягувати мене з озера. Він володів тим, чого я зараз потребував: інформацією. І він одразу ж зрозумів це.

— Я бачу схожість, — звернувся я до Ренді, — і ти цілком можеш бути правий щодо того, що трапилося.

— Звичайно, я правий.

— Карта була пробита.

— Явно. Я не…

— Значить, він не був проведений через Карту. Отже, людина, яка зробила це, встановила контакт, але була не в змозі переконати його перейти сюди.

— Он як? У будь-якому випадку, контакт розвинувся до межі достатньою твердості і близькості, щоб він зумів вдарити його кинджалом. Він, ймовірно, навіть зумів досягти мінімального ментального зчеплення і утримувати його на місці, поки він стікав кров'ю. Малюк, ймовірно, не мав великого досвіду поводження з Картами.

— Може «так», а може «ні», — промовив я. — Льювілла і Мойра могли би розповісти нам, чи багато він знав про Карти, але я схиляюся до того, що є можливість, що контакт був перерваний до настання смерті. Якщо він успадкував твою здатність до регенерації, то міг і вижити.

— Міг?! Мені не потрібні здогадки! Мені необхідна точна відповідь!

Я подумки зважив всі обставини. Я вважав, що знав щось, чого не знав він, але, втім, моє джерело було не найкраще, Я також хотів промовчати про таку можливість, тому що не мав шансу обговорити її з Бенедиктом. З іншого боку, Мартін був сином Рендома, а я хотів відвернути його увагу від Бранда.

— Рендом, у мене, можливо, щось є, — промовив я.

— Що?

— Прямо після того, як Бранда штрикнули ножем, коли ми разом базікали у вітальні, пам'ятаєш, розмова повернула до теми Мартіна?

— Так, але нічого нового не спливло.

— У мене було в той час, що додати, але я утримався через присутність всіх інших, а також тому, що хотів обговорити це наодинці з зацікавленою стороною.

— З ким?

— С Бенедиктом.

— С Бенедиктом? Яке він має відношення до Мартіна?

— Не знаю. Ось чому я хотів зберігати мовчання, поки все не з'ясую. Так, і притому моє джерело інформації досить сумнівне.

— Продовжуй.

— Дара… Бенедикт стає злим, як чорт, коли б я не згадав її ім'я, але поки що багато чого з того, що вона мені розповідала, виявилося вірним — про подорож Джуліана і Жерара по Чорній Дорозі, їх поранення, їх перебування в Авалоні. Бенедикт визнав, що все це було.

— Що ж вона сказала про Мартіна?

Ну справді, як передати це, не показавши на Бранда?

Дара сказала, що Бранд впродовж багатьох років не раз відвідував Бенедикта в Авалоні. Різниця за часом між Амбером і Авалоном була такою, що тепер, коли я подумав про це, здається неймовірним, що візити ці випадали на період, коли Бранд активно збирав відомості про Мартіна.

— А я-то гадав, що його продовжувало притягувати туди, оскільки вони з Бенедиктом ніколи особливо не дружили.

— Тільки те, що у Бенедикта гостював візитер на ім'я Мартін, який, на її думку, був з Амбера, — збрехав я.

— Коли?

— Деякий час тому. Я не впевнений.

— Чому ти не розповів мені цього раніше?

— Це дійсно не дуже-то багато і, крім того, ти, здавалося, ніколи особливо не цікавився Мартіном.

Рендом перевів погляд на грифона, який зігнувся і булькав праворуч від мене, а потім кивнув.

— Тепер цікавлюся, — кинув він, — Все змінюється. Якщо він ще живий, я хотів би побачити його. Якщо ж ні…

— Гаразд, — промовив я. — Найкращий спосіб для обох варіантів — це почати обчислювати спосіб потрапити додому. Я вважаю, що ми побачили те, що нам належало побачити.

— Я про це не думав, — відгукнувся він, — і мені спало на думку, що ми, ймовірно, могли б скористатися Лабіринтом, попросту попрямувати в центр і перенестися назад.

— Пройти по темній ділянці?

— А чому б і ні? Ганелон спробував це зробити, і з ним все в порядку.

— Хвилинку, — перебив Ганелон. — Я не казав, що це було легко, і я переконаний, що ви не зможете провести по цьому шляху коней.

— Що ти маєш на увазі? — Поцікавився я.

— Пам'ятаєш те місце, де ми перетнули Чорну Дорогу, коли тікали з Авалона?

— Звичайно.

— Ну, відчуття, яке охопило мене, коли я повертав Карту і кинджал, було схоже на те, яке я відчув в той час. Це було однією з причин, чому я так швидко біг. Я за те, щоб спершу спробувати Карти, по теорії, що ця точка збігається з Амбером.

Я згідно кивнув:

— Гаразд. Ми цілком можемо спробувати вибратися, по можливості, найбільш легким способом. Давайте, заберемо спочатку коней.

Ми зробили це, дізнавшись по ходу справи довжину ланцюга грифона.

Він витягнув її, приблизно на тридцять метрів від входу в печеру і відразу ж заходився жалібно мекати. Це аніскільки не полегшило нам умиротворення коней, але це ж викликало одну дивну думку, яку я вирішив тримати при собі.

Коли ми з усім упоралися, Рендом витягнув свої Карти, а я дістав свої.

— Давай спробуємо Бенедикта, — запропонував він.

— Гаразд. Тепер можна викликати кого завгодно.

Я відразу ж помітив, що Карти стали на дотик холодними. Я взяв Карту Бенедикта і почав попередню підготовку. Рендом поруч зі мною робив те ж саме.

Контакт виник майже відразу.

— Що трапилося? — Запитав Бенедикт.

Він обвів поглядом Рендома, Ганелона і коней, а потім зустрівся очима зі мною.

— Ти переправити нас? — Запитав я.

— Коней теж?

— Всіх.

— Давайте.

Він простягнув руку і я торкнувся її. Ми всі перебралися до нього. Через кілька хвилин ми стояли з ним на високому скелястому майданчику. Холодний вітер тріпав нам одяг, сонце Амбера минуло полудень на заповненому хмарами небі. Бенедикт був одягнений в жорстку шкіряну куртку і штани з оленячої шкіри. Сорочка на ньому була вицвілого жовтого кольору. Обрубок правої руки закривав помаранчевий плащ. Він міцно стиснув довгі щелепи і придивився до мене.

— З цікавого місця ви поспішили забратися, — зауважив він, — я вловив дещо на задньому плані.

Я кивнув:

— З цієї висоти відкривається теж цікавий вигляд.

Я помітив підзорну трубу у нього за поясом і одночасно зміркував, що ми стояли на широкому кам'яному карнизі, з якого Ерік командував битвою в день своєї смерті і мого повернення. Я підійшов подивитися на чорну смугу через Гарнаті, що тяглася далеко внизу за лінію горизонту.

— Так, — промовив він. — Чорна дорога, схоже, в більшості пунктів стабілізувала свої кордони. Однак, в небагатьох інших вона все ще розширюється. Враження майже таке, наче вона наближається до остаточної відповідності з якимось планом. А тепер скажіть-но мені, звідки ви з'явилися?

— Я провів минулу ніч в Тир-на-Нготі, — відповів я, — а цього ранку ми збилися зі шляху, перетинаючи Колвір.

— Це не легка справа, — зауважив він. — Заблукати на своїй власній горі… Треба, знаєш, тримати на схід. Це напрямок, з якого, як відомо, сходить сонце.

Я відчув, що обличчя моє заливається червоним.

— Була пригода, — я відвів убік погляд. — Ми втратили коня.

— Яке саме пригода?

— Серйозна… для коня.

— Бенедикт… — втрутився раптом Рендом. Він відірвав погляд від того, що було, як я зрозумів, пробитою Картою. — Що ти можеш розповісти мені про мого сина, Мартіна?

Бенедикт кілька хвилин вивчав його, перш ніж заговорити.

— Чому такий раптовий інтерес?

— Тому що в мене є причина вважати, що він може бути убитим, — відповів він. — Якщо це так, то я прагнутиму помститися. Якщо це не так, то…

Думка, що це може статися, викликала у мене деякий розлад.

— Якщо він ще живий, то я хотів би зустрітися з ним і поговорити.

— Що змушує тебе думати, що він може бути убитий?

Рендом глянув на мене. Я кивнув.

— Почни із сніданку, — запропонував я.

— Поки він це робить, я знайду вам обід, — вставив Ганелон, риючись в одній з сідельних сумок.

— Нам показав дорогу Єдиноріг… — Почав Рендом.

3

Ми сиділи і мовчали. Рендом закінчив розповідати, а Бенедикт дивився на небо над Гарнаті. Обличчя його нічого не виражало.

Я давним-давно навчився поважати його мовчання.

Нарешті, він різко кивнув і подивився на Рендома.

— Я давно підозрюю щось в цьому роді, — вимовив він. — З усього, що створили батько і Дворкін за всі ці роки, у мене виникло враження, що існував первісний Лабіринт, який вони або знайшли, або створили, розташувавши наш Амбер всього лише в одному відбиті від нього, щоб черпати його силу. Я, однак, так ніколи і не отримав ніякого уявлення щодо того, як можна пройти в те місце.

Він знову повернувся до Гарнаті, вказавши підборіддям:

— І що, як ви мені говорите, співвідноситься з тим, що було зроблено там.

— Здається, так, — відповів Рендом.

— Викликане пролиттям крові Мартіна?

— Я думаю, що так.

Бенедикт підняв Карту, передану йому Рендомом під час розповіді. Тоді Бенедикт ніяк її не прокоментував.

— Так, це Мартін. Він прийшов до мене після того, як я покинув Рембо. Він залишався у мене довгий час.

— Чому він прийшов до тебе? — Запитав Рендом.

Бенедикт слабо посміхнувся:

— Він, знаєш, повинен був кудись відправитися. Його нудило від свого становища в Рембо, він відчував двоїсте почуття до Амбера, був молодий, вільний і тільки що увійшов в силу, пройшовши через Лабіринт. Він хотів забратися подалі, побачити чогось новеньке, погуляти по Відображеннях, як і ми всі. Я одного разу брав його в Авалон, коли він був хлопчиськом, щоб дати йому погуляти по суші влітку, навчити його їздити верхи, показати збір врожаю. Коли він раптом опинився в такому становищі, що міг вирушити в одну мить куди завгодно, вибір його був все ж обмежений небагатьма відомими йому місцями. Вірно, він міг придумати якесь місце в одну мить і відправитися туди, практично створити його. Але він також усвідомлював, що йому ще багато чому треба навчитися, щоб гарантувати свою безпеку в Відображеннях.

Він прийшов до мене і попросив мене навчити його користуватися своїм даром. І я його навчив. Він провів у мене більшу частину року. Я навчив його битися, навчив його роботі з Картами і Відображеннями, навчив його всьому тому, що зобов'язаний знати амберець, якщо він хоче вижити.

— Чому ти все це зробив? — Запитав Рендом.

— Хтось же повинен був. Він прийшов до мене, значить, мені й навчати. Це, втім, не означає, що я не прив'язався до хлопчика, — додав він.

Рендом кивнув:

— Ти стверджуєш, що він пробув у тебе майже рік. Що з ним стало після цього?

— Ця жага мандрів, яка відома тобі не гірше, ніж мені. Коли він здобув деяку впевненість у своїх здібностях, йому захотілося застосувати їх. Наставляючи його, я сам брав його в подорожі по Відображеннях, представив його в різних місцях, знайомлячи з людьми. Але настав час, коли він захотів сам вибирати собі дорогу. В один прекрасний день він попрощався зі мною і відправився в дорогу.

— Ти бачив його з тих пір?

— Так. Він періодично повертався, зупинявся у мене на деякий час похвалитися розповідями про свої пригоди і відкриття. Завжди було ясно, що це лише візит. Через деякий час він ставав непосидючий і знову відбував.

— Коли ти бачив його востаннє?

— Кілька років тому, за часом Авалона, при звичайних обставинах. Він з'явився одного разу вранці, залишався у мене, напевно, тижнів зо три, розповів мені про те, що він бачив і що він робив, говорив про те, що він хоче зробити, а потім знову вирушив у дорогу.

— Ти ніколи більше не чув про нього?

— Навпаки. були послання, залишені у спільних друзів, коли він проходив їх Відображення. При нагоді він навіть зв'язувався зі мною через Карту…

— У нього є Колода? — Перебив я.

— Так, я подарував йому одну зі своїх зайвих колод.

— У тебе була Карта для нього?

Він похитав головою:

— Я навіть не знав про існування такої Карти, поки не побачив цю, — виголосив він.

Він підняв Карту, глянув на неї і віддав назад Ренді.

— У мене немає здібностей художника, щоб виготовити таку. Рендом, ти намагався зв'язатися з ним через цю Карту?

— Так, багато разів з тих пір, як ми наткнулися на неї. Фактично, лише кілька хвилин тому. Нічого.

— Це, звичайно, нічого не доводить. Якщо все сталося, як ти припускаєш, і він пережив це, то він міг вирішити заблокувати будь-які спроби контакту в майбутньому. Він знає, як це робити.

— Сталося, як я припускаю? Ти щось ще про це знаєш?

— Є в мене думка, — відповів Бенедикт. — Розумієш, він з'явився кілька років тому в будинку одного нашого друга у Відображенні. Це була тілесна рана, зроблена ударом ножа. Вони розповідали, що він з'явився до них в дуже поганому стані і не входив в деталі того, що сталося. Він залишився на кілька днів, поки не зміг знову пересуватися, і відбув перш ніж дійсно повністю оговтався. Це було востаннє, коли вони чули про нього, і я теж.

— Хіба тобі не було цікаво? — Здивувався Рендом. — Хіба ти не шукав його?

— Звичайно, мене розбирала цікавість. Але людина повинна мати право вести власне життя без втручання родичів, неважливо, з якими намірами.

— Він вибрався з кризи і не намагався зв'язатися зі мною. Він явно знав, що хотів робити. Він залишив мені послання у Текі, сказавши, що мені не потрібно турбуватися, коли я дізнаюся, що трапилося. Він знає, що йому робити.

— Текі? — Перепитав я.

— Цілком вірно. Мої друзі у відображенні.

Я утримався від висловлення того, що я міг би сказати.

Я думав, що вони були просто ще однією частиною розповіді Дари, тому що вона так спотворила істину в інших областях. Вона згадувала мені про Текі так, немов знала їх, немов жила у них — все з відома Бенедикта. Момент, проте, здавався невідповідним для того, щоб розповідати йому про мій візит попередньої вночі в Тир-на-Нгот та на те, що все вказувало на його спорідненість з дівчиною.

У мене ще не було достатньо часу, щоб подумати про цю справу і про все, що з нього випливало.

Рендом встав, підійшов і зупинився біля краю площадки, спиною до нас, зчепивши руки позаду.

Постоявши так з хвилину, він повернувся і повільно підійшов до нас.

— Як ми можемо вступити в контакт з Текі? — Запитав він у Бенедикта.

— Ніяк, — відповів Бенедикт, — якщо не поїдемо побачити їх.

Рендом повернувся до мене:

— Корвін, мені потрібен кінь. Ти кажеш, що Зірка проїхала через багато Відображень…

— У неї був важкий ранок.

— Не такий він був і напружений. По більшій частині це був просто страх, а тепер вона, здається, в повному порядку. Можу я позичити її?

Перш, ніж я встиг відповісти, він звернувся до Бенедикта:

— Ти ж проводиш мене, так?

Бенедикт завагався:

— Я не знаю, що там можна дізнатися… — Почав було він.

— Все, що завгодно! Все, що вони можуть згадати! Можливо, щось, що не здалося тобі в той час дійсно важливим, але може виявитися важливим зараз, коли ми багато більше знаємо.

Бенедикт подивився на мене. Я кивнув.

— Він може їхати на Зірці, якщо ти готовий провести його.

— Гаразд, — погодився Бенедикт. Він піднявся на ноги. — Піду приведу свого коня.

Він повернувся і попрямував до місця, де була стриножена велика смугаста тварина.

— Спасибі, Корвін, — подякував мені Рендом.

— Я дам тобі можливість надати відповідну послугу.

— Яку?

— Позич мені Карту Мартіна.

— Для чого?

— У мене тільки що виникла одна думка. Це занадто складно, щоб вникати в деталі, якщо ти хочеш їхати. Шкоди від цього, однак, ніякого не буде.

Він пожував губу.

— Гаразд. Але я хочу отримати її назад, коли ти покінчиш зі своєю справою.

— Звичайно.

— Це допоможе знайти його?

— Можливо.

Він віддав мені Карту.

— Ти тепер направляєшся до палацу? — Запитав він.

— Так.

— Ти не міг би розповісти Віаль, що трапилося і куди я поїхав. Вона буде турбуватися.

— Зрозуміло. Обов'язково це зроблю.

— Я буду добре піклуватися про Зірку, не хвилюйся.

— Не сумніваюся. Удачі тобі!

— Спасибі.

Я їхав на Вогняному, Ганелон йшов пішки. Так він наполіг. Ми слідували тим же шляхом, по якому я гнався за Дарою в день битви. Поряд з недавнім розвитком подій саме це і змусило мене знову подумати про неї. Я струсив пил зі своїх почуттів і уважно вивчив їх. Я зрозумів, що незважаючи на ігри, в які вона зі мною грала, на вбивства, які вона, безсумнівно, здійснювала або організовувала, мене все ще вабило до неї щось більше, ніж цікавість.

Я не був дуже здивований, відкривши це. Положення виглядало майже таким же, як і те, коли я в останній раз нагрянув з раптовою інспекцією в казарми емоцій. Тоді я гадав, скільки могло бути правди в моєму останньому видінні попередньої вночі, в якому була викладена її можлива лінія походження від Бенедикта.

Фізична схожість і справді існувала, і я був переконаний у цьому більш ніж наполовину. До того ж, у примарному місті привид Бенедикта цілком підтверджував це, піднімаючи свою нову, дивну руку на її захист.

— Що там таке смішне? — Запитав Ганелон.

Він крокував зліва від мене.

— Рука, — відповів я, — що повернулася зі мною з Тир-на-Нгота. Розумієш, я турбувався через якесь приховане значення, якусь непередбачену силу долі в цій штуці, що явилася у наш світ з того місця таємниць і снів. А вона не протягла навіть дня. Коли Лабіринт знищив Яго, не залишилося нічого. Ця нічна подорож ні до чого не привела.

Ганелон прочистив горло.

— Ну, це було не зовсім так, як ти, здається, думаєш.

— Що ти маєш на увазі?

— Цієї механічної руки не було в сідельній сумці Яго. Рендом переклав її в твою сумку. Саме там була їжа, а після того, як ми поїли, він повернув посуд туди, де він був — у власну сумку, але руку — ні. Місця не було.

— О-о-о, — протягнув я, — тоді…

Ганелон кивнув.

— Значить, вона тепер з ним, — закінчив він за мене фразу.

— І рука, і Бенедикт. Прокляття! Не дуже-то мені подобається ця штука. Вона намагалася мене вбити. Раніше в Тир-на-Нготі ні на кого і ніколи не нападали.

— Але Бенедикт — друг. Він на твоєму боці, якщо навіть в даний момент у вас є деякі розбіжності. Вірно?

Я не відповів.

Він підняв руку і взяв Вогняного під узду, зупинивши його. Потім він підняв голову, вивчаючи моє обличчя.

— Корвін, що ж все-таки відбулося? Що ти дізнався?

Я вагався. І правда, про що я дізнався в Небесному місті? Ніхто не був впевнений, як діяв механізм, який стояв за видіннями Тир-на-Нгота. Цілком могло бути, як підозрювали деякі, що це місце просто втілювало твої невисловлені страхи та побажання, напевно, змішуючи їх з несвідомими припущеннями і здогадками. Підозри ж, викликані чимось несвідомим, ймовірно, краще було тримати при собі, ніж поширювати. І все ж рука була досить матеріальною.

— Я ж казав тобі, — заявив я, — що відсік цю руку у привида Бенедикта. Значить, ми явно билися.

— Ти бачиш в цьому ознаку, що між тобою і Бенедиктом буде в кінцевому рахунку зіткнення?

— Напевно.

— Тобі показали причину цього, чи не так?

Я стомлено зітхнув:

— Так. Було сказано, що Дара і справді у родинних стосунках з Бенедиктом, що цілком може бути правдою. Цілком можливо також, якщо це правда, що він про це не знає. Отже, ми будемо мовчати про це, поки не зможемо це підтвердити чи спростувати. Зрозуміло?

— Звичайно. Але як же це може бути?

— Саме так, як вона говорила.

— Правнучка?

Я кивнув.

— Від кого?

— Від пекельної діви, відомої нам лише з чуток, від Лінтри, дами, яка коштувала йому руки.

— Але ж та битва відбулася нещодавно.

— Час тече по-різному в різних Відображеннях, Ганелон. Біля дальніх меж це було б можливо.

Він похитав головою і розслабив руку, що тримала узду.

— Корвін, я дійсно думаю, що Бенедикту слід про це знати. Якщо це правда, то ти повинен скоріше дати йому шанс підготуватися, ніж дозволити йому несподівано відкрити це. Ви така неплідна компанія, що батьківство, здається, разить вас сильніше, ніж інших. Подивися на Рендома. Він роками не визнавав свого сина, а зараз я відчуваю, що він ризикнув би заради нього своїм життям.

— Я теж так вважаю, — погодився я. — А тепер забудь про Рендома, але проведи здогадки на крок далі в разі Бенедикта.

— Ти думаєш, він прийме сторону Дари проти Амбера?

— Я волів би ухилитися від надання йому вибору, і навіть не дати йому знати, що він існує, якщо він існує.

— Я думаю, ти надасиш йому погану послугу. Навряд чи він емоційна дитина. Зв'яжися з ним по Карті і скажи йому про свої підозри, таким чином, він, принаймні, швидше зможе подумати про це, ніж ризикувати, що він виявиться непідготовленим до якогось несподіваного зіткнення.

— Він мені не повірить. Ти бачив, яким він робиться, коли б я не згадав про Дару.

— Це саме по собі може про щось говорити. Можливо, він підозрює, що щось могло статися, і відкидає це так гаряче, тому що йому хотілося б іншого.

— Прямо зараз це тільки розширить тріщину, яку я намагаюся замазати.

— Твоє приховування правди від нього зараз може взагалі викликати розрив, коли він про це дізнається.

— Ні. Я вважаю, що знаю свого брата краще, ніж ти.

Він опустив поводи:

— Добре. Сподіваюся, ти правий.

Я не відповів, а спонукав Вогняного знову пуститися в дорогу. Між нами існувало невисловлене розуміння, що Ганелон міг питати мене про все, що хотів, і також мовчазно передбачалося, що я вислухаю будь-яку запропонований ним пораду. Частково це було тому, що його положення було унікальним.

Ми не були родичами. Він не був амберітом. Чвари і проблеми Амбера стали його турботами тільки за його бажанням. Давним-давно ми були друзями і союзниками в битві в країні, яка стала йому рідною.

По завершенню цієї справи він попросився поїхати зі мною допомогти мені управлятися з моїми власними справами і справами Амбера.

Таким чином, нас пов'язувала лише дружба, штука більш міцна, ніж минулі борги і правила честі, іншими словами те, що давало йому право чіплятися до мене з подібними порадами, де я навіть Рендома міг послати до біса, коли приймав рішення. Я розумів, що мені не слід дратуватися, так як все сказане ним було запропоновано чесно. Імовірніше за все, це було старе військове почуття субординації, що сходило до наших самих давніх відносин так само, як і пов'язане з нинішнім стан справ: я не люблю, щоб обговорювали мої рішення і накази. Я вирішив, що, ймовірно, мене навіть більше дратував той факт, що він останнім часом висловив кілька проникливих здогадок і кілька заснованих на них досить слушних пропозицій, до чого, як я відчував, мені слід було додуматися самому. Нікому не подобається признаватися в образі, заснованій на чомусь подібному. І все ж, чи тільки в цьому справа? Проста проекція незадоволеності через кілька нечисленних прикладів особистої недостатності? Старий армійський рефлекс щодо святості моїх рішень? Чи мене турбувало щось більш глибоке, що якраз тепер спливло на поверхню?

— Корвін, — вимовив Ганелон, — я тут подумав…

Я зітхнув:

— Так?

— Щодо сина Рендома. Враховуючи, як на вас все заживає, я вважаю цілком можливим, що він міг вижити і все ще десь бродить.

— Хотілося б думати, що так воно і є.

— Не дуже квапся з такими побажаннями.

— Що ти маєш на увазі?

— Як я зрозумів, він мав дуже мало контактів з Амбером і з рештою вас, враховуючи, що виріс він в Рембо.

— Так, я теж так думаю.

— Фактично, окрім Бенедикта і Льювілли в Рембо, єдиний, з ким він мав контакт, був той, хто вдарив його ножем.

— Блейз, Бранд або Фіона. Мені спало на думку, що у нього, ймовірно, склалося спотворене уявлення про сім'ю.

— Спотворене, — припустив я, — але можливо, цілком виправдане, якщо я розумію, до чого ти хилиш.

— Думаю, що розумієш. Здається можна допустити, що він не тільки боїться сім'ї, але й має зуб на вашу компанію.

— Таке цілком можливо.

— Чи не думаєш ти, що він міг перекинутися до ворогів?

Я похитав головою:

— Ні, якщо він знає, що вони прислужники тих, хто намагався вбити його.

— Але чи так це? Цікаво знати… Ти кажеш, що Бранд злякався і спробував відмовитися від якоїсь там їхньої домовленості з бандою з Чорної дороги. Якщо вони такі сильні, то я хотів би знати, чи не могли Фіона і Блейз стати їх знаряддями? Якщо це так, то я можу уявити собі Мартіна, вишукуючого щось, що дало б йому владу над ними.

— Занадто химерна побудова зі здогадів, — заперечив я.

— Вороги, здається, занадто багато знають про вас.

— Вірно, але у нас була пара зрадників, які могли багато розповісти їм.

— Чи могли вони передати їм все, що за твоїми словами знала Дара?

— Це хороший аргумент, — визнав я, — але важко сказати.

Окрім випадку з Текі, негайно прийшло мені на розум. Однак, я вирішив тримати це при собі, щоб з'ясувати, до чого він хилить, а не видалятися по дотичній. Тому я сказав:

— Мартін навряд чи здатен розповісти їм багато чого про Амбер.

Ганелон з хвилину помовчав, а потім запитав:

— У тебе був випадок перевірити ту здогадку, про яку я тебе питав тієї ночі біля твоєї гробниці?

— Яку здогадку?

— Чи можна підслуховувати за допомогою Карт? — Нагадав він. — Тепер, коли ми знаємо, що у Мартіна є колода…

Настала моя черга замовкнути, поки невелике сімейство хвилинок перейшло мені дорогу зліва направо, показуючи мені язика.

— Ні, — нарешті, промовив я. — У мене не було випадку перевірити це.

Ми проїхали чималу відстань, перш ніж він вимовив:

— Корвін, тієї ночі, коли ви повернули Бранда…

— Так?

— Ти кажеш, що опісля ти перевірив алібі у всіх, щоб з'ясувати, хто ж це тебе вдарив, і що будь-якому з них було б важко викинути такий фокус в даний час.

— Так, — вимовив я.

Він кивнув:

— Тепер ти можеш подумати про ще одного свого родича. У нього може бути відсутня сімейна спритність лише тому, що він молодий і недосвідчений.

Подумки усміхнувшись, я зробив ручкою безмовному параду хвилинок, які пройшли між Амбером і мною.

4

Вона запитала: «Хто там?», коли я постукав, і я їй відповів:

— Корвін.

— Хвилинку.

Я почув її кроки, а потім двері відчинилися. Віала, ростом лише трохи вища за півтора метра, і дуже худенька брюнетка з витонченими рисами обличчя і м'яким голосом. На ній була надіта червона сукня. Її незрячі очі дивилися крізь мене, нагадуючи мені про пітьму минулого, про біль.

— Рендом попросив мене передати, що він трохи затримається, але турбуватися нема чого.

Вона посторонилася і відкрила двері навстіж.

Я не хотів, але зайшов. Я не збирався буквально виконувати прохання Рендома — розповісти їй те, що вже сказав і нічого більше.

Лише коли ми поїхали кожен своєю дорогою, я збагнув, що саме означало прохання Рендома: він попросту попросив мене повідомити його дружині, з якою я встиг обмінятися не більше ніж півдюжиною слів, що він відправився шукати свого незаконного сина, хлопця, чия мати Морганті вчинила самогубство, за що Рендом і був покараний примусовим одруженням на Віаль. Той факт, що цей шлюб виявився вдалим, все ще дивував мене. У мене не було ані найменшого бажання видавати вантаж таких неприємних новин і, заходячи в кімнату, я шукав вихід.

Я пройшов повз погруддя Рендома, встановлене на високій полиці в стіні ліворуч від мене. Насправді я проминув його, перш ніж до мене дійшло, що зображений був справді мій брат. На протилежній стороні кімнати я побачив її робочий верстак. Обернувшись, я вивчив бюст.

— Я й не знав, що ви займаєтеся ліпленням.

— Так?

Оглянувши апартаменти, я швидко виявив інші зразки її робіт.

— Здорово у вас виходить, — похвалив я.

— Спасибі. Чи не присядете ви поки що?

Я опустився у велике крісло з високими підлокітниками, що опинилося більш зручним, ніж воно виглядало. Вона сіла на низький диван праворуч від мене, підібравши під себе ноги.

— Чи не хочете що-небудь поїсти або випити?

— Ні, дякую. Я можу затриматися лише ненадовго. Справа в тому, що Рендом, Ганелон і я трохи збилися зі шляху по дорозі додому, а після цієї затримки зустрілися і поговорили з Бенедиктом. У результаті всього цього Рендом і Бенедикт змушені зробити ще одну невелику подорож.

— Це надовго?

— Ймовірно, на добу, може, трохи довше. Якщо його поїздка сильно затягнеться, він, ймовірно, зв'яжеться з ким-небудь через Карту, і ми дамо вам знати. — Бік мій почав поколювати, і я поклав туди руку, м'яко масажуючи.

— Рендом мені багато розповідав про вас.

Я посміхнувся.

— Ви впевнені, що не хочете перекусити? Це буде неважко влаштувати.

— Він розповів вам, що я завжди голодний?

Вона розсміялася:

— Ні. Але якщо ви були настільки діяльні, як ви стверджуєте, то я вважаю, ви не викроїли часу на їжу.

— Тут ви наполовину праві. Гаразд, якщо у вас завалявся зайвий шматок хліба, він, може, піде мені на користь.

— Чудово! Одну хвилинку.

Вона піднялася і вийшла до сусідньої кімнати. Я скористався нагодою, щоб від душі почухати шкіру навколо рани, де раптово виник убивчий напад свербежу. Я прийняв її гостинність з цієї причини, а частково через відчуття, що я дійсно зголоднів.

Лише трохи пізніше до мене дійшло, що вона все одно не могла бачити, як я накинувся на свій бік. Її упевнені рухи і позбавлені коливань манери послабили мою свідомість її сліпоти. Добре, мене порадувало, що вона була здатна так відмінно нести свій тягар.

Я почув, як вона наспівує мотив балади «Про тих, що борознять води», пісню великого торгового флоту Амбера. Амбер не був знаменитий своїм виробництвом, так само і сільське господарство не було нашою сильною стороною. Але наші кораблі плавали по відображеннях, курсуючи між скрізь і всюди, торгуючи всім, чим завгодно.

Майже кожен амберіт чоловічої статі, знатний чи ні, проводив деякий час на флоті. Ті, хто королівської крові, давним-давно проклали торгові шляхи іншим суднам, що пливли слідом, до морів двох дюжин світів в голові у кожного капітана. У минулі часи я допомагав в цій справі, і хоча моя участь ніколи не було такою глибокою, як у Жерара або Каїна, на мене справили величезне враження сила характеру і дух людей, які перетинали їх.

Через деякий час увійшла Віала, несучи піднос, навантажений хлібом, м'ясом, сиром, фруктами та кубком червоного вина.

Вона поставила його на ближній стіл.

— Ви що, збираєтеся нагодувати полк?

— Краще понадійніше застрахуватися.

— Спасибі! Не приєднаєтеся чи до мене?

— Напевно, я з'їм який-небудь фрукт, — промовила вона.

Її пальці через секунду знайшли яблуко. Вона повернулася на диван.

— Рендом повідомив, що цю пісню склали ви.

— Це було давним-давно, Віала.

— А зараз ви що-небудь складаєте?

Я похитав було головою, зловив себе на цій дурості і відповів:

— Ні. Ця частина мене… відпочиває.

— Шкода, у вас чудово виходить.

— Справжній музикант в сім'ї — Рендом.

— Так, він дуже хороший, але грати і складати — це зовсім різні речі.

— Вірно. В один прекрасний день, коли стане легше… Скажіть мені, ви щасливі тут, в Амбері? Чи все вам до душі? Чи не потрібно вам що-небудь?

Вона посміхнулася:

— Все, що мені потрібно, це Рендом. Він хороша людина.

Я був страшенно зворушений, почувши, що вона так відгукується про нього.

— Тоді я щасливий за вас. І наймолодший і найменший… Йому, можливо, довелося трохи гірше, ніж усім іншим з нас. Немає нічого більш зайвого, як ще один принц, коли їх вже і так ціла юрба. Я був також винен, як і решта. Одного разу ми з Блейзом зсадили його на два дні на острівці на південь звідси…

— А Жерар з'їздив і визволив його, коли дізнався про це, — закінчила вона за мене. — Так, він мені розповідав. Напевно, це турбує вас, якщо ви досі пам'ятаєте це.

— На нього це теж, можливо, справило враження.

— Ні, він давним-давно простив вас. Він розповідав це, як анекдот. До того ж це він увігнав шип крізь каблук вашого чобота, який проткнув вам п'яту, коли ви його надягли.

— Так це був Рендом? Будь я проклятий! А я-то завжди винив в цьому Джуліана.

— Ось цей випадок і тривожить Рендома.

— Як же давно все це було! — Вигукнув я.

Я похитав головою і продовжив їсти.

Мене охопив голод, і вона надала мені кілька хвилин мовчання, щоб я подолав його.

Коли я взяв над ним верх, я відчув спонукання щось сказати.

— Ось так краще, набагато краще, — почав я. — Я провів у небесному місті незвичайну і тяжку ніч.

— Ви отримали знамення корисного характеру?

— Не знаю, наскільки вони можуть виявитися корисними. З іншого боку, я вважаю, що волів би скоріше мати їх, ніж не мати. А тут нічого цікавого не сталося?

— Слуги говорили мені, що ваш брат Бранд продовжує видужувати. Він добре поїв цим ранком, що є підбадьорливою ознакою.

— Вірно, — погодився я. — Тепер він, здається, поза небезпекою.

— Ймовірно. Ця серія жахливих подій, яких зазнали ви всі! Мені дуже шкода. Я сподівалася, що ви зможете придбати під час ночі, проведеної на Тир-на-Нготі, якісь вказівки на поворот до кращого в ваших справах.

— Це не має значення, — заспокоїв я її. — Я не так вже був упевнений в цінності цього підприємства.

— Тоді навіщо ж…

Я вивчав її з відновленим інтересом.

Обличчя її нічого не видавало, але права рука сіпалася, постукуючи і пощипуючи матеріал дивана.

Потім, раптово усвідомивши її красномовність, вона змусила руку лежати нерухомо.

Вона явно була особистістю, сама відповіла на своє питання і бажала тепер, щоб це було непомітно.

— Так, — підтвердив я, затягуючи час. — Ви знаєте про моє поранення?

Вона кивнула.

— Я не серджуся на Рендома за те, що він розповів вам. Його судження завжди точні і пристосовані до оборони. далебі, не бачу ніяких причин не покладатися на них самому. Я повинен, однак, запитати, чи багато він вам розповів, як заради вашої власної безпеки, так і заради свого душевного спокою, тому що є речі, які я підозрюю, але ще не висловив.

— Я розумію. Звичайно, важко оцінити те, чого немає, те, про що він міг промовчати, але, здебільшого, він мені розповідає про все. Я знаю вашу історію та історію більшості інших. Він тримає мене в курсі подій, підозр і припущень.

— Спасибі, — пригубив я вина. — Тоді мені буде легше розказувати, зважаючи на те, що ви в курсі справи. Я збираюся розповісти вам все, що трапилося зі сніданку до теперішнього часу.

Так я і зробив.

Вона іноді усміхалась, коли я говорив, але не перебивала. Коли я скінчив, вона запитала:

— Ви думали, що мене засмутить згадка про Мартіна?

— Це здавалося можливим.

— Ні, — заперечила вона. — Бачте, я знала Мартіна ще в Рембо, коли він був хлопчиком. Я була там, поки він ріс. Він мені тоді подобався. Навіть якщо б він не був сином Рендома, він все одно був би мені дорогий. Я можу тільки радіти турботі Рендома, і сподіватися, що з часом це піде на благо їм обом.

Я похитав головою:

— Я не надто часто зустрічаю людей, подібних вам. І я радий, що, нарешті, зустрів.

Вона розсміялася, після чого запитала:

— Чи довго ви були без зору?

— Так.

— Це може озлобити людину або дати їй більше радості в тому, що вона має.

Мені не треба було подумки повертатися до своїх почуттів тих днів сліпоти, щоб знати, що я був чоловіком першого різновиду, навіть якщо не приймати в розрахунок обставини, за яких я придбав її. Жалкую, але такий вже я є, і я жалкую.

— Вірно, — погодився я, — ви щаслива.

— Насправді це просто стан душі, те, що легко може оцінити Повелитель Відображень.

Вона піднялася:

— Я завжди гадала, як ви виглядаєте. Рендом вас описував, але це зовсім не те. Можна мені?

— Звичайно.

Вона підійшла і поклала на моє обличчя кінчики пальців, делікатно проводячи ними мо моєму лицю.

— Так, — вимовила вона, — ви багато в чому такий, яким я вас представляла. І я відчуваю в вас напругу. Вона була у вас довгий час, чи не так?

— У тій чи іншій формі, я вважаю, завжди, з часу мого повернення в Амбер.

— Хотіла б я знати, — задумливо промовила вона, — чи не були ви щасливіший до того, як знову віднайшли свою пам'ять?

— Це одне із тих неможливих питань. Якби я не відновив її, то міг би так і померти. Але якщо на хвилину відкласти цю частину в бік, в ті часи все ж була обставина, яка не давало мені спокою, турбувала мене кожен день. Я постійно шукав засіб відкрити, хто я такий і що я таке.

— Але ви були більше чи менше щасливі, ніж зараз?

— Не більше і не менше. Одне врівноважує інше. Це, як ви припустили, стан душі. І навіть якщо б це було не так, я ніколи б не зміг повернутися до того, іншого життя, тепер знаючи, хто я такий, тепер, коли я знайшов свій Амбер.

— Чому ж?

— Чому ви мене про все це питаєте?

— Я хочу зрозуміти вас, — пояснила вона. — Завжди з тих пір, як я почула про вас ще в Рембо, навіть раніше, ніж Рендом щось розповів, я гадала, що спонукало вас діяти. Тепер, коли у мене є можливість — ніякого права, зрозуміло, тільки можливість — я відчула, що варто порушити етикет і правила, належні моєму положенню, просто для того, щоб запитати вас.

Мене охопив мимовільний напівсмішок:

— Відмінно сказано. Подивимося, чи зможу я бути чесним. Спершу мене спонукала ненависть до мого брата Еріка і бажання захопити трон. Запитай ви мене після повернення, що було сильніше, я б відповів, що привабливість трону. Зараз, однак, я був би змушений зізнатися, що насправді все було навпаки. Я цього не розумів до цієї самої хвилини, але це правда. Але Ерік мертвий, і з того, що я тоді відчував до нього, нічого не залишилося. Трон як і раніше на місці, але тепер я знаходжу, що почуття до нього у мене змішані. Реальною ж є ситуація, що ніхто з нас не має поки що на нього права, і навіть якщо б були зняті сімейні заперечення, зараз я б не прийняв його. Спершу я повинен домогтися відновлення стабільності в королівстві і дати відповіді на безліч питань.

— Навіть, якби все подальше показало, що ви не можете сісти на трон?

— Навіть так.

— Тоді я починаю розуміти.

— Що тут розуміти?

— Лорд Корвін, моє знання філософських основ цих речей обмежене, але я розумію так, що ви здатні знайти у Відображеннях все, що побажаєте. Це тривалий час турбувало мене, і я ніколи повністю не розуміла пояснень Рендома. Хіба не міг би кожен з вас, якби захотів, піти в Відображення і знайти собі інший Амбер, подібний цьому у всіх відносинах, за винятком того, що ви правили б там або ж насолоджувалися будь-яким іншим бажаним для вас становищем.

— Так, ми можемо відшукати такі місця, — підтвердив я.

— Тоді чому ж цього не зроблять, щоб покласти край боротьбі?

— Тому що можна знайти місце, що здається точно таким, але це і все. ми — частина цього Амбера в такій же мірі, як він — частина нас. Будь-яке Відображення Амбера неминуче буде населене Відображеннями нас самих, щоб здаватися справжнім. Ми можемо навіть очікувати зустріти Відображення своєї власної персони, якщо захочемо переміститися в готове королівство. Однак, народ Відображення не буде точно таким же, як інші люди тут. Відображення ніколи не буває точно таким же, як те, що відкидає його. Ці дрібні відмінності складаються докупи. І вони насправді ще гірші, ніж великі. Це рівносильно приходу в країну незнайомців. Найкраще людське порівняння, що приходить мені на думку, це зустріч з людиною, яка сильно нагадує іншу, відому тобі людину. ти весь час чекаєш, що він буде вести себе, як твій знайомий, більше того, у тебе є тенденція вести себе по відношенню до нього так само, як до того, до іншого. Ти одягаєш для нього певну маску, а його реакції не відповідають. Це незручне почуття. Мені ніколи не приносило задоволення зустрічати людей, які нагадують мені про інших людей. Особистість — ось що ми не можемо контролювати у своїх маніпуляціях з Відображеннями. Фактично, саме за допомогою цього ми і можемо відрізнити один одного від відображення самих себе.

Ось чому так довго Флора не могла прийти до рішення про мене тоді, на Відображенні Земля: моя нова особистість була зовсім іншою.

— Я починаю розуміти, — вимовила вона. — Для вас це не просто Амбер. Це — місце плюс все інше.

— Місце плюс все інше — це і є Амбер, — погодився я.

— Ви стверджуєте, що ваша ненависть померла разом з Еріком, а прагнення до трону поменшало через врахування всього нового, що ви дізналися?

— Саме так.

— Тоді мені думається, я розумію, що саме рухає вами.

— Мною рухає бажання стабільності і щось від цікавості, і помста нашим ворогам.

— Обов'язок, — прошепотіла вона. — Ну звичайно ж, обов'язок.

Я пирхнув:

— Було б втішно представити, що це так, але я не стану лицемірити. Навряд чи я вірний син Амбера або Оберона.

— Ваш голос явно показує, що ви не бажаєте, щоб вас вважали таким.

Я закрив очі, щоб приєднатися до неї в темряві, щоб згадати на коротку мить світ, де владарювали інші засоби спілкування, ніж світлові хвилі. І тоді я зрозумів, що вона була права щодо мого голосу. Чому я так важко затупотів ногами, ледве була висловлена думка про обов'язок? Я люблю бути шанованим за доброту, чистоту, благородство і великодушність, коли я заслуговую їх, а іноді навіть коли не заслуговую, точно так само, як всяка інша людина. Що ж тоді турбувало мене в уявленні про обов'язок перед Амбером? Нічого. У чому ж тоді справа?

Батько?

У мене не було більше перед ним жодних зобов'язань, включаючи боргові.

У кінцевому рахунку саме він відповідав за нинішній стан справ. Він наплодив нас, не встановивши належного порядку спадкування, він був менш ніж добрий до всіх наших матерів і очікував нашої відданості і підтримки.

Він виділяв серед нас улюбленців і, фактично, налаштовував нас один проти одного. А потім він вплутався по дурості в щось, з чим не міг впоратися, і залишив королівство в колотнечі. Зигмунд Фрейд давним-давно убезпечив мене від будь-яких нормальних, узагальнених почуттів обурення, які могли б діяти всередині сім'ї. На цьому грунті мені нічого злитися.

Інша справа — факти. Я не любив батька не просто тому, що він не дав мені ніякої причини любити його: воістину він, здавалося, трудився в іншому напрямку. Я зрозумів, що саме це і непокоїло мене в уявленні про обов'язок: його об'єкт.

— Ви маєте рацію, — не став я заперечувати. Потім я відкрив очі і подивився на неї.

— Я радий, що ви повідомили мені про це. Дайте мені вашу руку, — я піднявся.

Вона простягла праву руку, і я підніс її до губ.

— Спасибі вам, — подякував я. — Це був відмінний сніданок.

Я повернувся і попрямував до дверей. Озирнувшись, я побачив, що вона почервоніла і посміхається, все ще не опускаючи руки, і я почав розуміти зміну в Рендомові.

— Удачі вам, — побажала вона, коли я вже майже вийшов.

— І вам, — підхопив я.

І швидко вийшов.

Слідом за цим я збирався побачитися Бранда, але не міг змусити себе зробити це, хоча б тому, що не хотів з ним зустрічатися, поки мій розум притупила втома, і ще тому, що розмова з Віаль була першою приємною подією, що сталася за останній час, тому я вирішив відпочити з незіпсованим настроєм.

Я піднявся сходами і пройшов по коридору до своєї кімнаті, думаючи, звичайно, про ніч довгих ножів, коли вставляв новий ключ в новий замок. В спальні я завісив штори від полуденного сонця, роздягнувся і ліг в ліжко. Як і в інших випадках відпочинку після стресу, коли очікувалися нові напруги, сон якийсь час не йшов до мене. Я довго метався і крутився, знову переживаючи події кількох останніх днів і навіть давніші.

Коли я, нарешті, заснув, сон мій був амальгамою з того ж матеріалу, включаючи термін в моїй старій камері і колупання в дверях. Коли я прокинувся, було вже темно, і я дійсно відчував, що я відпочив. Фактично, в потилиці в мене танцював заряд приємного збудження. Це крутився на кінчику язика імператив, прихована ідея, яка…

Так!

Я сів, потягнувся за одягом і взявся облачатися. Я пристебнув Грейсвандір, склав ковдру і сунув її під пахву.

Я відчував, що в голові у мене прояснилося, а плече перестало поколювати.

Я не мав ні найменшого уявлення, скільки я проспав, і в даний момент це навряд чи варто було з'ясовувати. Мені треба було з'ясувати щось куди більш важливе, щось таке, що повинно було прийти мені в голову давним-давно, та фактично і прийшло. Я дійсно відразу ж зауважив це, але жорна часу і подій витіснили Дворкіна з голови до нинішнього дня.

Я замкнув за собою кімнату і попрямував до сходів. Тремтяче полум'я свічок і полинялий олень, який століттями вицвітав на гобелені праворуч від мене, озирався на таких же полинялих собак, які переслідували його приблизно так само довго. Іноді мої симпатії належали оленю, іноді собакам.

Треба буде якось відреставрувати гобелен.

Я спустився вниз по сходах. Знизу не було чути жодних звуків. Значить час був пізній. Це було добре.

Минув ще один день, і ми ще живі, можливо, навіть порозумнішали, стали достатньо мудрими, щоб зрозуміти, що є ще багато такого, про що нам потрібно дізнатися. Надія, ось напевно, що в мене було відсутнє, коли я, виючи, сидів у тій клятій камері, притискаючи руки до знищених очей. Віала…

Я б бажав мати можливість поговорити з нею в ті дні хоч кілька хвилин. Але я засвоїв те, чого навчився в поганій школі, і навіть більш м'який курс навчання, ймовірно, не зробив би мене милосерднішим.

Я все ж… важко сказати.

Я завжди більше відчував себе псом, ніж оленем, більше мисливцем, ніж жертвою.

Вона могла б навчити мене чогось, що притупило б злість, пом'якшило б ненависть. Але чи було б це на краще? Ненависть померла разом з її об'єктом, і злість теж пройшла, але, оглядаючись назад, я задаюся питанням, а чи зумів би я домогтися свого, якби вони мене не підтримували? Я зовсім не впевнений, що пережив би своє увязнення, якби мої потворні супутники весь час не повертали мене силоміць до життя і нормальності. Тепер я міг дозволити собі розкіш думати при нагоді, як олень, але тоді це могло б виявитися фатальним.

По-справжньому ж я цього не знаю і сумніваюся, що коли-небудь дізнаюся.

На другому поверсі стояла повна тиша. Знизу долинали слабкі звуки.

На добраніч, міледі. Поворот, і знову вниз. Цікаво, чи відкрив Рендом що-небудь важливе? Ймовірно, ні. Інакше або він, або Бенедикт вже зв'язалися б зі мною. Якщо не потрапили в біду. Але ні, смішно турбуватися. Реальна небезпека в належний час дасть про себе знати, і клопоту в мене буде більше, ніж достатньо.

Ось і нижній поверх.

— Уїлл! — Гукнув я. — Рольф!

— Так, лорд Корвін.

Двоє вартових встали по стійці «струнко», зачувши мої кроки. Їхні обличчя сказали мені, що все було добре, але заради проформи я запитав:

— Чи все в порядку?

— Все в порядку, лорд, — відповів старший.

— Відмінно.

Я продовжив шлях, увійшовши і пройшовши мармуровий обідній зал.

Він спрацює, я був упевнений в цьому, якщо час і вологість повністю його не стерли. І тоді…

Я вступив в довгий коридор, який по обидва боки тісно здавлювали запилені стіни. Темнота, тіні, мої кроки…

Я підійшов до дверей у кінці коридору, відчинив їх і вийшов на платформу, потім знову вниз по цих гвинтових сходах з вогнями то тут, то там — в печери Колвіра.

Рендом був правий, вирішив я тоді. Якщо прибрати все аж до рівня того віддаленого дня, то буде близька відповідність між тим, що залишиться, і місцем того первозданного Лабіринту, яке ми відвідали цим ранком.

Вниз. Вигини і повороти в мороці. Освітлена ліхтарями і факелами сторожова будка була в ньому по-театральному чіткою.

Я досяг дна і попрямував в ту сторону.

— Добрий вечір. лорд Корвін, — вимовила худа, труповидна фігура. Вона з посмішкою курила люльку, притулившись до полиць.

— Добрий вечір, Роджер. Як справи у підземному світі?

— Щури, кажани і павуки. Ніщо інше більше не ворушиться. Мирно.

— Тобі до душі ця служба?

Він кивнув:

— Я пишу філософський роман з елементами жаху і психопатології. Над цими частинами я працюю тут.

— Підходяща обстановка, що й казати, — погодився я. — Мені знадобиться ліхтар.

Він пирхнув і взяв один ліхтар з полиці, після чого запалив його від свічки.

— У нього буде щасливий кінець? — Запитав я.

Він знизав плечима:

— Я буду щасливий.

— Я маю на увазі повне торжество. І герой спить з героїнею? Або ти вб'єш всіх до єдиного?

— Це навряд чи буде справедливо, — зауважив він.

— Неважливо. Можливо, я одного разу прочитаю його.

— Можливо, — не заперечив він.

Я взяв ліхтар і повернувся до виходу, рушивши в напрямку, в якому вже моторошно давно не рухався. Я виявив, що все ще можу подумки вимірювати відстань по луні від моїх кроків.

Незабаром я наблизився до стіни, видивився потрібний коридор і увійшов до нього. Потім справа просто полягало у підрахунку кроків. Мої ноги дорогу знали.

Двері в мою камеру були частково прочинені. Я поставив ліхтар на підлогу і використовував обидві руки, щоб відкрити її повністю.

Вона піддалася неохоче, зі стогоном.

Потім я підняв ліхтар і увійшов.

М'язи мої затремтіли, а шлунок стиснувся. Я почав тремтіти. Мені довелося подолати сильний імпульс рвонутися і втекти.

Я не передбачав такої реакції. Я не хотів йти від важких, оббитих міддю дверей зі страху, що їх закриють за мною і засунуть на засув.

Це була мить, близька до чистого жаху, пробудженого в мені маленькою брудною камерою. Я змусив себе зосередитися на дрібницях, на дірі, яка служила мені туалетом, на чорній плямі, де я розвів багаття в той останній день.

Я провів лівою рукою по внутрішній поверхні дверей, знаходячи і простежуючи пальцями борозни, видовбані моєї ложкою.

Я згадав, яку роботу проробили мої руки, і нагнувся вивчати видовбані канавки.

Вони були зовсім не такі глибокі, як здалося в той час, якщо порівняти з товщиною дверей. Я зрозумів, як сильно я перебільшував вплив цих слабких зусиль вирватися на свободу. Я пройшов повз них і оглянув стіну.

Нечітко. Час і вологість попрацювали над знищенням малюнка.

Але я ще міг розрізнити контури маяка Кабре, обмеженого чотирма рисами моєї старої сточеної ложки. Магія малюнка все ще була присутня тут, та сила, яка нарешті, перенесла мене на свободу. Я відчув її, не волаючи до неї.

Я обернувся і встав обличчям до іншої стіни.

Малюнок, який я зараз розглядав, поживав менш добре, ніж малюнок маяка, але, втім, він був виконаний у крайньому поспіху при світлі моїх останніх кількох сірників. Я навіть не міг розібрати всіх деталей, хоча моя пам'ять забезпечила мене деякими з тих, що були знищені. Це був вид кабінету або бібліотеки, з вишикуваними уздовж стін книжковими полицями, письмовим столом на передньому плані і глобусом поруч з ним. Хотів би я знати, чи слід мені ризикнути і почистити його?

Я поставив ліхтар на підлогу і повернувся до малюнка на іншій стіні.

Куточком ковдри я м'яко стер пил з точки неподалік від основи маяка. Лінія стала чіткіше. Я знову протер її, прикладаючи трохи більше тиску. Невдало. Я знищив дюйм з чимось малюнка.

Я відступив і відірвав широку смугу від краю ковдри. Решту я згорнув і всівся на це. Потім повільно і обережно я приступив до роботи над маяком. Я повинен був домогтися точного відчуття, як треба працювати, перш ніж спробувати очистити інший малюнок.

Через півгодини я встав і потягнувся, після чого нагнувся і оживив ноги масажем.

Те, що залишилося від маяка, було чистим.

До нещастя, я знищив приблизно 20 % малюнка, перш ніж знайшов відчуття текстури стіни і правильного погладжування по ній. Я сумнівався, що в подальшому покращу його.

Ліхтар зашипів, коли я пересунув його. Я розвернув ковдру і відірвав свіжу смугу. Опустившись на коліна перед іншим малюнком я взявся за роботу.

Через деякий час я звільнив від пилюки те, що залишилося від нього. Я забув про череп на столі, поки обережний рух ганчіркою не показав його знову, і кут протилежної стіни, і високий свічник.

Я відсунувся. Протирати далі було ризиковано і до того ж, ймовірно, і не потрібно. Він здавався майже цілком таким же, яким був.

Полум'я ліхтаря знову затріпотіло. Проклинаючи Роджера за те, що він не перевірив рівня гасу, я встав і тримав світло на рівні плеча зліва від мене. І викинув з голови все, крім сцени переді мною.

Коли я пильно подивився на малюнок, він отримав деяку перспективу. Мить по тому він став абсолютно тривимірним і розширився, заповнивши все моє поле зору. Я ступив уперед і поставив ліхтар на край столу.

Я обвів поглядом приміщення. Уздовж всіх чотирьох стін йшли книжкові полиці. Не було ніяких вікон. Двоє дверей в протилежному кінці кімнати праворуч і ліворуч напроти одна одної були одна закрита, а інша частково прочинена. Поряд з відкритими дверима був довгий низький стіл, завалений книгами і паперами. Відкриті місця на полицях, ніші і виїмки займали екстравагантні дивини — кістки, камені, кераміка, покриті письменами таблички, лінзи, жезли і інструменти невідомого призначення. Величезний килим нагадував ордебільскій. Я зробив крок до того кінця кімнати, і ліхтар знову зашипів. Я обернувся і простягнув до нього руку. І в цей момент він погас.

Прогарчавши лайку, я опустив руку. Потім я повільно повернувся, перевіряючи, чи немає яких-небудь можливих джерел світла. З полиці напроти слабо світилося щось нагадуюче гілку корала, і з-під зачинених дверей вибивалася бліда лінія світла. Я плюнув на ліхтар і перетнув кімнату.

Двері я відкрив якомога тихіше. Кімната, в яку вона вела, була порожньою, маленькою, без вікон вітальнею, слабко освітленою все ще тліючим вугіллям в її єдиному вогнищі. Стіни кімнати були з каменю і змикалися наді мною в склепінчасту стелю.

Камін був, ймовірно, природною нішею зліва від мене. На протилежній стороні були великі броньовані двері, і в скважині замку був частково повернений великий ключ.

Я увійшов, узяв свічку з найближчого столу, і рушив до каміна запалити її. Коли я опустився на коліна і став шукати серед вуглин полум'я, то почув поблизу від дверей тихі кроки.

Обернувшись, я побачив його зразу за порогом. Він був приблизно півтора метрів ростом, горбатий. Волосся і борода в нього були навіть довшими ніж я пам'ятав. Дворкін був одягнений в нічну сорочку, що доходила йому до щиколоток.

Він тримав у руці масляну лампу і його темні очі вдивлялися в мене над її покритим сажею вихідним отвором.

— Оберон, — вимовив він. — Прийшов, нарешті, час?

— Яке саме час? — Перепитав я м'яко.

Він засміявся:

— Який же ще? Час знищити світ, звичайно!

Я тримав світло подалі від обличчя, а голос на октаву нижче.

— Не зовсім, — заперечив я.

Він зітхнув:

— Ти все ще не переконаний?

Він подивився вперед і скинув голову, придивляючись до мене.

— Чому ти повинен все зіпсувати? — Запитав він.

— Я нічого не зіпсував.

Він опустив лампу. Я знову відвернув голову, але він, врешті-решт, зумів розгледіти моє обличчя. Він засміявся.

— Забавно. Ти з'явився, як юний лорд Корвін, думаючи похитнути мене сімейними почуттями. Чому ти не вибрав Бранда або Блейза? Найкраще нам послужили дітки Кларісси.

Я знизав плечима і підвівся:

— І так, і ні.

Я вирішив годувати його двозначностями, поки він приймав їх і відповідав. Могло спливти щось цінне, і ще це здавалося легким способом тримати його в гарному настрої.

— А ти сам? — Продовжував я. — Яке обличчя вибрав би ти для цього?

— О, щоб завоювати твоє добре розташування, я скопіюю тебе, — заявив він, а потім заходився сміятись.

Він відкинув голову, а коли його сміх задзвенів навколо мене, з ним відбулася зміна. Зріст його, здавалося, збільшився, а обличчя перемістилося по горизонталі, немов вітрило, повернене занадто швидко до вітру. Горб на його спині зменшився, він випростався і став вищим. Риси його обличчя змінилися, а борода почорніла. До того часу стало очевидним, що він якимось чином перерозподілив масу свого тіла, тому що нічна сорочка, яка доходила йому до кісточок, була тепер на півдорозі до його гомілок. Він глибоко зітхнув і плечі його розширилися. Руки його подовжилися, опуклий живіт звузився, приталився.

Він досяг мого плеча, а потім став ще вищи. Горб його абсолютно розсмоктався.

Обличчя його скривилося в останній раз, перебудовані його риси застигли. Сміх його впав до смішка, розтанув і скінчився усмішкою. Я розглядав злегка тоншу версію самого себе.

— Досить? — Поцікавився він.

— Так, добре.

Я витягнув дрова з дровітні праворуч від себе. Мені піде на користь будь-яка затримка, яка виграє час для вивчення реакцій.

Поки я займався цією роботою, він підійшов до крісла і сів.

Коли я кинув на нього швидкий погляд, то побачив, що він не дивився на мене, а вперся поглядом в тіні. Я скінчив розводити вогонь і піднявся, сподіваючись, що він скаже ще щось.

В остаточному підсумку він і сказав:

— Що там сталося з великим задумом?

Я не знав, говорить він про Лабіринт чи про якийсь батьківський генеральний план, в який він не був присвячений. Тому я відповів:

— Скажи мені сам.

Він знову засміявся.

— Чому б і ні? Ти змінив свою думку, ось що сталося.

— З якої на яку, на твій погляд?

— Не насміхайся наді мною. Навіть ти не маєш права насміхатися наді мною. Менше за всіх — ти.

Я піднявся на ноги:

— Я не насміхався над тобою.

Я пройшов через кімнату до іншого крісла і переніс його ближче до каміна, напроти Дворкіна, і всівся.

— Як ти впізнав мене? — Запитав я. — Моє місцезнаходження навряд чи загальновідоме.

— Це правда.

— В Амбері думають, що я помер?

— Так, а інші вважають, що ти можеш десь подорожувати в Відображеннях.

— Зрозуміло, — промовив я, а потім поставив запитання: — Як ти себе почуваєш?

Він зло посміхнувся мені.

— Ти хочеш знати, чи я і далі божевільний?

— Ти висловлюєш це грубіше, ніж мені би хотілося.

— Є ослаблення, але є і посилення, — пояснив він. — Воно знаходить на мене і знову покидає. В даний момент я майже знов став самим собою. Я кажу: майже. Це шок від твого візиту, напевно. Іноді в голові у мене не все в порядку. Ти це знаєш. Однак, інакше бути не може. Це ти теж знаєш.

— Вважаю, що знаю. Чому б тобі не розповісти мені про це заново? Одна лише розповідь може змусити тебе відчути себе краще, а мені може дати щось таке, що я упустив. Розкажи мені про все.

Він знову засміявся.

— Все, що тобі завгодно. У тебе є якісь переваги? Моя втеча з Хаосу на цей маленький несподіваний острів у Світі ночі? Мої метання над безоднею? Моє відкриття Лабіринту в камені, що висів на шиї у Єдинорога? Моє копіювання візерунка блискавкою, кров'ю і лірою, в той час, як наші батьки лютували, збиті з пантелику, з'явившись занадто пізно, щоб закликати мене назад, тоді як поема з вогню проторувала б першу дорогу в моєму мозку, заражаючи мене волею творити? Занадто пізно! Одержимий відразою, породженою хворобою, за межами досяжності їх допомоги, їх сили, я планував і будував, полонений своїм новим «я». Цю повість ти хочеш почути знову? Чи мені краще розповісти про її лікування?

У мене голова пішла обертом від того, що мала на увазі тільки що кинута ним ціла жменя відомостей. Я не міг сказати, буквально він говорив чи метафорично, або просто ділився параноїдальними ілюзіями, але те, що я хотів почути, відбувалося набагато ближче до справжнього моменту.

Тому, розглядаючи тіньове відображення самого себе, з якого відбувався цей древній голос, я сказав:

— Розкажи мені про її лікування.

Він звів разом кінчики пальців і заговорив крізь них:

— Я — Лабіринт, — заявив він, — в справжнісінькому сенсі. Проходячи через мій розум, щоб досягти тієї форми, яку він тепер має, основи Амбера, він наклав на мене свій відбиток настільки ж вірно, як я наклав свій відбиток на нього. І я зрозумів одного дня, що я — це Лабіринт, і я сам, і він був змушений стати Дворкіним в ході становлення себе. Були взаємні видозміни в породженні цього місця і цього часу, і ось тут-то і знаходиться ця слабкість, так само, як і наша сила, бо мені приходило в голову, що пошкодження Лабіринту було б пошкодженням в мені самому, а пошкодження в мені самому відбилося б на Лабіринті. І все ж мені не можна було заподіяти справжньої шкоди, тому що мене захищає Лабіринт, а хто, крім мене, міг заподіяти шкоду Лабіринту? Прекрасна замкнута система, здавалося, з її слабкістю повністю захищена її силою.

Він замовк. Я слухав гудіння вогню. Що слухав він, не знаю.

— Я був неправий, — промовив він нарешті. — І адже така проста справа… Моя кров, якою я намалював його, може стерти його. Але мені знадобилися століття, щоб зрозуміти, що кров моєї крові теж може зробити це. Ти можеш скористатися цим, ти теж можеш змінити його — так, навіть на третьому поколінні.

Це не стало для мене сюрпризом — знання, що він доводиться всім нам дідом. Якось здавалося, що я весь час знав це, але ніколи не оголошував. І все ж, якщо тут що й було, то це піднімало більше питань, ніж відповідей. Набрали ще одне покоління предків. Продовжуємо заплутуватися. Я тепер мав ще менше уявлення, ніж коли-небудь, ким же насправді був Дворкін. Додайте до цього факт, який визнавав навіть він: це була повість, розказана божевільним.

— Але відремонтувати його… — Вимовив я.

Він усміхнувся, і моє власне обличчя скривилося переді мною.

— Ти втратив смак бути повелителем живого вакууму, королем Хаосу? — запитав він.

— Можливо.

— Клянуся Єдинорогом, твоєю матір'ю, я знав, що дійде до цього. Лабіринт настільки ж сильний у тобі, як і велике королівство. Чого ж ти тоді бажаєш?

— Зберегти королівство.

Він похитав головою:

— Простіше буде знищити і спробувати почати все заново, як я настільки часто говорив тобі раніше.

— Я упертий, так що скажи мені знову.

Я намагався симулювати батьківську грубість.

Він знизав плечима:

— Знищ Лабіринт, і ми знищимо Амбер і всі Відображення в поступовому порядку навколо нього. Дай мені дозвіл знищити себе в середині Лабіринту, і ми начисто зітремо його. Дай мені дозвіл, давши мені слово, що потім ти візьмеш Камінь, що містить сутність порядку, і використаєш його для створення нового Лабіринту, світлого і чистого, чистого, намальованого вмістом твоєї власної істоти, в той час, як Легіони Хаосу будуть намагатися з усіх боків відвернути тебе. Пообіцяй мені це й дозволь мені покінчити з цим, тому що такий покалічений, як я є, я скоріше волів би померти заради порядку, ніж жити заради нього. Що ти тепер скажеш?

— А чи не краще було б спробувати виправити той, що у нас є, чим знищувати працю цілих епох?

— Боягуз! — Крикнув він.

Він схопився на ноги:

— Я знав, що ти знову це скажеш!

— Ну, а хіба це не правда?

Він почав ходити по кімнаті.

— Скільки разів ми про це говорили? Нічого не змінилося! Ти боїшся спробувати це!

— Напевно, — погодився я. — Але хіба ти не відчуваєш, що щось, заради чого ти настільки багато віддав, варто деяких зусиль, деяких додаткових жертв, якщо є можливість врятувати його?

— Ти як і раніше не розумієш, — заперечив він. — Я не можу не думати, що пошкоджений предмет слід знищити і, будемо сподіватися, замінити. Природа мого особистого пошкодження така, що я не можу уявити собі ремонту. Я пошкоджений саме в такому дусі. Мої почуття обумовлені.

— Якщо Камінь може створити новий Лабіринт, то чому він не може послужити для ремонту старого, щоб покінчити з нашими бідами і зцілити твій дух?

Він підійшов і став переді мною:

— Де твоя пам'ять? — Поцікавився він. — Ти ж знаєш, що відремонтувати пошкодження буде важче, ніж почати все заново. Навіть Камінь може легше знищити його, ніж відремонтувати. Ти забув, на що це схоже?

Він показав на стіну позаду нього.

— Ти хочеш піти і подивитися знову?

— Так, — сказав я. — Хотілося б. Пішли.

Я піднявся і подивився на нього зверху вниз. Його контроль над формою став пропадати, коли він розсердився. Він уже втратив три-чотири дюйми зросту, і відображення мого лиця тануло назад в його власні гномоподібні риси, а між його плечей вже росла помітна опуклість, видима вже, коли він жестикулював. Очі його розширилися, і він вивчав моє обличчя.

— Ти це серйозно? — Вимовив він після деякої паузи. — Гаразд, тоді пішли.

Він повернувся і рушив до великих металевих дверей. Я послідував за ним. Він використав обидві руки, щоб повернути ключ, а потім навалився на двері всім тілом. Я рушив був допомогти йому, але він з незвичайною силою штовхнув мене в бік, перш ніж дати дверям останній поштовх. Вони заскреготали і рушили назовні в повністю відкрите положення. Мене відразу ж вразив дивний і якийсь знайомий запах.

Дворкін ступив за поріг і зупинився. Він знайшов те, що виглядало довгою палицею, притуленою до стіни праворуч від нього. Він стукнув посохом кілька разів об землю, і його верхній кінець почав палати. Він досить добре освітлював печеру, відкриваючи вузький тунель, в який і рушив Дворкін. Я послідував за ним, і незабаром тунель розширився, так що я зміг йти поруч з ним. Запах посилився, і я майже впізнав його: він зустрічався мені зовсім недавно.

Ми пройшли близько вісімдесяти кроків, перш ніж наш шлях зробив поворот наліво і вгору. Потім ми пройшли через невеликий район, що нагадував відросток. Він був усіяний зламаними кістками, а в парі футів над підлогою в скелі було укріплено велике металеве кільце. До нього був прикріплений блискучий ланцюг, що лежав на підлозі перед нами, немов лінія розплавлених крапель, що остигають у мороці.

Після цього шлях наш знову звузився, і Дворкін знову пішов попереду.

Через деякий час він раптово повернув за ріг, і я почув, як він щось бурмоче крізь губи. Я трохи не врізався в нього, коли сам повернув. Він стояв, пригнувшись, і мацав лівою рукою в темній щілині. Коли я почув тихий каркаючий звук і побачив, що ланцюг зник в отворі, то зрозумів, чим він був і де ми були.

— Молодець, Вінсер, — почув я його слова. — Я далеко не йду. Все в порядку, дорогий Вінсер. Ось тобі дещо пожувати.

Не знаю вже, звідки він взяв і що він там кинув звіру, але пурпурний грифон, до якого я досить наблизився, щоб побачити, як він заворушився в своєму лігві, прийняв підношення і підняв голову, щоб видати серію хрустких звуків.

Дворкін посміхнувся мені:

— Здивований?

— Чим?

— Ти думав, я боюся його. Ти думав, що я ніколи не потоваришую з ним. Ти поставив його тут, щоб тримати мене там, подалі від Лабіринту.

— Я колись це говорив?

— Ні, але я не дурень.

— Будь по-твоєму, — погодився я.

Він засміявся, піднявся і продовжив шлях по тунелю.

Я слідував за ним, і дорога знову стала рівною. Стеля піднялася і шлях розширився. Нарешті, ми підійшли до входу в печеру. Дворкін постояв з хвилину силуетом на тлі отвору, піднявши перед собою палицю. Зовні була ніч і чисте солоне повітря вигнало запах мускусу з моїх ніздрів.

Постоявши, він знову рушив уперед, виходячи в світ небесних свічок і блакитного туману. Продовжуючи йти слідом за ним, я трохи роззявив рота при вигляді цього дивного видовища. Справа була не просто в тому, що зірки в безмісячному, безхмарному небі горіли надприродним блиском, і не в тому, що знову абсолютно стерлася межа між небом і морем. Справа була в тому, що Лабіринт палав майже ацетиленово-блакитним світлом, біля цього неба-моря та всіх зірок над ним, лінії були розташовані з геометричною точністю, формуючи фантастичну косу плетінку, яка більше, ніж що-небудь інше, справляла враження, що ми висимо в середині космічної павутини, де істинним центром був Лабіринт, а все інше — променистим мереживом певного відбиття його існування, конфігурації і положення.

Дворкін продовжував спускатися до Лабіринту аж до його краю поряд з затемненим районом. Він махнув над ним посохом і повернувся до мене, якраз тоді, коли я підійшов.

— Ось тобі, — оголосив він, — діра в моєму розумі. Я не можу більше думати крізь неї, тільки навколо неї. Я більше не знаю, що потрібно зробити, щоб відремонтувати те, що тепер у мене відсутнє. Якщо ти думаєш, що можеш це зробити, то ти повинен бути готовий до можливості негайного твого знищення кожного разу, коли ти покидаєш Лабіринт, перетинаючи розрив. Руйнування відбуваються не тільки темною ділянкою. Руйнування йде самим Лабіринтом, коли ти порушиш цикл. Камінь може підтримати тебе, а може і ні. Я не знаю. Але легше не стане. З кожним циклом буде все важче, і твої сили будуть увесь час зменшуватися. Коли ми з тобою в останній раз обговорювали все це, ти боявся. Ти хочеш сказати, що з тих пір ти став хоробрішим?

— Напевно. Ти не бачиш ніякого іншого способу?

— Я знаю, що це можна зробити, почавши з чистого аркуша, тому що одного разу я це зробив. Крім цього, я не бачу ніякого іншого способу. Чим довше ти чекаєш, тим більше погіршується ситуація. Чому б тобі, сину, не принести Камінь і не позичити мені свій меч? Кращого способу я не бачу.

— Ні, — відмовився я. — Я повинен дізнатися більше. Розкажи мені ще раз, як було зроблено пошкодження.

— Я все ще не знаю, який із твоїх дітей пролив на це місце нашу кров, якщо ти це маєш на увазі. Але зробили. Нехай це послужить уроком. Більш темна частина наших натур сильно висунулася вперед. Справа, напевно, в тому, що вони занадто близькі до Хаосу, з якого ми походимо, і виросли, не застосовуючи волю, виношену нами в розгромі його. Я думав, що для них може виявитися достатнім ритуал переходу через Лабіринт. Нічого розумнішого я придумати не міг. І все ж цього не вистачило. Вони виступають проти всього. Вони намагаються знищити сам Лабіринт.

— А якщо ми досягнемо успіху в бажанні зробити все заново, чи не зможуть ці події повторитися ще раз?

— Не знаю. Але який у нас вибір, крім провалу і повернення до Хаосу?

— Що з нами станеться, якщо ми спробуємо почати все спочатку?

Він надовго замовк і знизав плечима:

— Не можу сказати.

— А на що буде схоже інше покоління?

Він захихотів:

— Як можна відповісти на таке питання? Поняття не маю.

Я дістав пронизану Карту і передав йому. Він розглянув її, наблизивши до світіння посоха.

— Я вважаю, що це син Рендома — Мартін, — сказав я. — Саме його кров і була тут пролита. Я поняття не маю, чи він ще живий. До чого він, по-твоєму, може дорости?

Він знову подивився на Лабіринт.

— Так от, значить, що за предмет прикрашав його, — промовив він. — Як ти виніс її?

— Її добули, — відповів я. — Це ж не твоя робота, чи не так?

— Звичайно, ні. Я цього хлопця в очі не бачив. Але це відповідає на твоє запитання, чи не так? Якщо буде інше покоління, то твої діти знищать його.

— Як ми знищимо їх?

Він зустрівся зі мною поглядом і пильно подивився мені в очі.

— Ти що, стаєш раптом ніжно люблячим батьком? — Поцікавився він.

— Якщо не ти виготовив цю Карту, то хто ж?

Він глянув на неї і клацнув по ній нігтем:

— Мій кращий учень, твій син Бранд. Це його стиль. Бачиш, що вони роблять, як тільки набирають хоч трохи сили? Чи запропонує хто-небудь з них своє життя для збереження королівства, для відновлення Лабіринту?

— Ймовірно, Бенедикт, Жерар, Рендом, Корвін…

— На Бенедикті печатка долі. Жерар має волю, але не розумом. У Рендома відсутня сміливість і рішучість. Корвін… Хіба він не впав у немилість і не зник з виду?

5

Думки мої повернулися до нашої останньої зустрічі, коли він допоміг мені втекти з моєї камери на маяк Кабре. Мені спало на думку, що він міг би і передумати щодо цього, адже тоді він не знав, за яких обставин я потрапив туди.

— Тому ти й прийняв вигляд Корвіна? — Продовжував Дворкін. — Це якась форма докору? Ти знову випробовуєш мене?

— Він не в немилості і не пропав з виду. Хоча у нього є вороги серед сім'ї, він постарається зробити все, що завгодно, щоб зберегти королівство. Яким тобі бачаться його шанси?

— Його ж довгий час не було поблизу?

— Так.

— Тоді він міг змінитися. Не знаю.

— Я вважаю, що він змінився. Я впевнений, що він готовий спробувати що завгодно.

Він знову пильно подивився на мене.

— Ти — не Оберон, — вимовив, нарешті, він.

— Ні.

— Ти той, кого я бачу перед собою.

— Ні більше, ні менше.

— Зрозуміло. Я і не знав, що ти знаєш про це місце.

— Я й не знав до недавнього часу. Коли я перший раз з'явився сюди, мене привів Єдиноріг.

Його очі розширилися.

— Це надзвичайно цікаво. Це ж було так давно…

— Так як щодо мого питання?

— Питання? Якого питання?

— Мої шанси. Ти думаєш, я зможу відремонтувати Лабіринт?

Він повільно підійшов і, піднявши руку, поклав праву долоню мені на плече. Посох в іншій руці накренився, коли він це зробив, його блакитне світло спалахнуло у футі від мого обличчя, але я не відчув ніякого тепла. Він подивився мені в очі.

— Ти змінився, — вимовив він через деякий час.

— Достатньо, щоб зробити цю справу?

Він відвів погляд.

— Напевно, достатньо, щоб спробувати, навіть якщо ми заздалегідь приречені на провал.

— Ти допоможеш мені?

— Я не знаю, чи буду я в змозі допомогти. Ця справа повязана з моїми настроями і думками — вони приходять і відходять. Навіть зараз я відчуваю, що частково втрачаю контроль. Напевно, винувате хвилювання. Нам краще повернутися.

Я почув за спиною брязкіт. Коли я обернувся, грифон був там, похитуючи головою зліва направо, а хвостом справа наліво і викидаючи язика. Він взявся огинати нас, зупинившись, коли зайняв позицію між Дворкіним і Лабіринтом. Дворкін пояснив:

— Він знає, він відчуває, коли я починаю змінюватися, і не дозволяє тоді мені наближатися до Лабіринту. Молодець, Вінсер! А тепер повертаємося. Все в порядку. Йдемо, Корвін.

Ми попрямували назад до входу в печеру, і Вінсер пішов за нами, брязкаючи на кожному кроці. Я згадав:

— Камінь Правосуддя. Ти кажеш, він необхідний для ремонту Лабіринту?

— Так. Його треба буде пронести через весь Лабіринт, знову креслячи первісний візерунок у місцях, де він порушений. Але зробити це може тільки той, хто налаштований на Камінь.

— Я вже налаштований на Камінь…

— Як? — Зупинився Дворкін.

Вінсер позаду нас видав кудкудакаючий звук і ми пішли далі.

— Я слідував твоїм письмовим інструкціям і усним Еріка. Я взяв його з собою в центр Лабіринту і спроектував себе через нього.

— Зрозуміло. Як ти отримав його?

— У Еріка на смертному одрі.

— Він зараз у тебе?

— Я змушений був заховати його в одному Відображенні.

— Його краще тримати ближче до центру подій.

— Це чому ж?

— Він має тенденцію виробляти спотворюючий ефект на Відображення, якщо достатньо довго пробуде серед них.

— Спотворення? В якому сенсі?

— Не можна сказати заздалегідь. Це цілком залежить від місця.

Ми завернули за ріг і продовжували повертатися крізь морок.

— Що це означає? — Запитав я. — Коли я носив Камінь, все навколо мене починало сповільнюватися. Фіона попереджала мене, що це небезпечно, але не знала чому.

— Це означає, що ти досяг меж свого власного існування, що твоя енергія скоро вичерпається і що ти помреш, якщо швидко чого-небудь не зміниш.

— Що саме?

— Почнеш черпати енергію з самого Лабіринту, первинного Лабіринту всередині Каменя.

— Як цього досягти?

— Ти повинен віддатися йому, звільнити себе, закреслити свою індивідуальність, стерти кордони, що відокремлюють тебе від всього іншого.

— Це, здається, легше сказати, ніж зробити.

— Але це можна зробити, і це єдиний спосіб продовжити життя.

Я похитав головою. Ми рушили далі. Дійшовши, нарешті, до великих дверей, Дворкін погасив посох і приставив його до стіни.

Ми увійшли і він замкнув двері. Вінсер розташувався прямо перед ними.

— А тепер ти повинен піти, — заявив Дворкін.

— Але я повинен ще багато про що розпитати тебе і хотів би дещо розповісти сам.

— Мої думки стають незв'язними, і твої запитання пропадуть даремно. Завтра вночі або післязавтра, приходь. А зараз поспішай! Йди!

— Навіщо такий поспіх?

— Я можу пошкодити тобі, коли зі мною станеться переміна. Я зараз навіть ледь стримую себе лише силою волі. Вирушай!

— Я не знаю, як. Я знаю, як потрапити сюди, але…

— У сусідній кімнаті в столі є всілякі Карти. Бери світло, але тікай куди завгодно! Геть звідси!

Я хотів було заперечити, що навряд чи боюся будь-якого фізичного насильства, яке він міг застосувати, коли риси його обличчя почали танути, немов розплавлений віск, і він став здаватися якимось набагато більш рослим і з куди більш довгими кінцівками, ніж був.

Схопивши світло, я вибіг з кімнати, відчувши несподіваний холодок.

Швидше до столу! Я ривком відкрив ящик і вихопив кілька лежачих там врозкид Карт. Тут я почув чиїсь кроки, чогось, що входило до кімнату за мною, що прийшло з тільки що покинутого мною приміщення.

Вони не здавалися схожими на людські кроки. Я не озирнувся. Замість цього я підняв перед собою Карти і подивився на верхню. На ній була зображена незнайома сцена, але я негайно відкрив свій мозок і потягнувся до неї. Гірська скеля, за нею щось невиразне, дивно смугасте небо, розкидані зірки зліва. Карта при моєму дотику поперемінно ставала то гарячою, то холодною і, здавалося, коли я дивився на неї, через неї задув сильний вітер, якимось чином змінюючи перспективу.

Тут праворуч від мене заговорив сильно змінений, але ще впізнаваний голос Дворкіна:

— Дурень! Ти сам вибрав землю своєї загибелі!

Величезна пазуриста рука — чорна, шкіряна, викривлена — потягнулася через моє плече, немов для того, щоб вихопити Карту. Але тунель здавався вже готовим, і я рвонувся до нього, відкинувши від себе Карту, як тільки зрозумів, що я здійснив свою втечу. Потім я зупинився і постояв, не рухаючись, щоб дати своїм почуттям пристосуватися до нового місця.

І я упізнав. З обривків легенд, шматочків сімейних пліток і загального почуття безнадії, що охопило мене, я впізнав місце, куди я прибув.

З повною упевненістю в його тотожність, я підняв очі подивитися на Двір Хаосу…

6

Мої почуття були напружені більше, ніж до межі. Скеля, на якій я стояв…

Якщо я намагався зупинити свій погляд на ній, вона приймала вигляд бруківки в спекотний полудень. Вона, здавалося, зміщувалася і коливалася, хоча моє підніжжя залишалося нерухомим. Вона перебувала в нерішучості, яку частину спектру назвати своєю.

Вона пульсувала і переливалася, як шкура ігуани. Дивлячись вгору, я бачив таке небо, якого ніколи досі не бачив. У даний момент воно було розколоте посередині. Половина його була по-нічному чорна, і на ньому танцювали зірки. Коли я кажу «танцювали», я не маю на увазі мерехтіли, вони скакали, міняли величину, носилися, кружляли, спалахували до яскравості наднової, а потім меркнули до нічого.

Страшнувато було споглядати це видовище, і мій шлунок стиснувся, коли я відчув глибоку акрофобію — страх висоти. І все ж переміщення погляду мало покращувало ситуацію: інша половина неба була подібно постійно струшуваній пляшці з різнобарвним піском.

Розверталися і звивалися пояси помаранчевого, жовтого, червоного, синього, коричневого і пурпурного кольорів, з'являлися і зникали жмути зеленого, лілового, сірого і мертвенно-білого кольору, вони іноді перетворювалися в ніщо або перетворювалися в пасма, замінюючи або приєднуючись до інших звивних форм. А ці теж мерехтіли і коливалися, створюючи неможливе відчуття дальності і близькості.

Часом, деякі або всі здавалися буквально в небесній вишині, а потім вони знову з'являлися, наповнюючи повітря переді мною, газові прозорі димки туману, напівпрозорі смуги або тверді кольорові щупальця. Лише пізніше я зрозумів, що лінія, що відділяла чорне від кольорового, повільно наступала праворуч від мене, відступаючи в той же час ліворуч. Все виглядало так, ніби вся небесна махина оберталася навколо точки прямо над моєю головою.

Що ж стосується джерела світла більш яскравої половини, то його просто не можна було визначити. Стоячи там, я подивився вниз, на те, що спершу здалося долиною, яка запам'яталася численними вибухами кольору. Але коли тінь наступала, змагаючись з цим видовищем, зірки танцювали і горіли в її глибині так само, як зверху, виробляючи тоді враження бездонної прірви.

Вид був такий, наче настав кінець світу, кінець Всесвіту, кінець всього. Але далеко-далеко, звідти де я стояв, щось стояло на горі надчорного кольору — сама чорнота, але обрамлена і пом'якшена ледь видимими спалахами світла. Я не міг вгадати розмірів, тому що відстань, глибина і перспектива тут були відсутні.

Єдиний будинок? Група будинків? Місто або просто місце? Контури варіювалися кожен раз, коли потрапляли на мою сітківку. Тепер між нами пливли тонкі і туманні завіси, що звивалися, немов довгі пасма газу, підтримувані нагрітим повітрям. Махина припинила своє обертання, коли повністю завершила поворот навколо осі. Кольори тепер знаходилися позаду мене і не сприймалися, якщо я не повертав голову — дія, здійснювати яку я не мав ані найменшого бажання.

Було приємно стояти там, дивлячись на безформність, з якої, в кінцевому рахунку, з'явилося все.

Це було навіть до Лабіринту. Я відчував це смутно, але напевно, в самому центрі моєї свідомості.

Я знав це, тому що був упевнений, що знаходився тут раніше. Здається, мене привели сюди в якійсь давній день або батько, або Дворкін, пригадати я не міг, і поставили або тримали на руках у цьому місці або дуже близько до нього, і я дивився на цю ж сцену — як я був впевнений — з такою ж відсутністю розуміння і схожим почуттям побоювання. Задоволення моє було пофарбовано нервовим збудженням, почуттям забороненого, відчуттям недовірливого захоплення. Характерно, що саме в цю мить у мене з'явилася туга за Каменем, який мені довелося кинути в купі гною на Відображенні Земля; за предметом, з якого Дворкін настільки багато зробив. Чи не могло бути так, що якась частина мене шукала захисту або, по крайней мірою, символу опору проти чого б тут не було?

Ймовірно…

Коли я продовжував заворожено дивитися через прірву, враження було таке, немов мої очі звикли або перспектива непомітно змістилася, тому що тепер я розрізняв рух крихітних прозорих силуетів, немов повільний рух метеоритів з газових пасм.

Я чекав, уважно розглядаючи їх, прагнучи знайти хоч деяке невелике розуміння дій, що здійснювалися ними.

Нарешті, одне з пасом підпливло дуже близько. Незабаром після цього я отримав свою відповідь.

Виник рух. Один з летячих силуетів став більшим, і я зрозумів, що він слідував по дорозі, яка тяглася до мене, звиваючись. Всього лише через кілька хвилин він набувв пропорцій вершника. Під'їжджаючи ближче, він придбав подобу матеріальності, не втрачаючи тієї примарної якості, яка, здавалося, прилипла до всього, що лежало переді мною. Мить по тому я вже оглядав оголеного вершника на безволосому коні, який мчав у моєму напрямку. Обидва були мертвенно-блідими. Вершник розмахував білим, як кістка, клинком. Його очі і очі коня виблискували червоним. Я по-справжньому не знав, чи бачив він мене, чи існували ми на одній площині реальності, настільки неприродним був вираз його обличчя.

Я все ж вийняв з піхов Грейсвандір і зробив крок назад, коли він наблизився.

Його довге біле волосся усипали крихітні сяючі пилинки і, коли він повернув голову, я зрозумів, що він скакав до мене, тому що я відчув його погляд, немов холодний тиск по всьому зверненому до нього тілу.

Я повернувся боком і підняв меч в оборонній позиції.

Він продовжував скакати, і я зрозумів, що і він, і кінь були великими, навіть більшими, ніж я думав. Вони наближалися.

Коли вони досягли найближчої до мене точки метрах в десяти, кінь встав на диби — вершник зупинив його, натягнувши поводи. Потім вони прийнялися розглядати мене, здіймаючись і погойдуючись, немов на плоту, що тихо гойдався в морі.

— Твоє ім'я! — Зажадав вершник. — Назви мені своє ім'я, той, хто з'явився в місці сил?

Голос його справляв в моїх вухах відчуття тріску. Він був весь на одному якомусь дикому звуковому рівні, гучний і без модуляцій.

Я похитав головою.

— Я називаю своє ім'я, коли хочу, а не коли мені наказують, — кинув я. — Хто ти?

Він видав три коротких гавкаючих звуки, які я прийняв за сміх.

— Я відволочу тебе в нижні межі, де ти будеш вічно викрикувати його.

Я націлив Грейсвандір йому в очі.

— Слова дешеві, — зауважив я, — а віскі коштує грошей.

Тут я отримав відчуття прохолоди, немов хтось грав моєю Карткою, думаючи про мене.

Але це було туманне, слабке відчуття, і я не міг приділити йому уваги, тому що вершник передав якийсь сигнал своєму коневі, і той встав на диби.

Я вирішив, що відстань занадто велика. Але цій думці було місце в іншому відображенні. Кінь стрибнув вперед до мене, покинувши тонку розріджену дорогу, по якій досі пролягав його шлях.

Його стрибок проніс його далеченько від моєї позиції, але він не впав звідти і не зник, як я сподівався. Він відновив галопуючий рух, і хоча його рух вперед був не цілком пропорційний діям, він продовжував наближатися через безодню, приблизно в половину колишньої швидкості.

Поки це відбувалося, я побачив, що на тій же відстані, звідки він прибув, з'явилася ще одна фігура і попрямувала в мою сторону. Робити було нічого, окрім як стояти на смерть, битися і сподіватися, що я зможу відправити на той світ цього нападника перш, ніж на мене наскочить інший.

Коли вершник наблизився, його червоні очі ковзнули поглядом по моїй персоні, а потім зупинилися, коли його погляд упав на Грейсвандір у мене в руках.

Яка би там не була природа божевільного освітлення у мене за спиною, воно прикрасило візерунок на моєму клинку, знову пожвавивши його, так що нанесена на нього частина Лабіринту попливла і заіскрилася по всій його довжині. До того часу вершник вже знаходився дуже близько, але він натягнув поводи, і очі його стрибнули вгору, зустрічаючись з моїми власними. Його підла посмішка зникла.

— Я знаю тебе! — Заявив він. — Ти той, кого звуть Корвін!

Але ми роздобули тебе — я і моя соратниця інерція.

Передні копита його коня опустилися на карниз, і я рвонувся вперед. Рефлекси тварини змусили її шукати рівну підніжку для своїх задніх ніг, незважаючи на натягнуті віжки. Вершник змахнув мечем, приймаючи захисну стійку, коли я підбігав, але я перейшов на іншу сторону тіла і зробив випад.

Грейсвандір прорубав його бліду шкіру, увійшовши нижче грудини і вище живота.

Я вивільнив клинок, і з його рани полилися, наче кров, згустки вогню.

Його рука з мечем обвисла, а кінь видав пронизливий крик, який був майже свистом, коли гарячий потік потрапив йому на шию. Я відскочив, коли вершник впав вперед, а кінь, тепер уже ставши на всі чотири ноги, стрибнув, лягаючись, на мене. Я рубонув знову, рефлекторно обороняючись. Моя шпага відтяла йому передню ногу, і він теж почав горіти.

Я знову ступив уперед і убік, коли він повернувся і вдруге кинувся на мене.

У цей момент вершник перетворився на стовп світла. Звір заревів, розвернувся і кинувся геть. Не зупиняючись, він стрибнув через край і зник у безодні, залишивши мене з спогадами про палаючу голову кішки, яка давним-давно звернулася до мене, і цей спогад завжди супроводжувався моїм холодним тремтінням.

Важко дихаючи, я відступив спиною до скелі. Тоненька дорога підпливла ближче, і зупинилася приблизно в футах десяти від карниза.

До того ж у мене виникли спазми в лівому боці.

Другий вершник швидко наближався. Він не був блідим, як перший. Волосся у нього були темне і обличчя його мало нормальний колір. І кінь його був нормальним гривастим гнідим. Він тримав зведений і заряджений арбалет. Я озирнувся. Відступати було нікуди. Не було ніякої щілини, куди б я міг сховатися.

Я витер долоні об штани і міцніше стиснув Грейсвандір в руці. Я повернувся боком так, щоб являти собою по можливості найменшу мішень.

Я підняв між нами шпагу руків'ям на рівні голови вістрям до землі. Це був єдиний наявний у мене щит.

Вершник під'їхав на один рівень зі мною в самому вузькому місці газової смуги. Він повільно підняв арбалет, знаючи, що якщо він не звалить мене відразу ж одним пострілом, то я зможу метнути свій меч, як спис. Наші очі зустрілися.

Він був безбородим, струнким, можливо яснооким — важко було сказати, адже він примружився, цілячись в мене. Він відмінно керував своїм конем одним лише рухом ніг. Руки його були великими і твердими. Дивне почуття охопило мене, коли я розглядав його.

Мить розтягнулося за межі грані дії. Він відкинувся в сідлі і трохи опустив свою зброю, хоча його поза анітрохи не втратила напруженості.

— Ти?! — Гукнув він. — Цей меч — Грейсвандір?

— Так. Він самий.

Він продовжував оцінююче дивитися на мене. Я хотів щось сказати, але не міг.

— Що тобі тут потрібно? — Запитав він.

— Забратися звідси.

Пролунало «джиг-жи», коли його стріла вдарила в скелю далеко попереду і наліво від мене.

— Тоді йди, — порадив він. — Це для тебе небезпечне місце.

Він розвернув свого коня назад, в напрямку, звідки заявився.

Я опустив Грейсвандір:

— Я тебе не забуду.

— Так, — відповів він, — не забудеш.

Потім він галопом поскакав геть, і через мить газ теж поплив.

Я вклав Грейсвандір у піхви і зробив крок уперед.

Світ навколо мене знову почав обертатися, світло наступало праворуч від мене, тьма відступала зліва. Я озирнувся навколо, шукаючи який-небудь спосіб підійнятися на скельний виступ позаду мене. Він, здавалося, піднімався ще на десять-п'ятнадцять метрів, і я хотів отримати огляд, який міг бути доступний з його вершини. Мій карниз простягався і зліва, і справа від мене. Спробувавши піти направо, я побачив, що він швидко звузився, не даючи, однак, придатного для підйому місця. Я повернувся і попрямував наліво. Там я наткнувся на більш нерівний майданчик у вузькому місці за скельним виступом.

Пробігшись поглядом до її вершини, я вирішив, що підйом можливий. Я перевірив, чи не наближаються ззаду додаткові загрози. Примарна дорога відпливла ще далі, ніяких нових вершників не з'являлося. Я почав дертися по скелі.

Сходження було нескладним, хоча висота виявилася більшою, ніж уявлялося знизу. Ймовірно, це був симптом просторового спотворення, який впливав, здається, на все, що я бачив у цьому місці. Через деякий час я підтягнувся і встав, випроставшись у місці, яке давало найкращий огляд у напрямку, протилежному безодні.

Я знов побачив хаотичні кольори.

Праворуч від мене їх гнала тьма, Земля, над якою вони танцювали, була всіяна скелями і кратерами, і на ній не було ніяких ознак життя. Однак посередині її з далекого горизонту до крапки в горах десь праворуч від мене тягнулося щось чорнильне і звивисте, те, що могло бути лише Чорною дорогою.

Ще десять хвилин сходження і лавірування — і я розташувався там, де міг оглядати її кінцеву точку. Вона вигиналася за широкий прохід у горах і прямувала до самого краю безодні. Там її чорнота зливалася з чорнотою, заповнювала цю прірву, помітну тепер тільки завдяки тому факту, що крізь неї не сяяло ніяких зірок.

Використовуючи це обмеження для її вимірювання, я отримав враження, що вона бігла і далі, до темної височини, навколо якої плавали димчасті смуги.

Я витягнувся на животі так, щоб якомога менше порушувати контури низького гребеня для будь-яких невидимих очей, які тільки могли глянути сюди. Лежачи там, я думав про світ з цього боку. Пошкодження Лабіринту відкривало Амбер для такого доступу, і я вважав, що моє прокляття послужило каталізуючим елементом. Тепер я відчував, що це сталося б і без мене, але я був упевнений, що теж зіграв свою роль. Вина все ще частково лежала на мені, хоча і не цілком на мені, як я колись вважав.

Тут я згадав про Еріка, коли він лежав, помираючи, на Колвірі. Він сказав, що як не сильно він ненавидів мене, своє передсмертне прокляття він прибереже для ворогів Амбера.

Іронія долі. Мої зусилля тепер були спрямовані на те, щоб гарненько скористатися передсмертним побажанням свого найменш улюбленого брата. Його прокляття для скасування мого прокляття, зі мною в якості посередника.

Однак, напевно, це вписується в якийсь інший сенс.

Я пошукав і був задоволений, не виявивши рядів палаючих вершників, які б їхали, або збиралися на цій дорозі. Якщо новий загін нальотчиків ще не виступив, Амбер поки тимчасово знаходився в безпеці.

Мене, однак, відразу ж стурбували безліч речей. Головним чином те, що якщо час і справді поводився в цьому місці настільки дивно, як вказувало можливе походження Дари, то чому ж не було нової атаки? У них, зрозуміло, малося в надлишку часу, щоб оговтатися і підготуватися до нового нападу. Щось недавно відбулося, по часу Амбера, щось, що змінило характер їх стратегії. Якщо це так, то що? Моя зброя? Порятунок Бранда або щось ще?

Я гадав так само, наскільки далеко висунуті аванпости Бенедикта. Звичайно, не так далеко, інакше мене повідомили б. Бував він коли-небудь в цьому місці?

Стояв хто-небудь з них в недавні часи там, де тільки що стояв я, дивлячись на Двір Хаосу і знаючи щось, чого не знав я? Я твердо вирішив розпитати на цей рахунок Бранда і Бенедикта, як тільки повернуся.

Всі ці роздуми привели мене до питання, як поводиться час в випадку зі мною в цей момент? Краще не проводити тут часу більше, ніж необхідно, вирішив я. Я переглянув Карти, взяті зі столу Дворкіна. Хоча всі вони були цікавими, я не був знайомий з жодноюю із зображених сцен. Тоді я дістав власну Колоду і відшукав зображення Рендома. Напевно, він і був той, хто намагався нещодавно зв'язатися зі мною. Я підняв його Карту і вдивився в неї.

Незабаром вона попливла у мене перед очима і я побачив розпливчастий калейдоскоп образів з рисами Рендома посеред них. Рух і мінливі перспективи.

— Рендом, — вимовив я. — Це Корвін.

Я відчув його мозок, але від нього не було жодного відгуку.

Тут мене осяяло, що він скакав через Відображення, і я зосередив усю свою увагу на зміні вмісту оточуючих його Відображень. Він не міг відповісти, не втративши контролю над відображенням. Я закрив Карту долонею, перервавши контакт.

Потім я витягнув Карту Жерара. Через кілька митей виник контакт. Я встав.

— Корвін, де ти? — Запитав він.

— На кінці світу. Хочу повернутися додому.

— Давай.

Він простягнув руку. Я підняв свою, вхопився за неї і ступив уперед.

Ми знаходилися на нижньому поверсі палацу Амбера в тій вітальні, куди ми всі перейшли в вечір повернення Бранда.

Здавалося, був ранній ранок. У каміні горів вогонь. Більше нікого не було.

— Я намагався зв'язатися з тобою раніше, — зауважив він. — Бранд, я думаю, теж. Але не можу сказати напевно.

— Скільки я був відсутній?

— Вісім днів.

— Радий, що я поквапився. Що сталося?

— Нічого несприятливого. Не знаю, чого хоче Бранд. Він все питав тебе, а я не міг з тобою зв'язатися. Нарешті, я дав йому колоду і запропонував самому подивитися, чи не зможе він зробити це краще. Очевидно, він теж не зміг.

— Мене відволікли. І була сильна різниця в часі.

Він кивнув:

— Я тепер уникаю його і тоді коли він поза небезпекою. Він знову перебуває в одному зі своїх чорних настроїв і наполягає, що сам може про себе подбати. У цьому він має рацію і так воно на краще.

— Де він зараз?

— Він повернувся до своїх покоїв і був ще там, напевно, з годину тому — віддавався похмурим роздумам.

— Він взагалі виходив звідти?

— Кілька коротких прогулянок. Але останні кілька днів він сидів у себе.

— Гадаю, мені тоді краще побачитися з ним. Що небудь чути про Рендома?

— Так, — зронив він. — Кілька днів тому повернувся Бенедикт. Він сказав, що вони знайшли багато ниток, ведучих до сина Рендома. Він допоміг перевірити йому пару слідів. Один повів далі, але Бенедикт подумав, що йому краще не віддалятися занадто далеко від Амбера при нинішньому положенні, так що він надав Ренді можливість продовжувати пошук самостійно. Він повернувся, придбавши десь штучну руку — прекрасний зразок майстерної роботи. З нею він може робити все, що міг робити раніше.

— Справді? — Посміхнувся я. — Це здається дивно знайомим.

Він посміхнувся і кивнув:

— Він розповів мені, що ти приніс її йому з Тир-на-Нгота. Фактично, він хоче якомога швидше поговорити з тобою про неї.

— Та вже не сумніваюся. Де він зараз?

— На одному з аванпостів, встановлених ним уздовж чорної дороги. Тобі доведеться добиратися до нього через Карту.

— Дякую за інформацію, — подякував я. — Є що-небудь про Джуліана та Фіону?

Він похитав головою.

— Гаразд, — буркнув я і обернувся до дверей.

— Гадаю, я спершу піду побачуся з Брандом, — продовжив я.

— Мені теж цікаво дізнатися, що саме йому треба.

— Я запам'ятаю це, Жерар.

Я покинув приміщення і попрямував до сходів.

7

Я постукав у двері Бранда.

— Заходь, Корвін, — відгукнувся він.

Я зайшов, переступивши поріг, вирішивши не питати його, як він дізнався, що це я.

Його кімната була похмурим місцем: горіли свічки, незважаючи на той факт, що на дворі був день і у нього було чотири вікна. На трьох з них були закриті віконниці, четверте було лише частково прочинене. Бранд стояв біля нього, дивлячись на море. Він був повністю одягнений в чорний оксамит зі срібним ланцюгом на шиї. Пояс його був теж срібним — витончена робота у вигляді ланцюга. Він грався з кинджальчиком і не озирнувся, коли я увійшов. Він був все ще блідий, але борода його була акуратно підстрижена, і виглядав він добре вискобленим і набагато краще, ніж коли я бачив його востаннє.

— Ти виглядаєш краще, — промовив я. — Як ти себе почуваєш?

Він повернувся і оглянув мене без усякого виразу, причому напівзакритими очима.

— Де тебе чорти носили? — Різко кинув він.

— Скрізь. Навіщо ти хотів мене бачити?

— Я запитав тебе, де ти був.

— І я тебе чув, — я знову відкрив позаду себе двері. — Зараз я збираюся вийти, знову ввійти, а там подивимося. Що, якщо нам розпочати цей розмова спочатку?

Він зітхнув:

— Почекай і вибач. І чому це ви всі такі чутливі? Ну, не знаю правда… Гаразд. Може, буде краще, якщо я почну знову.

Він засунув кинджал до піхов і, перейшовши кімнату, сів у важке чорне крісло з дерева і шкіри.

— Я стривожився через все те, що ми обговорювали. І через дещо, що ми не обговорили. Я почекав стільки часу, скільки здавалося достатнім для того, щоб ти закінчив своє діло в Тир-на-Нготі і повернувся. Потім я запитав про тебе, і мені сказали, що ти ще не повертався. Я почекав ще. Я відчував нетерпіння, потім занепокоєність, що ти потрапив у засідку наших ворогів. Коли я пізніше знову запитав, то дізнався, що ти повернувся рівно настільки, щоб поговорити з дружиною Рендома — це, мабуть, була вкрай важлива розмова, після якої ти ліг спати. Потім ти знову кудись відбув. Я був роздратований тим, що ти не вважав за потрібне тримати мене в курсі подій, але вирішив почекати ще трохи. Нарешті, я попросив Жерара про зв'язок з тобою через Карту. Коли він не зумів цього зробити, я вкрай стурбувався і спробував зв'язатися сам. Часом здавалося, що в декількох випадках я з'єднався з тобою, але не зміг пробитися. Я боявся за тебе, а тепер бачу, що мені не було чого лякатися за тебе. Тому я і був різкий.

— Розумію, — промовив я. Після чого я сів праворуч від нього. — Насправді, час для мене ішов швидше, ніж для вас, так що, з моєї точки зору, я вийшов тільки на хвилинку. Ти, певно, більше оговтався від своєї рани, ніж я від своєї.

Він слабо посміхнувся і кивнув:

— Це, у всякому разі, хоч якась компенсація за мої муки.

— У мене самого теж були деякі муки, — відгукнувся я, — тому не заподіюй нових. Ти бажав для чогось мене бачити. Так викладай!

— Тебе щось турбує, — зауважив він. — Напевно, нам слід спершу обговорити це.

— Гаразд, — погодився я. — Давай.

Я обернувся і подивився на картину на стіні поряд з дверима. Це було досить похмуре зображення маслом колодязя в Мірат і двох чоловік, що стояли поблизу, розмовляючи між собою.

— У тебе характерний стиль, — зауважив я.

— У всьому.

— Ти вкрав у мене наступну фразу, — обурився я і дістав Карту Мартіна, передавши її йому.

Коли він вивчав її, обличчя його залишалося позбавленим будь-якого виразу. Він кинув на мене один короткий оцінюючий погляд скоса, а потім кивнув.

— Не можу заперечувати свою руку.

— Твоя рука зробила не тільки малюнок на Карті, чи не так?

— Де ти знайшов її? — Запитав він.

— Прямо там, де ти її залишив, в серці всього, в істинному Амбері.

— Так… — Вимовив він.

Бранд підвівся з крісла і повернувся до вікна, тримаючи Карту так, щоб вивчити її при кращому освітленні.

— Так, — повторив він, — значить, ти знаєш більше, ніж я припускав. Як ти дізнався про первісний Лабіринт?

Я похитав головою:

— Спочатку відповідай на моє запитання. Ти вдарив ножем Мартіна?

Він знову повернувся до мене, уважно подивився, потім різко кивнув. Очі його продовжували нишпорити по моєму обличчю.

— Чому? — Запитав я.

— Хтось же повинен був, — пояснив він, — відкрити шлях потрібним нам силам. Ми тягнули жереб.

— І ти виграв?

— Виграв, програв…

Він знизав плечима:

— Яке це тепер має значення? Все вийшло не так, як ми намічали. Я тепер інша людина, ніж тоді.

— Ти вбив його?

— Що?

— Мартіна, сина Рендома. Він помер в результаті нанесеною тобою рани?

Він скинув руки долонями вгору:

— Не знаю. Якщо він не помер, то не тому, що я не намагався убити його. Більше тобі розповідати не потрібно. Ти виявив винну сторону. А тепер, коли ти знайшов, що ти збираєшся робити?

Я похитав головою:

— Я? Нічого. При всьому, що я знаю, хлопчина може бути ще живий.

— Тоді давай перейдемо до справ більш важливих. Чи давно ти знаєш про існування істинного Лабіринту?

— Досить давно. Про його походження, про його функцію, вплив на нього королівської крові Амбера — достатньо давно. Я, однак, не бачив ніякої вигоди у пошкодженні тканини існування, так що я нічого не робив довгий час. Поки я недавно не поговорив з тобою, мені навіть в голову не приходило, що Чорна дорога може бути пов'язана з такою дурістю. Коли я відправився перевірити Лабіринт, то знайшов Карту Мартіна і все інше.

— Я й не знав, що ти був знайомий з Мартіном.

— Я його і в очі не бачив.

— Тоді як же ти дізнався, що на Карті зображений він?

— Я був там не один.

— Хто ж з тобою був?

Я посміхнувся:

— Ні, Бранд, тепер твоя черга. Коли ми з тобою в останній раз розмовляли, ти розповів мені, що вороги Амбера поспішали сюди від самого Двору Хаосу, що вони отримали доступ в королівство, через щось зроблене в минулому тобою, Фіоною і Блейзом, коли ви були ще одностайні. І все ж Бенедикт стежить за Чорною дорогою, а я тільки що дивився на Двір Хаосу. Там немає ніякого нового накопичення сил, ніякого руху до нас по чорній дорозі. Я знаю, що час в тому місці тече інакше. У них було більше ніж достатньо часу для підготовки нового нападу. Я хочу знати, що їх стримує. Чому вони не рухаються? Чого вони чекають, Бранд?

— Всі ви приписуєте мені більше знань, ніж я маю.

— Не думаю. Ти — місцевий експерт з цього питання. Ти мав з ними справу. Ця Карта — доказ того, що ти багато чого не договорюєш. Отже не викручуйся, а говори прямо.

— Біля Двору… — Вимовив він. — Ти чимало потрудився. Ерік був дурень, що не вбив тебе відразу ж, якщо він знав, що ти знаєш про це.

— Ерік був дурень, — визнав я. — Ти — ні. А тепер, говори!

— Але я все таки дурень, — заперечив він, — і притому сентиментальний. Ти пам'ятаєш день останньої суперечки тут, в Амбері?

— Трохи.

— Я сидів на краю ліжка. Ти стояв біля мого письмового столу. Коли ти повернувся і попрямував до дверей, я вирішив убити тебе. Я засунув руку під ліжко, де зберігав зведений арбалет, і готовий був підняти його, коли усвідомив дещо, що зупинило мене.

Він помовчав.

— І що ж це було? — Зацікавився я.

— Подивися там, біля дверей.

Я глянув і не побачив нічого особливого. Я почав уже похитувати головою, і тут він додав:

— На підлозі.

Тоді я зрозумів, що це було: червоно-коричнево-оливково-зелений, з маленьким геометричним малюнком килимок.

Він кивнув:

— Ти стояв на моєму улюбленому килимку. Я не захотів бруднити його кров'ю. Після того мій гнів пройшов. Так що я теж жертва емоцій і обставин.

— Чудова історія… — Почав було я.

— Але тепер ти хочеш, щоб я перестав виляти. Я, однак, не виляв. Я спробую тобі довести це. Всі ми живі завдяки терпимості один одного і іноді щасливому випадку. Я збираюся запропонувати забути на час цю терпимість і ліквідувати можливі випадковості через пару дуже важливих справ. Спочатку, однак, у відповідь на твоє питання, хоча я не знаю напевно, що їх утримує, я можу ризикнути зробити одну дуже хорошу здогадку. Блейз зібрав дуже великі ударні сили для атаки на Амбер. Вони, однак, будуть зовсім іншого масштабу, ніж ті, з якими йому сприяв ти. Бачиш, він розраховує, що пам'ять про ту минулу атаку зумовить відповідь на цю. Їй, мабуть, будуть також передувати спроби вбити Бенедикта і тебе самого. Однак, вся ця справа буде тільки маневром. Я думаю, що Фіона зв'язалася з Двором Хаосу — може, навіть прямо зараз там знаходиться — і підготувала їх до справжньої атаки, якої можна чекати після відволікаючого удару Блейза. Отже…

— Ти кажеш, що це дуже хороша здогадка, — перебив я. — Але ми навіть не знаємо напевно, чи живий ще Блейз.

— Блейз живий, — завірив він мене. — Я зумів упевнитися в його існуванні через його Карту, навіть зумів провести короткий аналіз його поточної діяльності, перш ніж він усвідомив мою присутність і заблокував мене. Він дуже чутливий до такого спостереження. Я знайшов його в полі з військами, які він має намір використати проти Амбера.

— А Фіона?

— Ні, — кинув він. — Я не експериментував з її Картою і тобі теж не раджу. Вона вкрай небезпечна і я не хотів відкривати себе її впливу. Моя оцінка її нинішньої діяльності заснована скоріше на дедукції, ніж на прямому знанні. Однак, я готовий на неї покластися.

— Зрозуміло, — сказав я.

— У мене є план.

— Викладай.

— Спосіб, яким ви визволили мене з ув'язнення, був дуже вражаючим. Той же принцип можна застосувати знову для іншої мети, така сила досить легко прорветься через захист навіть такої особистості, як Фіона, якщо спрямувати зусилля належним чином.

— Тобто, просто кажучи, якщо направляти їх будеш ти?

— Звичайно. Я пропоную зібрати сім'ю і пробитися до Блейза і Фіони, де б вони не були. Ми втримаємо їх, повністю зчепившись, всього лише на хвилину-другу. Рівно настільки, щоб я встиг завдати удару.

— Як Мартіну?

— Я думаю, краще. Мартін в останній момент встиг вирватися. На сей раз цього, з усією вашою допомогою, статися не повинно. Навіть трьох-чотирьох людей буде достатньо.

— Ти дійсно думаєш, що зможеш так легко провернути все це?

— Я знаю, що нам краще спробувати. Час спливає і ти будеш одним зі страчених, коли вони захоплять Амбер. Так само, як і я. Що ти на це скажеш?

— Якщо я буду впевнений, що це необхідно, тоді у мене не буде іншого вибору, окрім як піти на це.

— Повір мені, це необхідно. Наступне, що мені знадобиться, це Камінь Правосуддя.

— Для чого?

— Якщо Фіона і справді при Дворі Хаосу, однієї Карти, ймовірно, буде недостатньо, щоб дістатися до неї і утримати навіть нашими спільними силами. У її випадку мені потрібен Камінь для фокусування нашої енергії.

— Це, я вважаю, можна буде організувати.

— Тоді, чим раніше ми цим займемося, тим краще. Чи не можеш ти все влаштувати до сьогоднішнього вечора? Я досить оговтався, щоб впоратися зі своєю частиною операції.

— Ні, чорт візьми! — Вигукнув я, встаючи.

— Що ти маєш на увазі?

Він з силою стиснув підлокітники крісла. Потім Бранд вимовив, щільно стиснувши зуби:

— Чому ні?

— Я сказав, що піду на це, якщо буду впевнений, що це необхідно. Ти сам визнаєш, що багато зі сказаного тобою — припущення. Одного цього достатньо, щоб перешкодити мені стати переконаним.

— Тоді забудь про переконання. Чи можеш ти дозволити собі йти на ризик? Наступний напад буде набагато сильнішим, ніж останній, Корвін. Вони знають про твою нову зброю. Вони обов'язково врахують це у своєму новому плані.

— Навіть якби я погодився з тобою, Бранд, я впевнений, що не зміг би переконати інших, що ці страти необхідні.

— Переконати їх? Та просто вели їм! Ти їх всіх тримаєш за горлянки, Корвін! Ти зараз нагорі. Ти ж хочеш там залишитися, чи не так?

Я посміхнувся і рушив до дверей:

— Я теж люблю діяти своїми методами, — зауважив я. — Твою пропозиція я буду тримати в запасі.

— Твої методи приведуть тебе до смерті раніше, ніж ти думаєш.

— Я знову стою на твоєму улюбленому килимку, — сказав я.

Бранд розсміявся:

— Відмінно! Але я-то тобі не погрожував. Ти знаєш, що я хотів сказати. Тепер ти у відповіді за весь Амбер. Ти повинен зробити правильний хід.

— А ти знаєш, що хотів сказати я. Я не збираюся вбивати ще двох з нас через твої підозри. Мені знадобиться більше, ніж це.

— Коли ти це отримаєш, може виявитися занадто пізно.

Я знизав плечима:

— Побачимо.

Я досяг двері.

— Що ти збираєшся тепер робити?

Я похитав головою:

— Я не кажу кожному все, що знаю, Бранд. Це — свого роду страховка.

— Я можу це оцінити. Сподіваюся лише, що ти знаєш достатньо.

— Чи, може, боїшся, що я знаю забагато, — відпарирував я.

На мить в мускулах під його очима затанцювали обережний вираз. Потім він посміхнувся.

— Я тебе не боюся, брат, — промовив він.

— Добре, коли нема чого боятись, — зауважив я і відчинив двері.

— Постривай! — Гукнув Бранд.

— Так?

— Ти забув сказати мені, хто був з тобою, коли ти виявив Карту Мартіна в тому місці, де я її залишив.

— Рендом! Хто ж ще!

— О! Він знає подробиці?

— Якщо ти маєш на увазі, чи знає він, що ти намагався вбити його сина, то відповідь — ні, поки не знає.

— Розумію. А нова рука Бенедикта? Я так зрозумів, що ти якимось чином добув її йому в Тир-на-Нготі. Я бажав би більше дізнатися про це.

— Не зараз, — буркнув я. — Давай збережемо що-небудь для нашої майбутньої зустрічі. Її чекати не так вже й довго.

Я вийшов і закрив двері, віддавши мовчазну данину поваги килимку…

8

Навідавши кухню, взявши величезний обід і знищивши його, я попрямував в стайню, де виявив молодого гнідого красеня, що колись належав Еріку. Незважаючи на це, я потоваришував з ним, і незабаром ми рухалися по стежці вниз з Колвіра, до табору моїх військ з Відображення. Поки я їхав і перетравлював їжу, то намагався розсортувати події і відкриття останніх декількох годин. Якщо Амбер і справді виник, як результат акту заколоту Дворкіна при Дворі Хаосу, то з цього випливало, що ми всі в спорідненні з тими силами, що тепер погрожували нам. Звичайно, було важко вирішити, наскільки можна тепер було довіряти всьому, що сказав Дворкін. І все ж, чорна дорога вела до Двору Хаосу, явно як прямий результат ритуалу Бранда, заснованого ним на засадах, про які він дізнався у Дворкіна. На щастя, в даний момент ті частини повісті Дворкіна, що вимагали найбільшої довірливості, не були скільки-небудь украй важливими з практичної точки зору. І все ж у мене були змішані почуття щодо нашого походження від Єдинорога.

— Корвін!

Я натягнув поводи і відкрив свій мозок для прийому. З'явився образ Ганелона.

— Я тут, — відгукнувся я. — Де ти дістав набір Карт і навчився користуватися ними?

— Я взяв недавно колоду з ящика в бібліотеці. Я подумав, що це непогана думка — мати спосіб термінового зв'язку із тобою. Що ж до того, як ними користуватися, то я просто зробив те, що, здається, робив ти та інші — вивчаю Карту, думаю про неї, зосереджую на вступ в контакт з даною особою.

— Мені слід було б давним-давно дати тобі колоду. З мого боку це був недогляд, і я радий, що ти його усунув. Ти зараз просто пробуєш їх або щось сталося?

— Дещо… Де ти?

— Випадково вийшло так, що я якраз спускаюся, щоб побачитися з тобою.

— У тебе все в порядку?

— Так.

— Чудово! Тоді приїжджай. Я волів би не намагатися провести тебе через цю штуку, як це проробляєте ви. Справа не така вже термінова. До швидкої зустрічі!

— До зустрічі.

Він перервав контакт, і я труснув повідком і продовжив шлях.

Якусь мить я відчував роздратування через те, що він просто не попросив у мене колоду.

Потім я згадав, що був відсутній більше тижня по часу Амбера. Ймовірно, він стривожився і не сподівався, що інші зроблять це за нього. І, напевно, справедливо.

Спуск пройшов швидко. Кінь, якого до речі звали Барабан, здавалося, був щасливий їхати хоч куди і мав тенденцію збиватися з курсу з найменшого приводу. В одному випадку я дав йому волю, щоб трохи втомити його, і незабаром після цього побачив табір.

Десь в цей час я зрозумів, що сумую за Зіркою.

Коли я в'їхав в табір, то став об'єктом уваги і військових почестей. Коли я проїжджав, за мною слідувало мовчання і всяка діяльність припинялася. Я гадав, чи не вважали вони, що я прибув віддати бойовий наказ.

Перш ніж я встиг спішитися, зі свого намету з'явився Ганелон.

— Швидко, — зауважив він.

Він стиснув мені руку, коли я зліз з коня.

— Хороший кінь.

— Непоганий, — погодився я.

Я передав поводи його ординарцеві.

— Які у тебе новини?

— Ну, — почав він, — я розмовляв з Бенедиктом.

— Щось заворушилося на чорній дорозі?

— Ні, нічого подібного. Він приїхав побачити мене після того, як повернувся від тих своїх друзів — Текі — сказати, що у Рендома все в порядку, що він слідує за ниточкою, яка веде до місцезнаходженням Мартіна. Після цього ми заговорили про інші речі і, нарешті, він попросив мене розповісти йому все, що я знаю про Дару. Рендом розповів йому, як вона пройшла Лабіринт, і він вирішив, що занадто багато людей, крім нього самого, знають про її існування.

— Так що ж ти йому розповів?

— Все.

— Включаючи здогадки та припущення після Тир-на-Нгота?

— Саме так.

— Зрозуміло. І як він це сприйняв?

— Він, здається, був схвильований цим. Я б навіть сказав, щасливий. Піди поговори з ним сам.

Я кивнув і він повернувся до намету Бенедикта, відкинув полог і в той же момент посторонився. Я увійшов.

Бенедикт сидів на низькому табуреті поруч з похідною скринею, на якій була розстелена карта. Він простежував щось по карті довгим металевим пальцем виблискуючої з'єднаннями кисті, приєднаної до білої, кольору кістки, обвитої срібним дротом механічної руки, принесеної мною з міста на небі.

Весь пристрій був тепер приєднаний до обрубка його правої руки трохи нижче точки, де був відрізаний рукав його коричневої сорочки — трансформація, що змусила мене на мить зупинитися і здригнутися, так сильно він був схожий на привида, з яким я боровся. Погляд його зустрівся з моїм, і він вітально підняв руку недбалим, чудово виконаним жестом, посміхнувшись самою широкою посмішкою, коли-небудь спостерігалася у нього на обличчі.

— Корвін! — Вигукнув він. Потім він підвівся і простягнув мені руку.

Мені довелося змусити себе потиснути пристрій, який мало не убив мене. Але Бенедикт виглядав куди більше розташованим до мене, ніж це було раніше. Я потиснув його нову руку, яка була сама досконалість.

Я постарався не звертати уваги на її холодність і незвичність і майже досяг успіху через свій подив тим, як він добре навчився володіти нею за такий короткий термін.

— Я зобов'язаний вибачитися перед тобою, — вимовив він. — Я був неправий щодо тебе, і дуже жалкую.

— Так, добре, — відмахнувся я. — Я розумію.

Він на мить стиснув мою руку, і моя віра, що відносини між нами налагодилися, трохи затемнилася через хватку цих точних і смертельних пальців на моєму плечі.

Ганелон реготнув і приніс ще один табурет, який він поставив по іншу сторону скриньки. Моє роздратування тим, що він посміювався — не важливо, за яких обставин — на тему, про яку я не хотів згадувати, потонуло при вигляді результатів. Я не міг пригадати, щоб бачив Бенедикта в кращому настрої. Ганелон ж був явно задоволений тим, що вплинув на вирішення наших розбіжностей.

Я посміхнувся про себе і сів, відстібнувши пояс з мечем і повісивши Грейсвандір на жердину шатра. Ганелон приніс три склянки і пляшку вина. Коли він поставив перед нами стакани і налив, то зауважив:

— За повернення гостинності вашого намету тієї ночі, в Авалоні.

Бенедикт взяв свій стакан, лише ледь чутно клацнувши.

— У цьому шатрі стало трохи легше, — заявив він. — Чи не так, Корвін?

Я кивнув і підняв свою склянку.

— За цю легкість. Так нехай буде вона завжди переважати!

— Я мав першу можливість за довгий час завести з Рендомом досить тривалу розмову. Він сильно змінився.

— Так, — погодився я.

— Я тепер схильний більше довіряти йому, ніж у минулі дні. У нас був час поговорити після того, як ми поїхали від Текі.

— І куди ви подалися?

— Деякі зауваження, зроблені Мартіном господарю будинку, здається, вказували, що він поїхав у місце, про яке я знав — місто Хірата. Ми поїхали туди і з'ясували, що це було правильно. Він проїжджав цією дорогою.

— Я не знайомий з Хіратою.

— Це містечко з глинобитної цегли і каменю, комерційний центр на перехресті декількох торгових доріг. Там Рендом дізнався новини, які повели його на схід і, ймовірно, ще глибше в Відображення. Ми розлучилися в Хіраті, тому що я не хотів надто довго відлучатися з Амбера. Мені теж не терпілося зайнятися однією особистою справою. Він розповів мені, як побачив Дару, що проходила через Лабіринт в день Битви.

— Це вірно, — підтвердив я. — Вона пройшла його. Я теж був там.

Він кивнув.

— Як я сказав, Рендом справив на мене враження. Я схильний був повірити, що він говорив правду. А якщо це так, то тоді можливо, що і ти теж казав правду. Допустивши це, я повинен був зайнятися з'ясуванням, що ж стверджувала ця дівчина. Тебе було не догукатися, так що я звернувся до Ганелона — це було кілька днів тому — і домігся, щоб він розповів мені все, що він знав про Дару.

Я глянув на Ганелона, і той трохи схилив голову.

— Так, значить, ти тепер віриш, що відкрив нову родичку, — зауважив я. — Зрозуміло, брехливу і, цілком можливо, ворога, але тим не менше родичку. Який же твій наступний крок?

Він пригубив вина:

— Я хотів би вірити в це родичання. Ця думка мені якось приємна, так що я хотів би напевно встановити його або спростувати. Якщо виявиться, що ми і справді рідня, то тоді я хотів би зрозуміти мотиви, що стоять за її діями. І я бажав би дізнатися, чому вона ніколи прямо не сповіщала мене про своє існування.

Він поставив свою склянку, підняв свою нову руку і розім'яв пальці.

— Тому я хотів би почати з того, — продовжував він, — щоб дізнатись про те, що ти натворив у Тир-на-Нготі, що відноситься до мене і Дари. Мені також вкрай цікаво дізнатися все щодо цієї руки, яка веде себе так, ніби була створена для мене. Я ніколи не чув про фізичні предмети, здобуті в місті на небі.

Він стиснув кулак, розтулив його, пообертав зап'ястям, витягнув руку, підняв її і плавно опустив на коліно.

— Рендом продемонстрував дуже ефективний зразок хірургії. Тобі не здається?

— Здається, — погодився я.

— Так ти розповіси мені цю історію?

Я кивнув і сьорбнув вина.

— Сталося це у палаці на небі, — почав я. — Місце було заповнено чорнильними, рухливими тінями. Я відчув спонукання відвідати тронний зал. Що і зробив. Коли тіні розсунулися, я побачив тебе, ти стояв праворуч від трону, з цією рукою. Коли стало ще ясніше, я побачив сидячу на троні Дару. Я підійшов і торкнувся її Грейсвандір, яка зробила мене видимим для неї. Вона оголосила мене померлим ще кілька століть тому і запропонувала мені повернутися в свою могилу. Коли я зажадав у неї родовід, вона заявила, що походить від тебе і пекельної діви Лінтри.

Бенедикт зробив глибокий подих, але промовчав. Я продовжував:

— Вона сказала, що час тече з дещо іншою швидкістю в місці, де вона народилася і що там пройшло кілька поколінь. Вона була першою з них, хтоо володіє належними людині атрибутами. Вона знову запропонувала мені забиратися. Ти в цей час вивчав Грейсвандір. Потім ти завдав удару, щоб позбавити її від небезпеки, і ми схопилися в смертельній сутичці. Моя шпага могла дістатися до тебе, а твоя рука могла дістатися до мене. Ось і все. В усьому іншому це було зіткнення примар. Коли почало сходити сонце і місто стало танути, ти вчепився в мене цією рукою. Я вдарив по ній, відокремивши руку, і зник. Вона повернулася зі мною, тому що все ще стискала моє плече.

— Цікаво, — вимовив Бенедикт. — Я знав, що це місце, якщо навідатися туди, в більшості відтворює помилкові пророцтва, або старі страхи і приховані бажання, аніж справжню картину того, що повинно бути. Але, втім, воно часто також розкриває невідомі істини. І, як і в більшості випадків, важко відокремити істинне від хибного. Що ти подумав про це?

— Бенедикт, — вимовив я. — Я схильний вірити історії її походження. Ти її ніколи не бачив, але я-то бачив. вона в деяких відношеннях схожа на тебе, що ж до решти — тут все безсумнівно так як ти стверджуєш — те, що залишилося після відділення істини.

Він повільно кивнув, і я здогадався, що він не був переконаний, але не бажав заглиблюватися в цю тему. Він не гірше за мене знав, що малося на увазі інше. Якщо він пред'явить свої претензії на трон і досягне успіху в цьому, то було цілком можливо, що в один прекрасний день він зможе поступитися ним своїй єдиній дочці.

— А що ти збираєшся робити? — Запитав я його.

— Робити? — Перепитав він. — А що тепер робить Рендом щодо Мартіна? Я буду шукати її, знайду, почую цю історію з її власних вуст, а потім вирішу сам, що робити далі. З цим, однак, доведеться почекати, поки не буде вирішена проблема Чорної дороги. Це — ще одна справа, яка я бажаю з тобою обговорити.

— Так?

— Якщо час в їх твердині рухається настільки інакше, то у них його було більше, ніж потрібно на організацію нової атаки. Я не хочу продовжувати чекати і зустрічатися з ними в нічого не вирішуючих сутичках і зіткненнях. Я маю намір прослідувати по Чорній дорозі до її джерела і атакувати їх на їх же рідній землі. Я хотів би зробити це з твоєї згоди.

— Бенедикт, ти коли-небудь дивився на Двір Хаосу? — Запитав я замість відповіді.

Він підняв голову і втупився на білу стіну намету.

— Багато століть тому, коли я був молодий, я проїхав по Відображеннях в таку далечінь, до якої тільки міг добратися, до кінця всього. Там, під розділеним небом, я дивився на жахливу безодню. Я не знаю, чи там знаходиться це місце, чи тягнеться настільки далеко чорна дорога, але я готовий знову пройти цей шлях, якщо це так.

— Це саме так, — запевнив я його.

— Звідки у тебе ця впевненість?

— Я щойно повернувся з цієї країни. темна цитадель панує в ній. Дорога веде до неї.

— Наскільки важкий був шлях?

— Ось, — я вийняв Карту і передав йому. — Вона належала Дворкіну. Я знайшов її серед його речей. І лише просто випробував її. Вона перенесла мене туди. Час прискориться вже в тій точці. На мене напав вершник на дрейфуючій дорозі, такій, що не показана на Карті. Контакт через Карту там важкий, напевно, через різницю в часі. Мене привів назад Жерар.

Він вивчив Карту:

— Це, здається, те саме місце, яке я бачив в той раз. Це дозволяє вирішити наші проблеми з тиловим забезпеченням. З одним із нас на кожному кінці зв'язку по Карті ми зможемо переправити війська безпосередньо, як ми зробили це в той день з Колвіра на Гарнаті.

Я кивнув:

— Це одна з причин, по якій я показав тобі її, щоб вказати свою добру волю. Може бути й інший спосіб, що вимагає меншого ризику, ніж кидати наші сили в невідомість. Я хочу, щоб ти почекав з цим підприємством, поки я покраще не вивчу цей інший спосіб.

— Мені в будь-якому випадку доведеться почекати, щоб добути розвіддані про це місце. Ми ж навіть не знаємо, чи буде там функціонувати твоя автоматична зброя, чи не так?

— Так, у мене її не було, щоб випробувати.

Він стиснув губи:

— Тобі дійсно слід було додуматися взяти її і дослідити там.

— Обставини мого відбуття цього не дозволяли.

— Обставини?

— Іншим разом я тобі все розповім. Зараз це не має значення. Ти говорив про похід по Чорній дорозі до її джерела…

— Так?

— Це не дійсне джерело. Справжній її початок знаходиться в істинному Амбері, в дефекті на первозданному Лабіринті.

— Так, я це розумію. І Рендом, і Ганелон описали мені вашу подорож до місця теперішнього Лабіринту і виявлене там вами пошкодження. Я бачу аналогію, можливий зв'язок…

— Ти пам'ятаєш мою втеча з Авалона і свою гонитву?

У відповідь він тільки трохи посміхнувся.

— Там було місце, де ми перетнули чорну дорогу, — нагадав я. — Ти пам'ятаєш це?

Він звузив очі:

— Так, ти проторував стежку через неї. У тому місці світ повернувся до норми. Я забув.

— Це був вплив на неї Лабіринту, — повідомив я, — який, як я вважаю, можна буде застосувати в набагато більшому масштабі.

— Наскільки більшому?

— Щоб стерти її начисто.

Він відкинувся назад і вивчив моє обличчя:

— Тоді чому ж ти цим не займаєшся?

— Я повинен зробити деякі попередні заходи.

— Скільки часу вони займуть?

— Не дуже багато. Можливо, трохи більше кількох днів. А можливо — кілька тижнів.

— Чому ти не згадав про все це раніше?

— Я лише нещодавно дізнався, як підійти до цієї справи.

— І як же ти до нього підійдеш?

— В основному це зводиться до ремонту Лабіринту.

— Гаразд. Допустимо, ти досяг успіху. Ворог-то все одно буде там, — він махнув у бік Гарнаті і чорної дороги. — Адже хтось одного разу дав їм прохід.

— Ворог завжди був там, — відрізав я. — І це вже буде наша задача — доглянути за тим, щоб їм знову не дали проходу, розібравшись як положено з тими, хто в першу чергу і пошкодив його.

— У цьому я з тобою заодно, — погодився він. — Але я мав на увазі не це. Їм потрібен урок, Корвін. Я хочу їх навчити належної поваги до Амбера, такої поваги, що навіть якщо шлях знову відкриють, вони побояться ним скористатися. Ось що я мав на увазі. Це необхідно.

— Ти не знаєш, що це таке — вести бій в тому місці, Бенедикт. Воно, буквально, невимовне.

Він посміхнувся і встав:

— Тоді я вважаю, мені краще відправитися подивитися самому. Я на деякий час залишу цю Карту, якщо ти не заперечуєш.

— Будь ласка.

— Добре. Тоді ти займися своєю справою щодо Лабіринту, а я займуся своєю. Вона теж займе у мене деякий час. Тепер я повинен піти віддати накази командирам на час моєї відсутності. Давай погодимося, що ніхто з нас не почне нічого вирішального, не зв'язавшись з іншим.

— Згоден.

Ми прикінчили вино і я сказав:

— Я сам дуже скоро вирушу в дорогу, тому — удачі тобі!

— І тобі теж, — він знову посміхнувся і зауважив: — Обстановка стає кращою.

Він стиснув мені плече, коли проходив до виходу.

Ми пішли за ним.

— Приведи коня Бенедикта, — наказав Ганелон стоячому під найближчим деревом ординарцеві, як тільки вийшов з намету.

Обернувшись, він подав руку Бенедикту, сказавши:

— Я теж хочу побажати вам успіху.

Бенедикт кивнув і потис йому руку.

— Спасибі тобі, Ганелон, за багато що, — Бенедикт витягнув свої Карти. — Я зараз введу Жерара в курс справи, перш ніж прибуде мій кінь.

Він розвернув Карти, витягнув одну з них і втупився в неї.

— Як ти приступиш до ремонту Лабіринту? — Поцікавився Ганелон.

— Я повинен знову роздобути Камінь Правосуддя. З ним я зможу знову накреслити пошкоджену ділянку.

— Це небезпечно?

— Так.

— А де Камінь?

— Там, на Відображенні Земля, де я його сховав.

— Навіщо ж ти його кинув?

— Я боявся, що він уб'є мене.

Риси його обличчя спотворилися в майже неможливій гримасі:

— Не подобається мені, як це звучить, Корвін. Повинен бути інший спосіб.

— Якби я знав кращий спосіб, я б ним скористався.

— А що, якщо ти просто послідуєш плану Бенедикта і візьмеш з собою всіх? Ти сам сказав, що він може підняти у Відображеннях незліченні легіони. Ти також стверджував, що він найкращий воїн з усіх вас.

— І все ж пошкодження Лабіринту залишиться, і заповнити його з'явиться що-небудь інше. Завжди. Відомий ворог не такий страшний, як наша власна внутрішня слабкість. Якщо це не виправити, ми потерпимо поразку, хоча ніякий іноземний завойовник і не розташується в наших стінах.

Ганелон відвернувся:

— Я не можу з тобою сперечатися. Ти знаєш своє королівство. — Він здався: — Але я все ж відчуваю, що ти, можливо, здійснюєш тяжку помилку, ризикуючи собою там, де можливо і немає необхідності, в той час як ти дуже сильно потрібен в іншому місці.

Я розсміявся, тому що це були слова Віаль, і я не захотів визнати їх вірними, коли вона їх вимовила.

— Це мій обов'язок, — твердо вимовив я.

Ганелон не відповів.

Бенедикт в дюжині кроків від мене зв'язався з Жераром, тому що він сказав щось, потім замовк і слухав. Ми стояли, чекаючи, коли він закінчить свою розмову, для того, щоб ми могли проводити його.

— Так, він зараз тут, — почув я. — Ні, я в цьому сильно сумніваюся, але…

Бенедикт кілька разів глянув на мене і похитав головою:

— Ні, я цього не думаю, — потім він додав: — Гаразд, проходь.

Він простягнув свою нову руку, і з'явився, тримаючись за неї, Жерар. Він повернув голову, побачив мене і негайно рушив у моєму напрямку. Жерар пробіг очима по моїй персоні, ніби щось шукаючи.

— Що трапилося? — Поцікавився я.

— Бранд, — відповів він, — його більше немає в покоях. По крайній мірі, в більшій частині покоїв його немає. Він залишив після себе багато крові. Приміщення достатньо розгромлено, щоб бачити, що там сталася сутичка.

Я глянув на свої сорочку й штани.

— Ти видивляєшся плями крові? Як бачиш, на мені надіто те ж, що і раніше. Воно, можливо, брудне і пом'яте, але це і все, як бачиш.

— Це по-справжньому нічого не доводить, — заявив Жерар.

— Догляд за ним був твоєї ідеєю, а не моєю. Що змушує тебе думати, ніби я…

— Ти був останнім, хто його бачив.

— За винятком особи, з якою він боровся, якщо він дійсно це робив.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Ти ж знаєш його характер, його настрій. У нас виникла невелика суперечка. Він міг почати все трощити після того, як я вийшов і, можливо, порізався. Йому стало все огидно, і він пішов через Карту, щоб змінити обстановку. Стривай-но! Його килимок! Чи була кров на маленькому розшитому килимку перед його дверима?

— Я не впевнений, але, по-моєму, не було. А що?

— Непрямий доказ, що він зробив це сам. Він дуже прив'язаний до цього коврика. Він уникає його бруднити.

— Я цьому не вірю! — Вигукнув Жерар. — І смерть Каїна все ще виглядає дивно, і слуг Бенедикта, які могли дізнатися, що тобі знадобився замінник пороху, а тепер Бранд…

— Це може бути ще однією спробою очорнити мене, — припустив я. — І ми з Бенедиктом поліпшили свої відносини.

Жерар повернувся до Бенедикта, який не зрушив зі свого місця в дюжині кроків від нас і дивився на нашу групу, слухаючи все без усякого виразу на обличчі.

— Він пояснив ці смерті? — Запитав його Жерар.

— Прямо — ні, — відповів Бенедикт, — але багато що з решти розповіді виглядає тепер в кращому світлі, настільки кращому, що я схильний вірити всьому розказаному.

Жерар похитав головою і знову пронизав мене поглядом.

— Ще нічого не залагоджено, — вирішив він. — Про що ви з Брандом сперечалися?

— Жерар, це наша справа, поки ми з Брандом не вирішимо інакше.

— Я повернув його до життя і спостерігав за ним, Корвін. Я зробив це не для того, щоб побачити його вбитим через гризню.

— Поворуши мізками, — порадив я йому. — Чия це була ідея відшукати його тим способом, яким ми це виконали, щоб повернути його?

— Ти хотів щось дізнатися у нього, — не здавався Жерар. — І ти добився цього. А потім він став на заваді.

— Ні, навіть якщо це було б і так, невже ти думаєш, що я проробив би це настільки явно? Якщо б він був убитий, то це було б явище того ж порядку, що і смерть Каїна — щоб очорнити мене.

— Ти використовував вказівку на ясність і з Каїном теж. Мені здається, що це може бути свого роду хитрістю, на які ти мастак.

— Ми вже тлумачили про все це раніше, Жерар.

— І ти знаєш, що я сказав тобі тоді.

— Забути було б важко.

Жерар простягнув руку і схопив мене за праве плече. Я негайно увігнав руку йому в живіт і відсахнувся. Тут мені спало на думку, що, напевно, мені слід було б розповісти йому, про що ми з Брандом розмовляли, але мені не сподобалося, як він мене запитував. Він знову рушив на мене. Я ступив убік і врізав йому легким ударом лівою під праве око. Після цього я продовжував робити випади, головним чином, щоб тримати подалі його голову.

Я був ніяк не в формі, щоб знову битися з ним, а Грейсвандір залишився в наметі. Іншої зброї при мені не було.

Я продовжував кружляти поруч з ним, плече моє боліло, якщо я бив лівою ногою.

Один раз я потрапив йому по стегну правої, але був повільний і втратив рівновагу, через що не зміг розвинути успіх, але продовжував робити випади.

Нарешті, він відпарирував мій удар лівою і зумів схопитися рукою за мої груди.

Тут мені слід було б вирватися, але він же був відкритий. Я ступив уперед, завдавши тяжкого удару правою в живіт, вклавши в нього всю свою силу. Це змусило його зігнутися із зітханням, але він ще міцніше стиснув мене. він відпарирував мою спробу аперкоту лівою, продовжуючи свій рух вперед, поки подушечка його долоні не двигонула мене по грудях, рвонувши в той же час мені ліву руку назад і в сторону зтакою силою, що мене жбурнуло на землю.

Якщо він бажав покарати мене, то це було те, що треба.

Жерар підвівся на коліно і потягнувся до мого горла…

9

Я зробив рух, намагаючись заблокувати його руку, але вона зупинилася на півдорозі. Повернувши голову, я побачив, що на руку Жерара впала інша рука і тепер стискала, утримуючи її.

Я відкотився. Коли я знову підняв голову, то побачив, що Ганелон міцно схопив його. Жерар рвонув руку вперед, але не вивільнив її.

— Не лізь у цю справу, Ганелон, — попередив він.

— Їдь, Корвін! — Крикнув Ганелон. — Поверни Камінь.

Поки він кричав, Жерар почав підніматися. Ганелон завдав удар лівою і його кулак приложився до щелепи Жерара.

Жерар розтягнувся. Ганелон наблизився і хотів штовхнути його по нирках, але Жерар спіймав його за стопу і штовхнув назад. Я якось піднявся в напівзігнуте становище, похитуючись.

Жерар піднявся з землі і кинувся на Ганелона, тільки-тільки встав на ноги. Коли він майже добрався до нього, Ганелон видав удар двома кулаками Жерару під ложечку і зупинив його розгін. Кулаки Ганелона тут же заходили як відбійні молотки по животу Жерара. Кілька митей Жерар, здавалося, що був занадто ошелешений, щоб захищатися, і коли він, нарешті, зігнувся і витягнув руки вперед, Ганелон потрапив йому правою в щелепу, від якого той відсахнувся назад. Ганелон негайно кинувся вперед, обхопивши руками Жерара, коли зіткнувся з ним, і, зачепивши правої ногою за ногу Жерара. Жерар перекинувся і Ганелон впав на нього.

Коли голова Жерара відкинулася назад, Ганелон завдав удару лівою.

Бенедикт рушив було втрутитися, але Ганелон вибрав саме цей момент, щоб піднятися на ноги. Жерар лежав без свідомості, кров текла у нього з рота і носа.

Я сам, хитаючись, звівся на ноги і обтрусився.

Ганелон підморгнув мені:

— Не залишайся тут, — порадив він. — Не знаю, як мені вдасться витримати матч-реванш. Їдь і знайди прикрасу.

Я глянув на Бенедикта, і він кивнув.

Я повернувся до намету за Грейсвандіром.

Коли я вийшов, Жерар все ще не ворушився, а переді мною стояв Бенедикт.

— Пам'ятай, — сказав він, — у мене є твоя Карта, а в тебе моя. Не роби нічого важливого, не порадившись зі мною.

Я кивнув і збирався запитати його, чому він, здається, був готовий допомогти Жерару, а не мені, але мене здолали більш зрілі роздуми, і я вирішив не псувати нашої дружби, яка тільки що почалася.

— Гаразд.

Я попрямував до коней. Коли я підійшов до Ганелона, він плеснув мене по плечу:

— Бажаю удачі. Я б поїхав з тобою, та потрібен тут, особливо при Бенедикті, що відправився Картою до Хаосу.

— Не турбуйся, — відповів я. — У мене не повинно бути ніяких неприємностей.

Незабаром я сидів на коні. Коли я проїжджав повз Ганелона, він помахом руки віддав мені честь, я відповів тим же. Бенедикт стояв на колінах поруч із Жераром.

Я попрямував найближчою стежкою в Арден. Море лежало у мене за спиною, Гарнаті і Чорна дорога — зліва, Колвір — праворуч.

Я повинен був набрати деяку відстань, перш ніж зможу працювати з відображенням. Як тільки минуло кілька підйомів і спусків, і Гарнаті пропав з виду, день став ясним. Я натрапив на звивисту стежку і послідував по ній в ліс, де волога, темінь і віддалений пташиний спів нагадували мені про довгі періоди спокою, які я знавав в в старі часи, і про можливу шовкову блискчу присутність у лісі материнського Єдинорога.

Болі в моєму боці розтанули в ритмі їзди і я знову подумав про зіткненні, від якого я втік. Було неважко зрозуміти позицію Жерара, оскільки він вже сказав мені про свої підозри і дав мені попередження. І все ж зараз був настільки невідповідний час для того, щоб з Брандом сталося що б то не було, що я не міг не бачити в цьому ще одну спробу або затримати мене, або взагалі зупинити. Щастя, що під рукою виявився Ганелон в хорошій формі, здатний докласти кулаки до потрібних місць у відповідний час.

Хотів би я знати, що зробив би Бенедикт, якби нас було тільки троє. У мене було таке відчуття, що він чекав би і втрутився б тільки в самий останній момент, щоб перешкодити Жерару вбити мене. Я все ще не був задоволений нашою згодою, хоча воно, звичайно, була поліпшенням в порівнянні з колишнім станом справ.

Все це знову змусило мене прикидати, що сталося з Брандом. Може, Фіона або Блейз нарешті добралися до нього, може, він спробував здійснити намічені вбивства наодинці і зіткнувся з контрударом, а потім був вкрадений своєю наміченою жертвою через Карту? Може, до нього якимось чином дісталися його старі союзники з Двору Хаосу?

Може, його зумів, нарешті, наздогнати один з його сторожів з Вежі зі шпорами на руках? Або все було, як я припустив Жерару — випадкове самопораненя в нападі люті, а слідом за ним роздратовану втечу з Амбера, щоб поміркувати і замислити змову десь в іншому місці?

Коли з єдиної події піднімається так багато питань, відповідь рідко досягається чистою логікою. Однак, я повинен був розсортувати можливості, щоб було до чого звернутися, коли спливуть нові факти. Водночас я уважно обдумав все, що він мені розповів, розглядаючи всі твердження у світлі того, що я тепер знав. За одним винятком, в більшості фактів я не сумнівався. Він побудував їх дуже розумно, щоб цю споруду можна було так просто перекинути, але, втім, він мав і багато часу на обдумування всіх деталей.

Щось приховане вмілим відведенням в сторону було в самій його манері викладати події. Його недавня пропозиція практично запевнила мене в цьому.

Стара стежка бігла, розширювалася, знову звужувалася, повернула на північний захід і вниз, у все густіючий ліс. Ліс, який дуже мало змінився. Здавалося, це була та ж сама стежка, по якій один юнак поскакав століття тому, просто заради чистого задоволення випробувати це величезне зелене царство для переходу у Відображення.

Добре б знову проробити це без жодної іншої, ніж ця, причини.

Приблизно через годину я порядком заглибився в ліс, де дерева були величезними темними вежами. Єдине сонячне світло, що я вловлював, попадалося, немов гнізда феніксів на їх самих верхніх гілках. Завжди волога, сутінкова м'якість згладжувала контури пнів, колод і замшілих каменів. Ось перескочив через мою стежку олень, не довірившись відмінному укриттю в густому підліску праворуч від стежки.

Навколо мене звучали пташині ноти, іноді дуже близько. Зрідка мені попадалися сліди інших вершників, деякі з них були зовсім свіжими, але вони недовго залишалися на стежці. Колвір зовсім зник з очей, і вже досить далеко.

Стежка знову піднялася, і я зрозумів, що скоро досягну вершини невеликого гребеня, проходу між валунами, і далі стежка знову піде під ухил. Коли ми піднімалися, ліс трохи порідшав, поки, нарешті, мені не випала можливість частково побачити небо.

Воно збільшилося, коли я продовжив шлях. Діставшись до вершини, я почув далекий крик мисливського птаха.

Поглянувши вгору, я побачив великий темний силует, що кружляв високо наді мною. Я поспішив повз валуни і труснув поводами для різкого прискорення, як тільки шлях очистився. Ми припустили вниз, їдучи знову під покрив великих дерев.

Птах закричав, коли ми були вже під деревами. Ми забралися в темінь, в сутінок, без пригод. Після цього я поступово уповільнив біг і продовжував прислухатися. Ця частина лісу була значною мірою такою ж, як і та, що ми залишили за гребенем, за винятком невеликого струмочка, до якого ми виїхали і деякий час скакали паралельно йому, поки не перетнули на дрібному броді.

За ним стежка розширилася і з півкілометра зверху просочувалося трохи більше світла. Ми проїхали майже достатню відстань, щоб я міг почати ті маніпуляції з Відображенням, які приведуть мене до стежки, що тяглася по Відображенню Земля, місцем мого колишнього заслання.

І все ж починати тут буде важко, краще подалі.

Я вирішив вберегти себе і коня від зайвої напруги, проїхавши трохи далі для легшого початку. Адже не відбулося нічого раптового чи загрозливого для мене. Птах міг бути бути просто диким мисливцем.

Лише одна думка занепокоїла мене, поки я їхав.

Джуліан…

Арден був заповідником Джуліана, патрулювався його єгерями, переховував у всі часи кілька таборів його військ — внутрішню прикордонну охорону Амбера — як проти природних вторгнень, так і проти того, що могло з'явитися на межі, де починалися Відображення.

Куди зник Джуліан, коли він так раптово покинув палац в ніч замаху на Бранда? Якщо він бажав просто сховатися, йому не було необхідності бігти далі Ардена. Тут він був сильний, мав підтримку своїх людей, пересуваючись в царстві, відомому йому краще, ніж будь-кому іншому з нас. Цілком можливо, що зараз він був зовсім недалеко: він любив пополювати. У нього були свої пекельні гончаки, свої птиці.

Півмилі, миля…

Ось тут-то я і почув звук, якого більше всього побоювався.

Пронизуючи тінь і зелень, долинули звуки мисливського рогу. Вони лунали з деякої відстані позаду мене і, по-моєму, ліворуч від стежки.

Я пустив свого коня в галоп, і дерева по обидва боки замиготіли, зливаючись в єдину масу. Стежка тут була прямою і рівною. Цим ми з конем і скористалися.

Потім я почув позаду себе рев, свого роду глухий грудний кашляючий звук, підтриманий масою резонуючого легеневого простору. Я не знав, що його видавало, але явно це була не собака. Навіть пекельні гончі не видавали таких звуків. Я швидко озирнувся, але погоні не було видно, так що я зберігав тишу і трохи поговорив з Барабаном.

Через деякий час я почув тріск в лісі праворуч від мене, але рев не повторився. Я знову кілька разів озирнувся, але не зумів розібрати, що викликало моє занепокоєння.

Незабаром після цього я знову почув ріг, набагато ближче, і на цей раз йому відповіло рявкання і гавкіт, щодо яких я не міг помилитися. Наближалися пекельні гончаки — швидкі, сильні і злобні звірі, знайдені Джуліаном в якомусь Відображенні і навчені для полювання.

Я вирішив, що саме час починати перехід. Амбер навколо мене був ще сильний, але я як можна краще налаштувався на Відображення і почав рух.

Стежка стала звиватися вліво і, коли ми мчали по ній, дерева по обох сторонах зменшилися в розмірах і відступили. Ще один поворот, і стежка повела нас через галявину, метрів двісті у поперечнику. Я підняв голову і побачив, що ця клята птиця все ще кружляла, тепер набагато ближче, досить близько, щоб бути захопленою в Відображення разом зі мною.

Це було складніше для мене. Я хотів мати відкритий простір, щоб розігнати свого коня і вільно махати мечем, якщо справа дійде до цього.

Однак місцезнаходження такого простору абсолютно відкривало мою позицію птаху, від якого виявилося важко відв'язатися.

Гаразд. Ми під'їхали до невисокого пагорба, піднялися на нього і почали спускатися, проїжджаючи по ходу справи самотнє, Опалене блискавкою дерево. На його нижній гілляці сидів сріблясто-чорний яструб.

Я свиснув йому і він стрибнув у повітря, випускаючи пронизливий дикий бойовий клич-клекіт.

Поспішаючи далі, я тепер ясно чув індивідуальні голоси собак і глухий стукіт кінських копит. З ними змішувалися звуки ще чогось, що викликало сильну вібрацію і здригання землі. Я знову озирнувся, але жоден з моїх переслідувачів ще не піднявся на пагорб. Я зайнявся дорогою попереду і сонце заступили хмари. Уздовж стежки з'явилися дивні квіти — зелені, жовті, пурпурові — і долинув гуркіт віддаленого грому. Поляна розширилася і подовжилася. Вона знову стала рівною.

Я знову почув звук рогу і повернувся.

Тут він одним стрибком з'явився в полі мого зору. І в ту ж мить я зрозумів, що не я був об'єктом полювання, що вершники, собаки і птиця переслідували звіра, який біг за мною. Це, звичайно, була лише академічна відмінність від того, що я був перед ним і, цілком можливо, був об'єктом його полювання. Я нахилився вперед, крикнув на Барабана і втикнув коліна йому в боки, вже розуміючи, коли я це робив, що огидна тварюка рухалася швидше, ніж могли б ми. Це була панічна реакція.

Мене переслідувала Мантікора.

Останній раз, коли я бачив подібну їй, був за день до битви, в якій загинув Ерік.

Коли я вів своїх солдатів вгору по західних схилах Колвіра, вона з'явилася і розірвала навпіл солдата по імені Ролл. Ми відправили її на той світ автоматичною зброєю. Тварюка виявилася дванадцяти футів довжиною і, подібно цієї, носила людське обличчя на голові і плечах лева. У неї також малися пара орлиних крил, складених з боків, і метляючий за нею в повітрі загострений хвіст скорпіона. Безліч їх якимось чином забрело з Відображень по п'ятах за нами, коли ми прямували на ту битву.

Не було ніяких причин вважати, що їх усіх перебили, за винятком того, що з тих пір не повідомляли ні про одну з них, і не спливало на поверхню ніяких чуток, що вони продовжували існувати поблизу від Амбера. Очевидно, ця забрела в Арден і жила з тих пір в лісі.

Останній погляд показав мені, що мене в будь-яку секунду можуть зірвати з сідла, якщо я не займу оборону. Тут же я побачив і лавину собак, що понеслися з пагорба.

Я нічого не знав про розум чи психологію Мантікор. Більшість біжучих звірів не зупиняються, щоб напасти на те, що їх не турбує. На думці у них, взагалі-то, перш за все інстинкт самозбереження.

З іншого боку, я не був упевнений в тому, що Мантікора хоча б розуміла, що її переслідують. Вона могла пуститися по моєму сліду, а по її власних кинулися лише пізніше. Вона могла мати на розумі лише одне. Зараз навряд чи був час зупинятися і міркувати про її стан.

Я вихопив Грейсвандір і повернув коня вліво, відразу ж натягнувши поводи, як тільки він зробив поворот.

Барабан заіржав і піднявся високо на диби. Я відчув, що зісковзую і тому зістрибнув на землю і відскочив убік.

Але я в той момент забув про швидкість пекельних собак, а також про те, як вони одного разу обігнали мене і Рендома, хоч ми мчали на Флориному «мерседесі», і про те, що на відміну від звичайних собак, які тільки женуться за машинами, ці почали рвати автомобіль на частини.

Вони раптом навалилися на Мантікору, дюжина з чимось собак, які стрибали і кусалися. Звір скинув голову і видав ще один крик, коли вони вчепилися в нього. Він змахнув своїм злобним хвостом, відправивши в політ одну з них і оглушив або убив двох інших. Потім він став на задні лапи, наносячи удари передніми, коли опускався.

Але навіть коли він зробив це, одна гонча вчепилася йому в ліву передню лапу, ще двоє у задні, а одна влізла йому на спину, кусаючи плече і шию. Інші тепер кружляли поруч з Мантікорою. Як тільки вона кидалася на одну собаку, інші стрімко налітали і рвали її.

Нарешті, вона потрапила в ту, що була на спині, своїм Скорпіоновим жалом і випустила кишки тій, яка гризла їй ногу. До того часу, однак, кров юшила з Мантікори з дюжини ран. Незабаром стало очевидним, що нога завдає їй затруднень і в сенсі нанесення ударів, і в сенсі підтримання на ногах, коли вона наносила удари іншими. В той же час ще одна собака вилізла Мантікорі на спину і рвала шию. До цієї їй, здається, дістатися було важче. Ще одна налетіла праворуч і розірвала їй вухо. Ще дві собаки усередині гризли Мантікорі ноги, а коли вона знову піднялася на диби, одна кинулася вперед і вчепилася їй у черево. Їх гавкіт і гарчання, здається, теж збивали її з пантелику, і Мантікора почала завдавати удари наосліп по постійно стрибаючим сірим силуетам.

Я вхопив Барабана за повідок і спробував заспокоїти його, щоб знову забратися в сідло і забратися звідси подалі. Він все ще намагався встати на диби і відскочити і була потрібна чимала сила, щоб хоча б утримати його на місці.

У цей час Мантікора випустила злобний, виючий крик.

Вона наосліп вдарила по собаці у неї на спині і увігнала жало в власне плече. Собаки скористалися цим промахом і налетіли, як тільки виник пролом в обороні Мантікори, рвучи і терзаючи її..

Я впевнений, що собаки прикінчили б її, але в цей момент на вершині пагорба з'явилися вершники і поскакали вниз. Їх було п'ятеро, з Джуліаном на чолі. На ньому були його лускаті білі обладунки, а на шиї висів його мисливський ріг. Він скакав на гігантському Моргенштерні, коневі, який завжди мене ненавидів. Він підняв довгий спис і віддав ним честь в моєму напрямку. Потім він опустив його і дав наказ собакам. Вони, погавкуючи, відступили від видобутку. Навіть собака на спині у Мантікора розімкнула щелепи і зістрибнула на землю.

Всі вони відсунулися, коли Джуліан узяв спис напереваги і торкнувся шпорами боків Моргенштерна.

Тварюка повернулася до нього, видала останній викличний крик і стрибнула вперед, вишкіривши ікла. Вони зійшлися, і Моргенштерн загородив мені вид.

Однак, ще мить, і я зрозумів, по поведінці коня, що удар був вірний.

Поворот — і я побачив витягнуту на землі звірюгу і великі згустки крові у неї на грудях, ніби квітка навколо темного стебла списа. Джуліан спішився. Він щось сказав іншим вершникам, але я нічого не розчув.

Вони залишилися в сідлах. Він подивився на все ще вмираючу Мантікору, яка смикалася, потім подивився на мене й посміхнувся. Він підійшов до тварюки і став на неї ногою, схопивши однією рукою спис і витягнувши його з моторошної туші. Після чого встромив спис у землю й прив'язав до древка Моргенштерна.

Джуліан підняв руку і поплескав коня по крупу, потім озирнувся на мене і рушив до мене. Коли він підійшов і зупинився переді мною, він вимовив:

— Хотів би я, щоб ти не вбивав Белу.

— Белу? — Перепитав я.

Джуліан глянув на небо. Я послідував за його поглядом. Зараз не було видно жодного птаха.

— Він був одним з моїх улюбленців.

— Жалкую, — вибачився я. — Я неправильно зрозумів, що відбувається.

Він кивнув:

— Гаразд. Я дещо зробив для тебе. Тепер ти можеш розповісти мені, що трапилося після того, як я залишив палац. Бранд зумів видертися?

— Так. І тебе в цьому більше не звинувачують. Він стверджував, що його вдарила Фіона. А її немає поблизу, щоб розпитати. Вона також зникла після тієї ночі. Просто диво, що ви не наткнулися один на одного.

Джуліан посміхнувся:

— Приблизно так я і здогадувався.

— Чому ти втік при таких непевних обставинах? Адже це виставляло тебе в поганому світлі.

Він знизав плечима:

— Це було не в перший раз, коли мене хибно підозрювали. І якщо вже на те пішло, коли намір вважається чимось реальним, я так само невинний, як і наша сестричка. Я сам би це зробив, якщо б зміг. Фактично, в ту ніч, коли ми притягли його назад, я тримав ніж напоготові. Та тільки мене відтіснили в бік.

— Але чому? — Здивувався я.

Джуліан розсміявся:

— Чому? Я боюся цього виродка, ось чому. Довгий час я думав, що він був убитий, і вже, звичайно, сподівався на це. Думав, що на нього пред'явили, нарешті, свої права темні сили, з якими він мав справу. Як багато ти дійсно знаєш про нього, Корвін?

— У нас була довга розмова.

— І?..

— Бранд зізнався, що він, Блейз і Фіона склали план захоплення трону. Вони хотіли добитися коронації Блейза, але щоб кожен мав частку реальної влади. Вони використали згадані тобою сили, щоб гарантувати відсутність батька. Бранд сказав, що він спробував залучити на їх сторону Каїна, але що Каїн замість цього перейшов до тебе і Еріка. Ваша трійка організувала схожу групу, щоб захопити владу, перш ніж це зроблять вони, посадивши на трон Еріка.

Джуліан кивнув:

— Події викладені в правильному порядку, але причини — ні. Ми не бажали трону, принаймні, не так раптово і не в той час. Ми створили свою групу, тому що треба було їм протистояти, щоб захистити трон. Це було спершу щонайбільше, чого ми хотіли. Ми переконали Еріка, що він зобов'язаний прийняти на себе протекторство. Він боявся, що швидко виявиться трупом, якщо станеться коронація за таких умов. Потім з'явився ти зі своїми дуже законними домаганнями. Ми в той час не могли дозволити тобі наполягати на них, тому що кліка Бранда загрожувала всебічною війною. Ми відчували, що вони будуть менш схильні зробити такий крок, якщо трон буде вже зайнятий. Ми не могли посадити на трон тебе, тому що ти б відмовився стати маріонеткою. Роль, яку тобі довелося би грати, оскільки гра була вже в розпалі, а ти знав дуже мало. Тому ми переконали Еріка піти на ризик і коронуватися. Ось як це сталося.

— Так, значить, коли я прибув, він випалив мені очі і кинув до в'язниці заради сміху?

Джуліан відвернувся й подивився на мертву Мантікору.

— Дурень ти, — вимовив він, нарешті. — Ти з самого початку був сліпим знаряддям. Вони використовували тебе, щоб нав'язувати нам свої ходи, і в будь-якому випадку ти програвав. Якби та недоумкувата атака Блейза якимось чином виявилася вдалою, ти б не протягнув досить довго, щоб зробити повний подих. Якби вона провалилася, як воно і вийшло, Блейз зник би, як він і зробив, надавши тобі можливість розплачуватися своїм життям за спробу узурпації. Ти послужив їх цілі і повинен був померти. Вони залишили нам мало вибору в цій справі. За правилами, нам слід було б убити тебе, і ти це знаєш.

Я закусив губу. Я міг би сказати багато чого, але якщо він говорив щось близьке до істини, довід у нього був. І я хотів почути його.

— Ерік, — продовжував він, — вважав, що твій зір може в кінцевому підсумку відновитися — знаючи, як ми регенеруємо — дай тільки час. Ситуація була дуже делікатною. Якби повернувся батько, Ерік міг би зійти з трону і виправдати всі свої дії на загальне задоволення, крім твого вбивства. Це було б надто очевидним кроком для гарантування його власного становища, тобто тривалого царювання після бід поточного моменту. І скажу тобі прямо, він просто хотів ув'язнити тебе в в'язницю і забути про тебе.

— Тоді чия ж це була ідея щодо засліплення?

Він знову надовго замовк. Потім він заговорив дуже тихо, майже пошепки:

— Вислухай мене, будь ласка. Вона була моя, і вона, можливо, врятувала тобі життя. Будь-яка дія, здійснена проти тебе, повинна була бути рівносильною смерті, інакше їх фракція спробувала б угробити тебе по-справжньому. Ти не був більше їм корисний, але живий і на волі володів потенційною можливістю стати небезпекою в майбутньому. Вони могли скористатися твоєю Карткою, щоб вступити з тобою в контакт і вбити тебе, або ж могли скористатися нею, щоб звільнити тебе і пожертвувати тобою ще в одному ході проти Еріка. Засліпленого, однак, тебе не було потреби вбивати, і ти був даремний для чого там не було б у них на думці ще. Це врятувало тебе, тимчасово прибравши зі сцени, і врятувало нас від більш кричущого акту, який нам в один прекрасний день могли б поставити в провину. Як ми розуміли, у нас не було іншого вибору. Ми могли зробити тільки одне. І ніякої поблажливості теж не можна було демонструвати, інакше нас могли б запідозрити в тому, що ми самі знайшли спосіб якось використати тебе. В ту хвилину, як ти придбав би яку-небудь подобу свободи, ти став би покійником. Найбільше, що ми могли зробити, це дивитися в іншу сторону, коли лорд Рейн ходив втішати тебе. Це було все, що можна було для тебе зробити.

— Бачу, — процідив я.

— Так, — підтвердив він. — Ти став бачити дуже скоро. Ніхто не передбачив, що ти так швидко відновиш свій зір, і зумієш втекти. Як тобі це вдалося?

— Чи скажуть Мейси Гімбелам? — Відповів я.

— Прошу вибачення?

— Я сказав — неважливо. Що ти тоді знаєш про ув'язнення Бранда?

Він знову подивився на мене.

— Все, що я знаю, це те, що в їх групі сталася якась сварка. Деталей я не знаю. З якихось причин Блейз і Фіона боялися убити його і боялися залишити на волі. Коли ми звільнили його з їх компромісного рішення — ув'язнення, Фіона явно стала боятися мати його на свободі.

— І ти заявляв, що сам досить страшився його, а тому вирішив підготуватися до його вбивства. Чому тепер, після всього цього часу, коли все стало історією і влада знову змінилася, ви боялися його? Він був слабкий, практично безпорадний. Яку шкоду він міг принести тепер?

Джуліан зітхнув:

— Я не розумію сили, якою він володіє, але вона чимала. Я знаю, що він може подорожувати через Відображення подумки, що він може, сидячи в кріслі, побачити у Відображеннях те, що він шукає, а потім доставити собі силою волі, не встаючи з крісла, і що він може фізично подорожувати через Відображення, але якось по-особливому. Він націлює свій розум на місце, яке бажає відвідати, створює свого роду уявні двері чи карту і просто проходить туди через неї. Якщо вже на те пішло, я вважаю, що він іноді може дізнатися, що люди думають. Все виглядає майже так, наче він сам став якоюсь живою Картою. Я знаю про це тому, що бачив, як він це робив. Ближче до кінця, коли ми тримали його в палаці під наглядом, він одного разу вислизнув від нас отаким манером. Це було в той раз, коли він відправився на Відображення Земля і помістив тебе в лікарню. Після того, як він повернувся, один з нас весь час залишався з ним. Ми, однак, ще не знали, що він може викликати речі через Відображення. Коли йому стало відомо, що ти втік з ув'язнення, він викликав страшного звіра, що напав на Каїна, який тоді був його охоронцем. Потім він знову відправився до тебе. Блейз і Фіона явно захопили його незабаром після цього, перш ніж зуміли ми, і я більше не бачив його до тієї ночі, коли ми його повернули. Я боюся його, тому що він володіє смертельними силами, яких я не розумію.

— У такому разі, хотів би я знати, як вони взагалі зуміли заточити його у вежу.

— Фіона володіє подібними силами і Блейз, я вважаю, теж. Удвох вони, очевидно, змогли анулювати більшу частину сили Бранда, поки створювали місце, де вона не діяла.

— Не зовсім, — поправив я. — Він відправив-таки повідомлення Ренді. Фактично він один раз досяг слабо і мене.

— Тоді явно не зовсім, — погодився він. — Однак, достатньо, поки ми не прорвали оборону.

— Що ти знаєш про всі їх побічні епізоді зі мною — моє ув'язнення, спробу мого вбивства і моє спасіння?

— Цього я не розумію, за винятком того, що це було частиною боротьби за владу всередині їх власної групи. Вони посварилися між собою, і та або інша сторона знайшла, як використати тебе. Тому, природно, одна сторона намагалася вбити тебе, в той час, як інша намагалася зберегти тебе. В остаточному підсумку, більше всіх від тебе виграв Блейз, в тій влаштованої ним атаці.

— Але ж він же і намагався вбити мене тоді на Відображенні Земля. Саме він вистрілив по моїх шинах, — здивовано вимовив я.

— О?

— Ну, саме так розповів мені Бранд, але це не пов'язується зі всякого роду непрямими доказами.

Джуліан знизав плечима:

— У цьому я не можу тобі допомогти. Я просто не знаю, що відбувалося в той час між ними.

— І все ж ти підтримував Фіону в Амбері. Фактично, ти був дуже сердечний з нею, коли б вона не знаходилася поблизу.

— Тонко підмічено, — погодився він. — Я завжди був дуже прив'язаний до Фіони. Вона, безумовно, сама чарівна й сама цивілізована з усіх нас. Шкода, що батько, як тобі добре відомо, був завжди так категорично проти шлюбів між братами і сестрами. Мене також турбувало, що нам доводилося бути противниками так довго, як ми були. Однак, після смерті Блейза, твого ув'язнення, коронації Еріка — все в сильному ступені повернулося до норми. Вона прийняла їх поразку з витримкою, тут і справі кінець. Вона явно була так само налякана поверненням Бранда, як і я.

— Бранд все розповів по-іншому, але, втім, він, звичайно, і повинен був так зробити, хоча б тому, що він стверджує, ніби Блейз як і раніше живий, що він відшукав його по Карті і знає, що він десь у Відображеннях навчає свіжі сили для нового удару по Амберу.

— Це можливо, — погодився Джуліан. — Але ж ми більш ніж чудово, підготовлені, чи не так?

— Далі він стверджує, що цей удар буде маневром, — продовжував я, — і що справжня атака відбудеться прямо з Двору Хаосу по Чорній дорозі. Він говорить, що Фіона прямо зараз готує для цього шлях.

Джуліан насупився:

— Сподіваюся, він просто бреше. Мені було б украй неприємно побачити їх групу знову воскреслою, яка б накинулася на нас, на цей раз, з допомогою темних сил. Мені було би дуже неприємно бачити, що у цьому бере участь Фіона.

— Бранд стверджував, що він вийшов з їх групи, що він, мовляв, побачив хибність їхньої лінії — і тому подібні покаяння і вибачення.

— Ха! Я, швидше, довірився б тому звірові, якого тільки що вбив, ніж поклався б на слово Бранда. Сподіваюся, у тебе вистачило здорового глузду тримати його під надійною охороною, хоча від цього може бути мало толку, якщо до нього повернулися його старі сили.

— Але в яку гру він може грати зараз?

— Або він знову пожвавив старий тріумвірат — думка, яка мені зовсім не подобається — або має цілком свій особистий новий план. Але спом'янеш мої слова, план у нього є. Він ніколи не задовольнявся роллю глядача в чому б то не було. Він завжди щось замишляв. Я готовий заприсягтися, що він будує змови навіть уві сні.

— Напевно, ти правий. Бачиш, відбувся новий розвиток подій, на добре чи погане, поки не можу сказати. Я тільки що побився з Жераром. Він думає, що я заподіяв Бранду якесь зло. Це невірно, але я був не в такому положенні, щоб довести свою невинність. Наскільки мені відомо, я був останньою людиною, хто бачив сьогодні Бранда. Нещодавно Жерар відвідав його покої. Він заявив, що там все розгромлено, всюди плями крові, а Бранд зник. Я не знаю, як це витлумачити.

— Я теж. Але сподіваюся, це означає, що на цей раз хтось виконав цю роботу як слід.

— Господи, все так заплуталося. Хотів би я знати все це раніше.

— Ніколи не було відповідного моменту сказати тобі, — промовив Джуліан. — У всякому разі до цієї хвилини. Вже, звичайно, не тоді, коли ти був бранцем і коли ще був досяжний, а після цього ти надовго зник. Коли ти повернувся зі своїми військами і своєю новою зброєю, я не був впевнений щодо всіх твоїх намірів. Потім події стали відбуватися занадто швидко, і Бранд знову повернувся. Стало надто пізно. Я повинен був змотуватися, щоб урятувати свою шкуру. Тут, в Ардені, я сильний. Тут я можу відбити все, що він може кинути в мене. Я тримав патрулі в повній бойовій готовності і чекав звісток про смерть Бранда. Я хотів запитати одного з вас: з нами він ще чи ні, але не міг вирішити, кого запитати, думаючи, що мене самого все ще підозрюють, якщо він помер. Однак, як тільки б я отримав звістку, що він як і раніше живий, я твердо вирішив спробувати прикінчити його сам. А тепер це положення справді… Що ти зараз збираєшся робити, Корвін?

— Я відправлявся принести Камінь Правосуддя звідти, де я його сховав в одному Відображенні. Є спосіб, яким його можна використати для знищення чорної дороги. І я маю намір спробувати це зробити.

— Як це можна зробити?

— Це дуже довга історія, тому що мені тільки що прийшла в голову страшна думка.

— Яка?

— Бранду теж потрібен Камінь. Він питав про нього, а тепер… ця його сила знаходити речі у Відображеннях і доставляти їх собі… Наскільки вона велика?

Джуліан виглядав задуманим:

— Він навряд чи всесильний, якщо ти це маєш на увазі. У Відображеннях можна знайти все, що хочеш, нормальним способом, як до цього підходимо всі ми — подорожуючи по них. Згідно слів Фіони, він просто скорочує роботу ногами. Тому він викликає предмет серійного випуску, а не конкретний предмет. Крім того, судячи з усього, що мені розповідав про нього Ерік, цей Камінь дуже дивний об'єкт. Я думаю, що Бранду доведеться відправитися за ним особисто, якщо вже він з'ясує, де він знаходиться.

— Тоді я повинен поспішати. Я зобов'язаний випередити його.

— Я бачу, ти їдеш на Барабані, — зауважив Джуліан. — Це відмінний кінь. Він проїжджав через Відображення багато разів.

— Радий це чути. А чим займаєшся ти?

— Вступлю в контакт з ким-небудь в Амбері і ввійду в курс всього, про що ми не встигли поговорити. Думаю, це буде Бенедикт.

— Не вийде. До нього ти не зможеш дотягнутися. Він відправився до Двору Хаосу. Спробуй знайти Жерара і переконай його заразом, що я чесна людина.

— У цій сім'ї чаклуни тільки руді, але я спробую. Ти сказав до Двору Хаосу?

— Так, але знову ж таки, час зараз дорогий.

— Звичайно. Їдь. У нас буде час поговорити пізніше, на що я дуже сподіваюся.

Він потиснув мені руку. Я глянув на Мантікору, на собак, що сиділи довкола неї.

— Спасибі, Джуліан. Я… Ти важка для розуміння людина.

— Зовсім ні. Я думаю, що Корвін, якого я ненавидів, помер багато століть тому. Скачи швидше, дорослий! Якщо Бранд появиться тут, я приб'ю його шкуру до дерева!

Він віддав наказ собакам, і коли я сів на коня, вони накинулися на тушу Мантікори, хлебтаючи її кров і відриваючи величезні шматки і смуги шкіри і м'яса.

Коли я проїхав мимо цього дивного, масивного, людиноподібного звіра, то побачив, що очі його були відкриті, і вже застекленіли. Вони були блакитними і смерть не позбавила їх певної надприродної невинності. Або це, або таке враження про них було останнім даром смерті — безглуздий спосіб іронізувати, якщо це так.

Я направив Барабана назад на стежку і почав свій шлях по Відображеннях…

10

Я їду по стежці тихим кроком, хмари заволікають небо, і Барабан тихо ірже, чи то згадуючи, чи то передчуваючи.

Поворот наліво і вгору по горбу. Земля коричнева, жовта і знову коричнева. Дерева присадкуваті, ростуть на віддалі одне від одного. Між ними колишеться на прохолодному і поривчастому вітерці трава.

Блискаючий вогонь в небі. Грім струшує краплі дощу.

Тепер круто і кам'янисто. Вітер смикає мене за плащ.

Вгору, туди, де скелі з прожилками срібла і дерева тягнуться в один ряд. Трава, зелені вогні завмирають на дощі.

Вгору, до скелястих, блискучих, омитих дощем вершин, де хмари носяться і клубочаться, немов ріка при повіні в гірській ущелині. Дощ.

Вітер прочищає горло, готуючись заспівати. Ми піднімаємося, і ось в полі зору з'являється гребінь, немов голова враженого бика, з рогами, охороняючими стежку.

Блискавки обвиваються навколо рогів і танцюють між ними.

Запах озону, коли ми досягли цього місця і пронеслися крізь нього, досягає моїх ніздрів. Дощ раптом відгородився стіною, а вітер направився в обхід.

З'являємося на протилежній стороні. Дощу немає, повітря нерухоме, небо розгладжене і затемнене до належної, наповненої зірками чорноти. Метеори вибухають, згораючи і випалюючи шрами на сітківці ока, залітають на Місяць, кинуті туди, немов пригорщі монет. Три яскравих гривеника, тьмяний четвертак, пара грошів і один з них в плямах і подряпинах.

Потім вниз, по цій довгій, звивистій дорозі. Копита чітко і металево цокають в нічному повітрі. Десь кішкоподібний кашель. Темний силует перетинає менший місяць, нерівний і швидкий.

Вниз. Земля опускається по обидва боки. Внизу темрява.

Рухаємося по вершині нескінченної висоти, висіченій в стіні, по дорозі, самої по собі яскравої від місячного світла, стежка звивається, складається, згинається, стає прозорою.

Незабаром вона пливе, газова, волокниста, зірки внизу такі ж, як і нагорі.

Зірки внизу по обидва боки.

Ніякої землі немає. Є тільки ніч і тонка, прозора стежка, по якій я повинен спробувати проїхати, щоб дізнатися, яке це на ділі, для якогось досвіду в майбутньому.

Тепер панує абсолютна тиша і ілюзія повільності, пов'язана з кожним рухом.

Стежка різко пропадає, і ми рухаємося, немов пливучи під водою на якийсь величезній глибині, а зірки — яскраві рибки. Ось ця свобода, ця міць гонки через Відображення викликають підйом, схожий і все ж несхожий на захват, що охоплює іноді в бою, добре засвоєну сміливість ризикованого подвигу, прилив задоволення, наступаючий за знаходженням належного слова для поеми. Все це так, і захоплює сама перспектива скакати з нізвідки в нікуди, через і серед мінералів і вогнів нескінченності, вільної від землі, повітря і води.

Ми наздогнали великий метеор, ми торкаємося його маси, мчимо по його поритій вибоїнами поверхні вниз, навколо, а потім знову вгору. Він витягується в велику рівнину, вона світлішає, потім жовтіє…

Це пісок, пісок тепер під нашими ногами.

Зірки тануть, коли темрява розчиняється в ранковому сході.

Попереду смуги тіней, серед них пустельні дерева.

Ми скачемо в темряві, проламуємося. Яскраві птахи вириваються вперед, скаржаться.

Ось ми серед густіючого лісу. Темнішає земля, вже недалеко. Крони пальм зіщулюються до розмірів кулака, кора темніє.

Поворот праворуч, шлях розширюється. Копита Барабана висікають іскри з бруківки. Провулок збільшується, стає обсадженою деревами вулицею. Мелькає крихітний ряд будинків. Яскраві віконниці, мармурові сходи, розмальовані ширми, встановлені на тротуарах, вимощених плитами. Проїжджає кінь, запряжений у віз, навантажений овочами. Пішоходи-люди повертають голови, озираються на нас.

Легке гудіння голосів.

Далі проїжджаємо під мостом, їдемо вздовж струмка, поки він не розширюється в річку, вируючу у своєму стремлінні до моря.

Глухо стукаємо копитами по березі, під лимонним небом несуться блакитні хмари.

Сіль, водорості, черепашки, гладка анатомія плавника. Білі бризки з моря, кольору вапна.

Мчимо туди, де лінія води закінчується біля тераси. Піднімаємося. Кожна сходинка кришиться і руйнується вниз, втрачаючи свою неповторність, з'єднуючись з гулом прибою.

Вгору, до плоскої, зарослої деревами рівнини, до золотого міста, мерехтливого, немов міраж, на кінці її.

Місто росте, темніє під літньою парасолькою, його сірі башти витягуються вгору, скло і метал виблискують крізь морок.

Вежі починають гойдатися.

Місто беззвучно обвалюється в себе, коли ми проїжджаємо.

Вежі перекидаються. Клубочиться і піднімається пил, пофарбований рожевим з якимось ніжним підсвічуванням. Пливе тихий звук, наче від зняття нагару від свічки.

Пилова буря, швидко спадає, поступається місцем туману. Короткі автомобільні гудки доносяться крізь нього.

Дрейф, короткий підйом, розрив у сіро-білому, перламутрово-білому, зсув. Сліди наших копит на узбіччі грунтової дороги.

Праворуч нескінченні ряди нерухомих машин.

Знову напливає перлинно-біле, сіро-біле.

Вищання і завивання незрозуміло звідки.

Безладні спалахи світла.

Ще раз підйом. Туман знижується і випаровується.

Трава. Небо тепер ясне й ніжно-блакитне.

Сонце наближається до заходу. Птахи. Корова жує в полі, витріщившись на нас.

Перестрибуємо через дерев'яний паркан і скачемо по сільській дорозі. Раптовий холодок за пагорбом. Трава суха і сніг на землі. Ферма з бляшаним дахом на пагорбі, цівка диму над ним.

Далі пагорби виростають, сонце закочується, за ним тягнеться темрява. Розсип зірок. Ось будинок, що стоїть далеко позаду, ось ще один, довгий проїзд до нього мелькає серед дерев. Фари…

Геть на узбіччя дороги. Притягнемо дощ і дамо йому проїхати.

Я витер лоб, обтрусив сорочку і рукави, поплескав по шиї Барабана. Їдуча назустріч машина пригальмувала, наблизившись до мене. Я побачив водія, який дивився на нас, роззявивши рота. Я трохи труснув повідком, і Барабан продовжив шлях. Автомобіль зупинився і шофер щось крикнув мені услід, але я продовжував свій шлях. Через кілька секунд я почув, як він від'їжджає.

Після цього якийсь час постійно була сільська місцевість. Я подорожував легким кроком, проїжджаючи повз знайомі орієнтири, згадуючи інші свої подорожі сюди.

Через кілька миль я виїхав на іншу дорогу, поширше і покраще. Там я повернув, залишаючись на узбіччі праворуч. Температура продовжувала падати, але холодне повітря мало хороший чистий присмак. Часточка місяця сяяла над пагорбами зліва від мене. Над головою пропливало кілька дрібних хмарок, що забарвилися чвертю місяця м'яким, курним світлом. Був дуже слабкий вітер, випадкове гойдання гілок, і нічого більше.

Через деякий час я виїхав до серії вибоїн на дорозі, які говорили мені, що я майже біля мети.

Дуга і ще пара вибоїн. Я побачив валун поряд з під'їзною дорогою і прочитав на ньому свою адресу.

Тут я підняв погляд на пагорб і натягнув поводи. На під'їзній дорозі стояв фургон і в будинку горіло світло. Я звів Барабана з дороги і направив через поле в гай.

Я прив'язав його за ялиною, погладив по шиї і сказав йому, що скоро повернуся.

Я повернувся на дорогу. Машин не було видно. Я перейшов її і пішов по протилежній стороні, підходячи позаду фургона.

Єдине світло в будинку горіло у вітальні, праворуч. Я обійшов кругом з лівої сторони будинку до заднього двору.

Я зупинився, діставшись до входу, озираючись по сторонах. Щось тут було не так.

Задній двір змінився. Пара плетених стільців, що прийшли в непридатність і які були приставлені до кліток для курчат, які я так і не потрудився забрати, зникли. Так само, як, якщо вже на те пішло, і курячі клітки. Вони знаходилися тут, коли я останнього разу проходив цієюдорогою.

Всі мертві гілки дерев, раніше розкидані як попало, так само як і гниюча маса їх, навалена мною давним-давно, щоб бути порубаною на дрова, теж зникли.

Пропала купа компосту.

Я рушив до місця, де вона була.

Все, що там залишилося, це нерівна купка голої землі, приблизно тієї ж форми, що й була сама купа компосту.

Але, налаштовуючись на Камінь, я відкрив, що можу змусити себе відчути його присутність. Я на мить заплющив очі і спробував це зробити.

Нічого не вийшло.

Я знову подивився навколо, уважно шукаючи, але не було видно ніякого вказуючго відблиску.

Не те, щоб я дійсно чекав що-небудь побачити, яке там, якщо я не зміг відчути його в такій близькості!

В освітленій кімнаті не було ніяких фіранок. Вивчаючи тепер будинок, я побачив, що в жодному вікні не було фіранок, штор, жалюзі або віконниць. Отже…

Я обійшов будинок з іншого кінця.

Наблизившись до першого освітленого вікна, я швидко зазирнув у нього.

Більшу частину підлоги покривали заляпані ганчірки. Людина в кепі і спецівці фарбувала протилежну стіну.

Звичайно!

Я ж попросив Білла продати будинок. Я підписав необхідні документи, поки був пацієнтом в місцевій клініці, коли мене спроектувало назад в мій старий будинок — ймовірно, якоюсь властивістю Каменя — під час замаху на мене в Амбері.

Це трапилося кілька тижнів тому за місцевим часом, якщо використати коефіцієнт уповільнення Амбера до Відображення Земля, приблизно, два на півтора, і роблячи допуск на перебування біля Двору Хаосу, що коштував мені восьми днів в Амбері.

Білл, звичайно, виконав моє прохання. Але будинок був в поганому стані, враховуючи, що він був покинутий на багато років і розграбований. Йому було потрібно замінити віконні рами, зробити деякі робота на даху, поставити нові водостічні труби, пофарбувати, надерти, відполірувати, і вимагалося виволокти багато сміття, як зовні, так і зсередини.

Я повернув геть і пішов по схилу до дороги, згадуючи, як проробив цей шлях раніше, напівпритомний, на четверіньках, з виступаючою з боку кров'ю.

Та ніч була трохи холоднішою, а сніг був і на землі і в повітрі.

Я пройшов неподалік від місця, де я сидів, намагаючись зупинити машину.

Спогади були злегка нечіткими, але я все ще пам'ятав тих, хто проїхав тоді мимо.

Я перейшов через дорогу і пройшов через поле до гаю. Відв'язавши Барабана, я всівся в сідло.

— Ми ще трохи проїдемо вперед, — повідомив я йому, — на цей раз не дуже далеко.

Ми попрямували назад до дороги і поїхали по ній, продовжуючи їхати далі після того, як минули мій будинок. Якби я не надав Біллу дозвіл діяти і продати мій будинок, купа компосту як і раніше була б там. Камінь теж був би в ній. І я міг би вже вертатися в Амбер з червоним Каменем на шиї, готовий спробувати те, що треба було робити. Тепер я повинен був відправлятися шукати його, якраз коли у мене виникло почуття, що час знову підтискає мене. Принаймні, тут у мене була сприятлива пропорція по відношенню до його ходу в Амбері. Я цикнув на Барабана і труснув повідком. Навіть так немає сенсу втрачати його.

Півгодини — і я був у містечку, їдучи по тихій вуличці в житловому районі, оточений з усіх боків будинками. У Білла горіло світло.

Я звернув на його під'їзний шлях і залишив Барабана у нього на задньому дворі.

На мій стукіт вийшла Аліса, на мить дивилася на мене, а потім вигукнула:

— Боже мій! Карл!

Через кілька хвилин я сидів з Біллом у вітальні зі склянкою на столі. Аліса знаходилася на кухні, зробивши помилку, коли запитала мене, чи не хочу я щось пожувати.

Білл вивчав мене, прикурюючи трубку.

— Твої способи йти і приходити як і раніше мають схильність бути ефектними, — зронив він.

Я посміхнувся:

— Відповідність стилю — це все.

— Та медсестра в поліклініці… Навряд чи хоч хтось повірив у її розповідь.

— Хтось?

— Згадувана мною меншість — це, звичайно, я сам.

— Що ж вона розповідала?

— Вона стверджувала, що ти пройшов в центр палати, став двомірним і просто розтанув, як личить старому солдатові на зразок тебе, з веселкоподібним супроводом.

— Симптом веселки може викликати глаукома. Їй слід було б перевірити зір.

— Вона перевірила, — відповів Білл. — Нічого аномального.

— О, тим гірше. Наступне, що приходить на розум, це неврологічне захворювання.

— Кинь, Карл. З нею все гаразд і ти це знаєш.

Я посміхнувся і пригубив віскі.

— А ти, — зауважив він, — виглядаєш схожим на якусь гральну карту, про яку я одного разу висловлювався, в комплекті з мечем. Що відбувається, Карл?

— Це все дуже складно, навіть складніше, ніж в останній раз, коли ми розмовляли.

— Це означає, що ти все ще не можеш дати мені пояснення? Я похитав головою.

— Ти виграв повністю оплачену турпоїздку до мене на батьківщину, коли все це скінчиться, — пообіцяв я. — Якщо у мене тоді все ще буде батьківщина. Прямо зараз час витворяє жахливі речі.

— Що я можу зробити, щоб допомогти тобі?

— Мені потрібна інформація. По моєму старому будинку. Хто цей хлопець, який влаштував там ремонт?

— Ед Уелле, місцевий підрядник. По-моєму, ти його знаєш. Хіба не він поставив тобі душ або щось в цьому роді?

— Так, він, згадав.

— Він сильно розширив справу, купив якесь важке обладнання. Зараз на нього працює багато хлопців. Я залагоджував його справи.

— Ти знаєш, кому він передав роботу над моїм будинком зараз?

— Так ось відразу — ні. Але за якусь хвилину я можу це з'ясувати.

Він поклав руку на телефон на краю стола:

— Мені подзвонити йому?

— Так. Але справа не тільки в цьому. Мене по-справжньому цікавить лише одне. На задньому дворі була купа компосту. Вона була там, коли я приходив у останній раз. тепер вона зникла. Я повинен обов'язково з'ясувати, що з нею сталося.

Білл трохи схилив голову вправо і посміхнувся, не виймаючи люльки з рота:

— Ти серйозно?

— Того разу я дещо заховав у цій купі, коли проповзав там, прикрашаючи сніг дорогоцінною рідиною зі свого тіла. Тепер я повинен його повернути.

— Що саме?

— Рубіновий кулон.

— Безцінний, треба думати?

— Ти маєш рацію.

Білл повільно кивнув:

— Якби це був хтось інший, я б запідозрив розіграш. Скарб в купі компосту… Сімейна реліквія?

— Так. Сорок чи п'ятдесят карат. Оправа проста. Важкий ланцюг.

Білл вийняв з рота люльку і тихо присвиснув:

— Ти не заперечуєш, якщо я запитаю, навіщо ти його туди поклав?

— До речі, якби я цього не зробив, то був би зараз протухлим небіжчиком.

— Вельми вагома причина.

Білл знову простягнув руку до телефону.

— Домом у нас вже цікавилися, — зауважив він. — Дуже непогано, оскільки я його ще не рекламував. Хлопець почув від когось, хто прочув ще від когось. Я показав йому будинок цим ранком. Він подумає. Ми можемо продати його вигідно і швидко.

Він почав набирати номер.

— Почекай, — зупинив я його. — Розкажи мені про нього.

Білл поклав трубку і підняв погляд:

— Худорлявий хлопець, рудий, з бородою. Заявив, що він художник і хоче купити будинок в сільській місцевості.

— Сучий син! — Вилаявся я.

Аліса увійшла в кімнату з підносом.

Вона видала співучий звук і посміхнулася, подаючи його мені.

— Всього лише пара бутербродів з котлетами і залишки салату. Хвилюватися немає через що.

— Спасибі. Я ось-ось готовий був з'їсти навіть старого коня. У мене було б після цього недобре на душі.

— Мені видається, що він і сам був би не надто цим задоволений, — вимовила Аліса і повернулася на кухню.

— Купа компосту була ще там, коли ти привів його в будинок?

Білл закрив очі і наморщив лоба.

— Ні, — через хвилину відповів він. — Двір був вже очищений.

— Це вже дещо, у всякому разі, — зрадів я.

Після чого взявся за їжу.

Білл зателефонував і кілька хвилин розмовляв. Я вловлював загальний зміст бесіди за його словами, але вислухав повний звіт, після того, як він повісив трубку. За цей час я прикінчив їжу і залив її тим, що залишалося в склянці.

— Йому було вкрай неприємно бачити, як даремно пропадає хороший компост, — повідомив Білл, — тому він занурив купу в свій «пікап» всього лише позавчора і забрав на свою ферму. Він звалив її на ділянці, яку збирається культивувати, і ще не знайшов часуу розкидати по всьому полю. Він каже, що не помітив ніякого каменя, але міг легко прогавити його.

Я кивнув:

— Якщо ти позичиш мені ліхтарик, то мені краще рушати.

— Зрозуміло. Я відвезу тебе.

— У даний момент я не хочу розлучатися зі своїм конем.

— Ну, тобі, ймовірно, знадобляться граблі та лопата або вила. Я можу привезти їх і зустріти тебе там, якщо ти знаєш, де це місце.

— Я знаю, де живе Ед. У нього повинні бути інструменти. Білл знизав плечима і посміхнувся.

— Гаразд, — кинув я.

— Дозволь мені скористатися твоєю ванною, а потім в путь.

— Ти, здається, знаєш цього перспективного покупця?

Я відставив піднос в сторону і піднявся на ноги:

— В останній раз ти чув про нього, як про Брендона Корі.

— Чоловіка, який видавав себе за твого брата, щоб запроторити тебе в психлікарню?

— Він не видавав себе! Він і є мій брат! Але не з моєї вини. Однак, вибач.

— Він був там.

— Де?

— У Еда. Сьогодні опівдні. Принаймні, там був ще бородатий рудий.

— І що він робив?

— Він сказав, що він художник і що хотів би отримати дозвіл поставити свій етюдник і помалювати на одному з полів.

— І Ед йому дозволив?

— Так, звичайно. Він подумав, що це непогана думка. Ось чому він розповів мені про це. Хотів похвалитися.

— Збирай інструменти. Я зустрінуся з тобою там.

— Гаразд.

Другим предметом, який я витягнув у ванній, були мої Карти. Я повинен був терміново з'єднатися з ким-небудь в Амбері, з ким-небудь досить сильним, щоб зупинити рудого. Але з ким? Бенедикт був на шляху до Двору Хаосу. Рендом шукав свого сина, а з Жераром я тільки що розлучився у відносинах дещо менших, ніж дружні. Я пошкодував, що у мене не було Карти Ганелона.

Я вирішив, що доведеться спробувати викликати Жерара.

Я витягнув його Карту і проробив звичайні уявні маневри.

Через кілька миттєвостей виник контакт.

— Корвін?

— Тільки послухай, Жерар! Бранд живий, якщо це тільки може служити комусь розрадою. Я в цьому скажено впевнений. Це так само важливо, як життя і смерть. Ти зобов'язаний дещо зробити і спішно.

Вираз на його обличчі, поки я говорив, швидко змінювалося — гнів, здивування, інтерес.

— Говори! — Буркнув він.

— Бранд може дуже скоро повернутися. Фактично, він вже може знаходитися в Амбері. Ти ще не бачив його? Ні?

— Ні.

— Треба обов'язково перешкодити йому пройти Лабіринт.

— Не розумію. Але я можу поставити охорону перед залом Лабіринту.

— Постав охорону всередині приміщення. У нього є тепер дивний спосіб приходити стіни. Якщо він пройде Лабіринт, можуть трапитися страшні речі.

— Тоді я особисто простежу за цим. Що відбувається?

— Зараз немає часу пояснювати. Ось ще що… Льювілла повернулася в Рембо?

— Так.

— Зв'яжись з нею через Карту. Вона повинна попередити Мойру, що Лабіринт в Рембо теж треба охороняти.

— Наскільки це серйозно, Корвін?

— Це може бути кінцем всього. А тепер мені пора йти.

Я перервав контакт і попрямував через кухню до задніх дверей, затримавшись рівно настільки, щоб подякувати Алісі і побажати їй спокійної ночі.

Якщо Бранд роздобув Камінь і налаштувався на нього, я не був упевнений, що він це зробить, але у мене було вельми сильне передчуття біди.

Я скочив на Барабана і розвернув його до дороги. Білл уже вибирався заднім ходом по під'їзній дорозі…

11

У багатьох місцях я їхав навпростець через поля, тоді як Білл змушений був слідувати по дорогах, і тому я не так вже й відстав від нього. Коли я під'їхавв, він розмовляв з Едом, який показував на південний захід.

Я спішився і Ед став вивчати Барабана.

— Відмінний кінь! — Оцінив він.

— Спасибі.

— Вас довго не було.

— Так.

Ми обмінялися рукостисканням.

— Радий знову побачити вас. Я тільки що говорив Біллу, що по-справжньому не знаю, скільки тут пробув той художник. Я просто подумав, що він виїхав коли стемніло, і не звернув на це надто великої уваги. Ну, а якщо він дійсно шукав щось ваше і знав про купу компосту, то при всьому, що я знаю, він, можливо, все ще там. Якщо хочете, я візьму свій дробовик і піду з вами.

— Ні, — відмовився я, — спасибі. По-моєму, я знаю, хто це. У рушниці не буде необхідності. Ми просто підемо і трохи понишпоримо.

— Дозвольте мені піти і допомогти вам.

— Вам нема чого це робити, — промовив я.

— Тоді як щодо коня? Що скажете, якщо я дам йому напитися і що небудь поїсти, а також трохи почищу його?

— Я впевнений, що він буде вдячний вам. Я знаю, що я на його місці був би вдячний.

— Як його звати?

— Барабан.

Він підійшов до Барабана і спробував з ним подружитися.

— Окей, — сказав він. — Я на якийсь час повернуся в хлів. Якщо я вам навіщось знадоблюся, тільки крикніть.

— Спасибі.

Я взяв інструменти з машини Білла, а він поніс електричний ліхтарик, ведучи мене на південний захід, куди раніше показував Ед.

Коли ми перейшли поле, я послідував поглядом за променем ліхтаря Білла, шукаючи купу. Коли я побачив те, що могло бути її залишком, то мимоволі глибоко зітхнув. Хтось порився в ній, судячи з того, як були розкидані навколо грудки. Маса, вивалена з кузова, не падає в такому розсіяному вигляді.

І все ж той факт, що хтось її оглядав, не означає, що він виявив те, що шукав.

— Що ти думаєш? — Поцікавився Білл.

— Не знаю.

Я поклав інструменти на землю і наблизився до найбільшого скупчення в полі зору.

— Посвіти мені тут небагато.

Я пройшовся поглядом по тому, що залишилося від купи, потім приніс граблі й заходився розгрібати її. Я розбив кожну грудку і розпушив по землі, проводячи по ній граблями. Через деякий час Білл встановив ліхтар під зручним кутом і прийшов мені на допомогу.

— У мене дивне почуття, — промовив він.

— У мене теж.

— Можливо, ми встали надто пізно.

Ми продовжували дробити і розпушувати грудки.

Я відчув знайомий свербіж присутності, випростався і почекав. Через кілька секунд виник контакт.

— Корвін!

— Я тут, Жерар.

— Що ти кажеш? — Перепитав Білл.

Я підняв руку, просячи його помовчати, і приділив усю свою увагу Жерару. Він стояв у затінку біля яскравого початку Лабіринту, спираючись на свій великий меч.

— Ти був правий, — промовив він. — Бранд з'явився тут всього лише хвилину назад. Я не впевнений, як він потрапив сюди. Він вийшов зліва, он там, — показав він. — З хвилину він дивився на мене, а потім повернувся кругом і пішов назад. Він не відповів, коли я його покликав. Я включив ліхтар, але його ніде не було видно. Він просто зник. Що мені робити зараз?

— На ньому був Камінь Правосуддя?

— Не можу сказати. Я бачив його мигцем і при поганому освітленні.

— Стежать за Лабіринтом в Рембо?

— Так, Льювілла їх попередила.

— Відмінно. Будь насторожі. Я скоро знову зв'яжуся.

— Гаразд. Корвін, я щодо того, що трапилося раніше…

— Забудь про це.

— Спасибі. Цей Ганелон міцний горішок.

— Не слабак, — погодився я. — Ну, стеж за Лабіринтом.

Його образ розтанув, коли я звільнив контакт, але потім відбулася дивна річ. Відчуття контакту, тунелю — залишилося при мені, безпредметне, відкрите, немов включене радіо, не налаштоване ні на яку хвилю.

Білл став дивно дивитися на мене:

— Карл, що відбувається?

— Не знаю. Почекай хвилину.

Раптом знову виник контакт, хоча й не з Жераром. Вона, мабуть, намагалася догукатися мене, поки моя увага була відвернута.

— Корвін, це важливо.

— Говори, Фі.

— Ти не знайдеш там того, що шукаєш. Він у Бранда.

— Так я і думав.

— Ми повинні зупинити його. Я не знаю, скільки ти знаєш…

— І я теж більше не впевнений, — промовив я, — але я тримаю під охороною Лабіринти в Амбері і Рембо. Жерар щойно повідомив мені, що Бранд з'явився біля амберського, але його злякали.

Вона кивнула своїм личком з витонченими рисами. Її руді локони були в незвичайному безладі і виглядала вона втомленою.

— Я знаю про це і тримаю його під спостереженням. Але ти забув про ще одну можливість.

— Ні, — заперечив я. — За моїми розрахунками, Тир-на-Нгот поки недоступний.

— Я кажу не про це. Він попрямував до первісного Лабіринту.

— Щоб налаштувати Камінь?

— У перший раз з початку до кінця, — підтвердила вона.

— Щоб пройти його, йому доведеться прогулятися через пошкоджену ділянку. Як я розумію, це більш ніж важкувато…

— Так, значить, ти знаєш про це. Добре. Це збереже час. Темна ділянка не доставить йому такого клопоту, як іншому з нас. Він прийшов до угоди з цією темрявою. Ми зобов'язані зупинити його зараз.

— Ти знаєш який-небудь короткий шлях навпростець туди?

— Так. Іди до мене. Я відведу тебе туди.

— Хвилиночку. Я хочу взяти з собою Барабана.

— Для чого?

— Важко сказати. Саме тому я і хочу його мати при собі.

— Відмінно. Тоді проведи мене до себе. Ми з такою ж легкістю можемо відправитися звідти, як і звідси.

Я простягнув руку. Через мить я тримав її. Вона зробила крок вперед.

— Господи! — Видихнув Білл, відсахнувшись. — Ти викликав у мене сумніви в твоєму розумі, Карл. Тепер же я турбуюся про свій. Вона ж теж була на одній з карт, чи не так?

— Так, Білл. Це моя сестра Фіона. А це Білл Рот, дуже хороший мій друг.

Фі простягла руку і посміхнулася. Я залишив їх там, поки ходив за Барабаном. Через кілька хвилин я привів його.

— Білл, — вимовив я. — Шкодую, що даремно забрав у тебе час. Ця штука в мого брата і ми зараз вирушаємо туди. Спасибі тобі за допомогу.

Я потиснув йому руку, а він вимовив:

— Корвін…

— Так, це моє ім'я, — посміхнувся я.

— Ми з твоєю сестрою поговорили. Не багато чого я зміг дізнатися за кілька хвилин, але я зрозумів, що справа ця небезпечна. Так що я бажаю успіху. Я все ще хочу одного разу почути всю історію.

— Спасибі, — подякував я. — Я постараюся простежити за тим, щоб вона дійшла до тебе.

Я видерся на коня, нагнувся і, піднявши Фіону, посадив її перед собою.

— На добраніч, містер Рот, — попрощалася вона, після чого звернулася до мене: — чапай повільно через поле.

Так я і зробив.

— Бранд стверджує, що ножем ударила його саме ти.

— Цілком вірно.

— Чому?

— Щоб уникнути всього цього.

— У мене була з ним довга розмова. Він стверджував, що спочатку ти, Блейз і він сам змовилися захопити владу.

— Все вірно.

— Він розповідав мені, що він підступився до Каїна, намагаючись привернути його на вашу сторону, але що Каїн на це не пішов, а крім цього передав розмову Еріку і Джуліану, і це призвело до сформування їх власної групи, щоб перепинити вам дорогу до трону.

— В основному, все правильно. У Каїна були власні принципи, довгострокові, але, тим не менш, принципи. Він був, проте, не в такому положенні, щоб домагатися їх здійснення. Тому він вирішив, що якщо його доля — бути на других ролях, то йому краще служити під керівництвом Еріка, ніж Блейза. Я до того ж не можу зрозуміти його міркувань.

— Він також зміркував, що ваша трійка уклала угоду з темними силами Наприкінці Чорної дороги, при Дворі Хаосу.

— Так, — підтвердила вона, — уклали.

— Ти вживаєш минулий час.

— За себе і за Блейза — так.

— Бранд говорить про це абсолютно інакше.

— Ще б пак!

— Він заявив, що ти і Блейз хотіли продовжувати експлуатувати цей союз, але що він, мовляв, перемінив думку. Він стверджував, що через це ви і виступили проти нього, заточивши його в башті.

— А чому ми просто не вбили його?

— Здаюсь. Скажи мені сама.

— Він був занадто небезпечний, щоб залишати його на волі, але вбити його ми теж не могли, тому що він мав дещо життєво важливе.

— Що?

— Із зникненням Дворкіна Бранд був єдиним, хто знав, як виправити ушкодження, заподіяне ним первинному Лабіринту.

— У вас було достатньо часу, щоб вичавити з нього ці відомості.

— Він володіє неймовірними ресурсами.

— Тоді чому ж ти вдарила його ножем?

— Повторюю: щоб уникнути всього цього. Його справа стала питанням його свободи або його смерті. Йому краще було вмерти. Нам довелося б ризикнути, обчислюючи метод ремонту Лабіринту.

— Якщо це так, то чому ти погодилася співпрацювати в його поверненні?

— По-перше, я не співпрацювала, а намагалася перешкодити цій спробі. Але було занадто багато дурнів, які сильно старалися. По-друге, ви пробилися до нього всупереч мені і я повинна була знаходитися поблизу, щоб спробувати вбити його в тому випадку, якщо ви досягнете успіху. Дуже шкода, що все вийшло так, як вийшло.

— Ти підтверджуєш, що ви з Блейзом передумали щодо того союзу, а Бранд — ні?

— Так.

— А як це вплинуло на ваше бажання домогтися трону?

— Ми думали, що можемо впоратися з цим без усякої додаткової зовнішньої допомоги.

— Розумію.

— Ти мені віриш?

— Боюся, що починаю вірити.

— Поверни сюди.

Я в'їхав в гірську ущелину. Дорога була вузькою і дуже темною, над нами була всього лише смужка зірок. Фіона маніпулювала Відображеннями, поки ми розмовляли, ведучи нас з поля Еда вниз, в туманне місце, схоже на торфовище, потім знову вгору, до ясної і кам'янистої стежки серед гір.

Тепер, коли ми рухалися через темну ущелину, я відчув, що вона знову працює з ними. Повітря було прохолодним, але не холодним. Чорнота ліворуч і праворуч від нас була абсолютною, що викликало ілюзію, швидше величезної глибини, ніж закутаної в тінь прилеглої скелі. Це враження підкріплювався, як я раптом зрозумів, тим фактом, що стукіт копит Барабана не виробляв ніякого відгомону або луни.

— Чим я можу завоювати твою довіру? — Промовила Фіона.

— Таке прохання надто значне.

Вона розсміялася:

— Тоді я перефразую його. Що я можу зробити, щоб переконати тебе в моїй правдивості?

— Дай відповідь лише на одне питання.

— На яке?

— Хто стріляв по моїх шинах?

Фіона знову розсміялася:

— Ти вичислив це, чи не так?

— Можливо. Скажи мені сама.

— Бранд. Йому не вдалося знищити твою пам'ять, і тому він вирішив, що краще проробити більш грунтовну роботу.

— Почута мною версія свідчила, що стріляв Блейз і він же залишив мене тонути в озері, а Бранд прибув якраз вчасно, щоб витягти мене і врятувати мені життя. Фактично, поліцейський рапорт, здавалося, вказує на щось в цьому дусі.

— А хто викликав поліцію? — Запитала Фіона.

— Вони записали це, як анонімний дзвінок, але…

— Її викликав Блейз. Він не зміг дістатися до тебе вчасно, щоб врятувати, як тільки зрозумів, що відбувається. Він сподівався, що вона зможе. На щастя, так і вийшло.

— Що ти маєш на увазі?

— Бранд не витягав тебе з-під уламків. Ти сам вибрався. Він чекав поблизу, щоб упевнитися, що ти загинув, а ти виплив і зумів вибратися на берег. Він спустився вниз і вивчав твій стан, щоб вирішити, помреш ти сам, якщо він просто залишить тебе там, чи йому слід знову кинути тебе в озеро. Ось, приблизно, тут і прибула поліція, і йому довелося змитися. Незабаром після цього ми наздогнали його і зуміли придушити і ув'язнити його в башту. Це потребувало чималих зусиль. Пізніше я вступила в контакт з Еріком і розповіла йому, що сталося. Тоді він наказав Флорі покласти тебе в іншу клініку і подбати, щоб тебе там протримали на час його коронування. Так йому було спокійніше.

— Сходиться, — прошепотів я. — Спасибі.

— Що сходиться?

— Я був всього лише сільським лікарем в часи більш прості, ніж нинішні, і ніколи не мав великого відношення до психіатрії, але я все-таки знаю, що людині не влаштовують шокотерапію для відновлення пам'яті. Шокотерапія, взагалі-то, робить якраз протилежне: вона знищує деякі короткострокові спогади. У мене зародилися підозри, коли я дізнався, що саме влаштував мені Бранд, так що я створив власну гіпотезу. Автокатастрофа не відновила мені пам'ять, так само як і шокотерапія. Я почав, нарешті, знову відновлювати її природно, а не внаслідок якоїсь конкретної травми. Напевно, я зробив або сказав щось таке, що вказувало на її повернення. Чутка про це якимось чином дійшла до Бранда, і він вирішив, що ця подія трапилася не в самий вдалий час. Тому він відправився в моє Відображення і зумів домогтися, щоб мене запроторили в лікарню і піддали терапії, яка, як він сподівався, зітре те, що я недавно відкрив знову. Це вдалося лише частково, в тому сенсі, що єдиним тривалим впливом було затуманення для мене декількох днів, що оточували сеанси шокотерапії. Автокатастрофа теж могла внести свій внесок. Але коли я втік з Портеровської лікарні і пережив його спробу вбити мене, процес відновлення пам'яті продовжився після того, як я знову прийшов у свідомість в Грінвуді і забрався звідти. Я згадував все більше і більше, поки залишався у Флори. Рендом прискорив відновлення пам'яті, відвівши мене в Рембо, де я пройшов Лабіринт. Однак, тепер я переконаний, якби цього і не відбулося, пам'ять до мене все одно б повернулася. Це могло зайняти трохи більш довгий термін, але я прорвався б, відновлення спогадів було процесом, який набрав інерцію, і йшов, наближаючись до завершення, все швидше й швидше. Тому я зробив висновок, що Бранд намагався перешкодити мені, і ось це-то і сходиться з тим, що ти мені тільки що розповіла.

Смужка зірок над нами звузилася і, нарешті, зникла. Тепер ми пробиралися через те, що здавалося зовсім чорним тунелем з невеликим Мерехтінням світла перед нами.

— Так, — підтвердила Фіона в темряві переді мною. — Ти вгадав правильно, Бранд боявся тебе. Він стверджував, що бачив одного разу вночі в Тир-на-Нготі, що ти повернувся і змішав всі наші плани.

У той час я не звернула на це уваги, тому що навіть не знала, чи живий ти ще. Ось тоді-то він, мабуть, і затіяв спробу знайти тебе. Вивідав він твоє місцезнаходження якимись таємним способом або просто побачив його в мозку Еріка, я не знаю. При нагоді він здатний на такий подвиг. Як би то не було, він тебе виявив, а решту ти знаєш.

— Його спочатку навела на підозру присутність в тих місцях Флори і її дивний зв'язок з Еріком. Так, принаймні, він стверджує. Але тепер це не має значення. Що ти маєш намір з ним зробити, якщо ми схопимо його в свої руки?

Фіона тихо засміялася:

— У тебе при боці шпага, — зауважила вона.

— Не так давно Бранд говорив мені, що Блейз все ще живий. Це правда?

— Так.

— Тоді чому ж тут я, а не Блейз?

— Блейз не налаштований на Камінь, а ти налаштований. Ти взаємодієш з ним на близькій відстані, і він спробує зберегти тобі життя, якщо тобі буде загрожувати неминуча небезпека втратити його. Ризик, отже, не такий великий, — пояснила Фіона.

Потім, кілька хвилин по тому, вона попередила:

— Однак, не вважай це гарантією. Швидкий удар все ж може випередити його реакцію. Ти можеш померти в його присутності.

Світло перед нами стало яскравішим, але з цього напрямку не було ні найменшого вітерця, звуків чи запахів. Просуваючись вперед, я розмірковував над новими відомостями, отриманими мною. З часу мого повернення було безліч пояснень, кожне зі своїми складними власними мотивами, виправданнями того, що сталося за моєї відсутності, чи того, що сталося з тих пір, чи того, що відбувалося зараз. Бачені мною емоції, плани, почуття, цілі — кружляли, немов маса води по місцях та фактах, які я подумки споруджував на плато свого іншого «я». І хоча дія є дія, в кращій ейнштейнівської традиції, кожній обрушуваній на мене хвилі тлумачення заважали положення предметів, які вважалися мною надійно поставленими на якір, і цим приводили до зміни розуміння до такого ступеня, що все життя здавалася просто перемішаною грою тіней навколо Амбера, якоюсь недосяжною істиною. І все ж, я не міг заперечити, що знав тепер більше, ніж кілька років тому, що тепер я був ближче до суті справи, ніж бував раніше, що вся п'єса, в яку мене затягнуло після мого повернення, не здавалася такою, що котилася до якоїсь остаточної розв'язки.

А чого я хотів? Шансу з'ясувати, що було вірно, і шансу відповідати дією? Я розсміявся. Кому-небудь вдавалося перше, не кажучи вже про друге? Тоді, значить, найбільш працездатне наближення до істини. Цього повинно вистачити, і шанс кілька разів змахнути мечем у правильному напрямку — найвища компенсація, яку я міг отримати від першого ранку світу за зміни, зроблені до полудня. Я знову розсміявся і упевнився, що клинок вільно виходить з піхов.

— Бранд стверджував, що Блейз набрав нову армію, — почав було я.

— Пізніше, — перервала Фіона. — Часу більше немає.

Вона була права. Світло постало великим, круглим отвором. Воно наближалося зі швидкістю, непропорційною нашому просуванню, як ніби сам тунель скорочувався.

Здавалося, що денне світло вливалося через те, що я вважав входом в печеру.

— Чудово, — промовив я.

Через кілька хвилин ми дісталися до отвору і пройшли через нього.

Я зажмурився, коли ми вийшли. Зліва від мене було море, яке, здавалося, злилося з небом того ж кольору. Золоте сонце, що висіло в ньому, випускало у всіх напрямках блискучі промені. Позаду мене не було тепер нічого, крім скелі. Наш прохід в цьому місці зник без сліду. Не надто далеко внизу і переді мною — напевно, на відстані в тридцять метрів — лежав первинний Лабіринт. Якась постать долала другу з його зовнішніх дуг, настільки зосередивши свою увагу на цій діяльності, що явно не помічала нашої присутності. Блиск червоного вдарив мені в очі, коли він повернувся. Камінь висів тепер на його шиї, як він висів на моїй, Еріка, батька.

Фігура, звичайно ж, була Брандом.

Я спішився, підняв погляд на Фіону, маленьку і глибоко засмучену, і вклав в її руку повідок Барабана.

— Є в тебе якась інша рада, ніж відправитися услід за ним? прошепотів я.

Вона похитала головою.

Тоді, повернувшись, я витягнув Грейсвандір і широким кроком рушив вперед.

— Бажаю удачі, — тихо промовила вона.

Йдучи до Лабіринту, я побачив довгий ланцюг, що вів з входу в печеру до нерухомого тепер тіла грифона Вінсера. Голова Вінсера лежала на землі в декількох кроках від решти тіла. З тіла і голови на камінь текла нормального кольору кров.

Наблизившись до початку Лабіринту, я проробив швидкий розрахунок. Бранд вже зробив декілька поворотів навколо головної спіралі візерунка. Він заглибився в неї, приблизно, на два з половиною витка. Якби нас розділяв тільки один виток, я міг би дотягнутися до нього своєю шпагою, якщо швидко досягну позиції, паралельної його власній. Однак, чим далі проникаєш в візерунок, тим важче стає йти, отже, Бранд пересувався з постійно зменшуваною швидкістю, так що це відбудеться поблизу до центра. Мені немє чого було наздоганяти його. Я повинен був просто набрати півтора витка і зайняти позицію навпроти його позиції.

Я поставив ногу на Лабіринт і рушив уперед з усією швидкістю, на яку виявився здатний. Мої ступні почали оточувати блакитні іскри, коли я пронісся через перший віраж всупереч зростаючому опору. Іскри швидко росли. Волосся моє почало підніматися, коли я натрапив на першу Вуаль, і тріск іскор був тепер цілком чутним. Я проштовхувався всупереч тиску Вуалі, гадаючи, чи помітив мене Бранд, не в змозі відволіктися і кинути хоч один погляд в його напрямку. Я зустрів опір з збільшеною силою і через кілька кроків потому минув Вуаль і знову рухався з великою швидкістю.

Я глянув на Бранда. Він тільки-тільки виходив із жахливої другої Вуалі з блакитними іскрами, висотою йому по пояс.

На обличчі в нього була посмішка рішучості і торжества, коли він вивільнився, зробивши безперешкодний крок вперед. Ось тут він і помітив мене.

Усмішки зникла і він завагався.

Це було очко на мою користь. У Лабіринті ніколи не зупиняються, якщо це в твоїх силах. Якщо зупинишся, то зрушитися знову буде коштувати маси додаткової енергії.

— Ти з'явився надто пізно! — Крикнув Бранд.

Я йому не відповів. Я просто продовжував йти. Блакитні вогні Лабіринту відбивалися мені в очі з візерунка на Грейсвандір.

— Тобі не пройти через чорну ділянку, — заявив він.

Я продовжував йти. Темний район був тепер якраз переді мною. Я був радий, що він займав одну з найбільш важких ділянок на цьому обороті витка. Бранд рушив уперед і повільно почав своє просування до Великої Кривої. Якщо я зможу наздогнати його там, це буде взагалі не змагання. У нього не буде ні сил, ні швидкості, щоб захищатися.

Наблизившись до ушкодженої ділянки Лабіринту, я згадав, за допомогою чого ми з Ганелоном перерізали чорну дорогу під час своєї втечі з Авалона. Я зумів зламити міць чорної дороги, тримаючи в розумі образ Лабіринту, коли ми перетинали її. Тепер, звичайно, навколо мене всюди був сам Лабіринт, і відстань була куди меншою. Хоча моєю першою думкою було, що Бранд просто спробує налякати мене своєю загрозою, мені спало на думку, що сила темної ділянки цілком могла бути набагато потужніша тут, біля свого витоку. Коли я наблизився до нього, Грейсвандір запалала з несподіваною інтенсивністю, перевершуючою будь-яке її колишнє світіння. Скоряючись, я торкнувся його вістрям краю чорноти в місці, де кінчався Лабіринт.

Грейсвандір розрізала чорноту, і шпагу не можна було підняти над нею. Я продовжував йти вперед, і моя зброя розчищала ділянку переді мною, ковзаючи вперед по тому, що здавалося наближенням до первісного візерунку. Я слідував за нею.

Сонце, здавалося, потемніло, коли я обережно рушив по темній території.

Я раптом став відчувати своє серцебиття і на лобі в мене виступив піт. На все падав сіруватий відтінок. Світ, здавалося, померк. Лабіринт розтанув. Здавалося, що в цьому місці дуже легко зробити невірний крок, і я був впевнений, що результат буде таким же, якби я оступився в цілій частині Лабіринту. З'ясовувати це мені не хотілося.

Я тримав очі опущеними, слідуючи за лінією, яку креслила переді мною Грейсвандір. Блакитний вогонь клинка був тепер єдиним, що залишився в Світі світлом.

Права нога, ліва нога…

Потім я раптом опинився за межами мороку, і Грейсвандір знову вільно злетів у моїй руці, вогні частково зменшилися, не знаю, чи то по контрасту зі знову освітленою перспективою, чи то з якихось інших причин.

Озирнувшись, я побачив, що Бранд наближається до Великої Кривої. Що ж стосується мене, то я прокладав собі шлях до другої Вуалі. В наступні кілька хвилин ми обидва будемо докладати напружені зусилля, пов'язані з їх проходженням. Але Велика Крива була важча і триваліше. Я знову буду вільний і буду пересуватися швидше, перш ніж він подолає свій бар'єр.

Потім мені доведеться вдруге перетнути пошкоджену ділянку.

Він може до того часу звільнитися, але рухатися буде повільніше, ніж я, тому що буде знаходитися на ділянці, де йти стане навіть ще важче.

Постійна статична електрика піднімалася при кожному зробленому мною кроці, і все моє тіло пронизувало відчуття лоскоту. Іскри піднімалися до стегон при моєму просуванні.

Це було все одно, що крокувати по полю наелектризованого жита.

Волосся моє до того часу частково підвелося. Я відчував, як воно ворушиться. Один раз я швидко озирнувся і побачив Фіону, все ще на коні, нерухому і стежачу за нами.

Я заквапився до другої Вуалі.

Кути, короткі різкі повороти. Сила все піднімається і піднімається проти мене, так що вся моя увага, вся моя енергія були тепер зайняті боротьбою з нею. Знову прийшло знайоме відчуття лихоліття, як ніби я займався тільки цим, лише цим завжди і займався. І воля, сфокусована в бажання по такій градації: Бранд, Фіона, Амбер, моє приватне ототожнення. Іскри піднімалися до ще більших висот, коли я боровся, повертаючи, трудився з кожним кроком, який вимагав ще більших зусиль, ніж попередній.

Я пробивався знову в чорний район.

Рефлекторно я знову опустив Грейсвандір і висунув її вперед. Знову швидкість, одноколірний туман, розрізуваний блакиттю мого клинка, відкривав переді мною дорогу, немов хірургічний надріз.

Коли я вийшов на нормальний світ, я пошукав поглядом Бранда.

Він все ще знаходився в західному квадраті, борючись з Великою Кривою, пройшовши приблизно дві третини шляху через неї. Якщо я прискорюся як слід, то можливо, зумію наздогнати його якраз тоді, коли він з неї вийде. Я кинув всі свої сили на просування з якомога більшою швидкістю.

Коли я добрався до північного кінця Лабіринту і до віражу, ведучого назад, до мене раптом дійшло, що я збирався робити.

Я мчав, щоб пролити на Лабіринт ще більше крові.

Якби справа дійшла до простого вибору між подальшим пошкодженням Лабіринту і повним знищенням його Брандом, то я знав би, що мені треба робити. І все ж я відчував, що повинен існувати другой спосіб. Думай…

Я лише трішки сповільнив крок. Все буде залежати від своєчасності. В той момент йому буде проходити набагато важче, ніж мені, так що в цьому відношенні я мав перевагу. Вся моя нова стратегія вимагала організації нашої зустрічі точно на потрібному місці. За іронією долі, я в цей момент згадав турботу Бранда про свій килимок. Проблема збереження в чистоті цього місця була, однак, набагато складнішою.

Він наближався до кінця Великої Кривої, і я йому дозволив це зробити, обчисливши відстань до чорноти. Я вирішив влаштувати йому кровопускання над вже пошкодженою ділянкою.

Єдина перевага, яку він, здавалося, мав, полягала в те, що я буду розташований праворуч від нього. Щоб звести до мінімуму вигоду, одержувану їм від цього, коли ми схрестимо клинки, мені доведеться залишатися трохи позаду.

Бранд боровся і йшов вперед. Всі його рухи були як при прискореній зйомці. Я теж боровся, але не так сильно. Я зберігав колишній темп.

Проходячи Лабіринт, я роздумував про Камінь, про близькість, що відчувалася між нами з моменту мого налаштування на нього.

Я відчував його присутність зліва, навіть хоча тепер я не бачив його на грудях у Бранда.

Чи буде він дійсно діяти на такій відстані і чи врятує він мене, якщо Бранд візьме гору в нашому майбутньому поєдинку? Відчуваючи його присутність, я майже у це повірив. Він вирвав мене у одного нападника і знайшов якимось чином у мене в голові традиційне безпечне місце — мою власну постіль — і переправив мене туди.

Відчуваючи його тепер, майже бачачи через нього шлях перед Брандом, я відчував деяку впевненість, що він знову спробує функціонувати в моїх інтересах.

Однак, пам'ятаючи слова Фіони, я твердо вирішив не покладатися на нього.

І все ж я враховував і інші його функції, прикидаючи свою здатність управляти ним без контакту.

Бранд майже завершив Велику Криву.

Я дотягнувся з якогось рівня своєї свідомості і вступив в контакт з Каменем. Накладаючи на нього свою волю, я закликав бурю типу червоного торнадо, який знищив Яго. Я не знав, чи зможу я керувати цим конкретним явищем в цьому конкретному місці, але, тим не менше, закликав його і направив на Бранда. Відразу нічого не сталося, хоча я відчував, що Камінь функціонує, щоб чогось досягти. Бранд дійшов до кінця, приклав останні зусилля і вийшов з Великої Кривий.

Я був прямо там позаду нього.

Він теж знав це якимось чином.

Меч його був вихоплений в ту ж мить, як зникло тиск. Він пройшов пару футів швидше, ніж на мою думку, він міг би, поставив ліву ногу вперед, повернув тіло і зустрів мій погляд крізь лінії наших клинків.

— Щоб я, якщо ти все-таки не зійшов з розуму, — заявив він і торкнувся вістря мого меча своїм власним. — Ти ніколи би не потрапив сюди так швидко, якби не ця сволота на коні.

— Дуже мила манера говорити про нашу сестричку.

Я зробив випад і спостерігав, як він рухається, парируючи мій удар.

Ми обидва були обмежені в тому сенсі, що ніхто з нас не міг нападати, не покидаючи Лабіринту. Я був ще більш обмежений небажанням поки влаштовувати йому кровопускання. Я зробив помилковий випад, і він відступив, ковзаючи лівою ногою по узору позаду нього. Потім він відтягнув праву ногу, тупнув нею і спробував без передмов рубанути мене по голові. Чорт забирай! Я парирував удар, а потім зробив у відповідь випад, чисто рефлекторно. Я не хотів потрапити в нього, але вістря Грейсвандіра прокреслити йому дугу під грудьми. Я почув гудіння в повітрі над нами. Однак, я не міг собі дозволити відірвати погляд від Бранда. Він глянув униз і знову трохи відступив. Це було добре. Тепер там, куди потрапив на нього мій меч, його сорочку прикрашала червона лінія. Поки що матеріал, здається, поглинав кров. Я притоптував, робив фінти, випади, парирував, зустрічав відповідні удари, стрибав і відскакував — все, що я міг придумати, щоб змусити його відступити.

Я мав над ним психологічну перевагу в тому, що володів більшою досяжністю, і ми обоє знали, що я міг застосувати більше прийомів і зробити це швидше. Бранд наближався до темної ділянки.

Ще кілька кроків… Я почув звук начебто бою єдиного дзвони, за яким послідував гучний рев. На нас раптом упала тінь, немов хмара тільки що закрила сонце.

Бранд підняв погляд. Думаю, я в цей момент міг би добратися до нього, але він був все ще в парі футів від заданого району.

Бранд опустив очі і обпалив мене поглядом:

— Чорт тебе забирай, Корвін! Це ж твоя робота, правда ж? — Закричав він.

Потім він кинувся в атаку, відкинувши всяку наявну у нього обережність.

До нещастя, я був у поганому становищі, так як відтіснив його, готовий тиснути на нього весь інший шлях назад.

Я був відкритий і не мав належного рівноваги. Навіть парируючи, я зрозумів, що цього буде недостатньо, і, вивернувшись, впав назад.

Я старався зберегти ноги на місці, коли звалився. Я приземлився на правий лікоть та ліву долоню.

Я вилаявся, так як біль була надто сильною, і мій лікоть ковзнув убік, зваливши мене на праве плече.

Але випад Бранда не потрапив в мене і всередині блакитного німба мої ноги все ще торкалися лінії. Я був поза досяжністю Бранда, хоча він все ще міг підрубати мені сухожилля.

Я підняв перед собою праву руку, яка все ще стискала Грейсвандір, і почав сідати. Коли я сів, то побачив, що червона формація, жовта по краях, оберталася тепер прямо над Брандом, потріскуючи іскрами і невеликими блискавками. Рев її тепер змінювався виттям.

Бранд взяв свій меч за ефес і підняв його над плечем, націливши в моєму напрямку. Я знав, що не зможу парирувати його, не зможу і ухилитися від нього.

Я подумки потягнувся до Каменя і до формації в небі.

Виник яскравий спалах, немов мізинець блискавки, що простягнувся вниз і досяг його клинка.

Зброя випала з його руки, а рука метнулася до рота. Лівою рукою він зціпив Камінь Правосуддя, немов зрозумівши, що я робив, намагаючись анулювати це, закривши Камінь. Дуючи на пальці, він подивився вгору.

Весь гнів відринув з його обличчя, замінившись виразом страху, що межував з жахом. Конус почав опускатися.

Тоді, повернувшись, він ступнув на зачорнену ділянку лицем на південь, підняв обидві руки і викрикнув щось, чого я не розчув через виття.

Конус впав на нього, але він, здавалося, став двомірним, коли він наблизився.

Його силует завагався, він почав зменшуватися, але це здавалося не стільки функцією справжнього розміру, скільки ефектом зростаючої відстані. Він зменшувався і зменшувався, і пропав лише за мить до того, як конус лизнув по займаному ним місцю. Разом з ним пропав і Камінь, так що я залишився без способу управляти тією штукою наді мною. Я не знав, чи краще буде не підніматися, чи відновити нормальну позу в Лабіринті. Я вирішив це питання на користь останнього, тому що цей вихор, здається, налітав на все, що порушувало нормальну послідовність. Я повернувся в сидяче положення і підібрався до лінії. Потім я нагнувся вперед. До того часу конус почав підніматися. У міру того, як він відступав, гучність виття знижувалася. Блакитні вогні навколо моїх ніг повністю зникли. Я обернувся і глянув на Фіону.

Вона жестом запропонувала мені підніматися і йти далі.

Я повільно підвівся, бачачи, що, коли я рухався, вихор наді мною продовжував розсмоктуватися. Вступаючи на ділянку, де недавно стояв Бранд, я знову використав Грейсвандір в якості провідника. Перекручені залишки меча Бранда лежали неподалік від протилежного краю темної ділянки.

Я подумки побажав, щоб існував якийсь легкий вихід з Лабіринту. Зараз здавалося безглуздим завершувати його. Але якщо ти ступив на нього, шляху назад не було.

Я вкрай косо дивився на спробу випробувати прохід по темній ділянці, так що я попрямував до Великої Кривої. В яке місце, гадав я, перенісся Бранд?

Якби я знав, то міг би скомандувати Лабіринту відправити мене слідом за ним, коли незабаром доберуся до центру. Напевно, Фіона про це здогадувалася. І все ж він, ймовірно, вирушив туди, де у нього малися союзники. Було б безглуздим справою переслідувати його наодинці. Я утішив себе, що, принаймні, я завадив його налаштуванню на Камінь.

Потім я ступив на Велику Криву. Навколо мене зметнулися іскри.

12

Після полудня сонце, яке хилиться до заходу, світить прямо на скелі зліва від мене, зберігаючи довгі тіні для тих, хто праворуч. Воно просочується крізь листя навколо моєї гробниці, і до деякої міри протидіє холодним вітрам Колвіра.

Я відпустив руку Рендома і повернувся розглянути людину, яка сиділа на лавці поруч з гробницею.

У нього було обличчя юнака з пробитої Карти, над краями рота пролягали складки, загальна втома у виразі очей і в положенні щелеп, які не були ще відображені на Карті.

Тому я впізнав його раніше, ніж Рендом представив:

— Це мій син Мартін.

Мартін підвівся, коли я наблизився до нього, міцно потиснув мені руку і вимовив:

— Дядько Корвін.

Вираз його обличчя лише злегка змінився, коли він промовив це, окинувши мене виразним поглядом.

Він був на кілька дюймів вище Рендома, але такої ж легкої статури. Підборіддя і вилиці у нього були спільного для них розкриву, та й волосся було схоже.

Я посміхнувся:

— Ти довго був відсутній, так само, як і я.

Мартін кивнув.

— Але я ніколи по-справжньому не бував в Амбері, — уточнив він. — Я виріс в Рембо, і в інших місцях.

— Тоді дозволь мені привітати тебе, мій племінник, з приїздом. Ти з'явився в цікавий час. Рендом, напевно, дещо розповів тобі про це.

— Так. Ось тому я попросив про зустріч з вами тут, на горі мені буде легше, ніж там, в Амбері.

Я глянув на Рендома.

— Останній дядько, з ким він зустрічався, був Бранд, — пояснив він. — І зустрілися вони при дуже поганих обставинах. Чи потрібно його за це звинувачувати?

— Навряд чи. Я сам недавно зіштовхнувся з ним. Не можу сказати, що це була найприємніша зустріч.

— Зіткнувся з ним? — Перепитав Рендом. — Щось я не розумію тебе.

— Він покинув Амбер і при ньому Камінь Правосуддя. Якщо б я раніше знав те, що знаю тепер, він би досі сидів у вежі. Бранд дуже небезпечний.

Рендом кивнув:

— Знаю. Мартін підтвердив всі наші підозри щодо замаху на вбивство — і це зробив Бранд. Але що там щодо Каменя?

— Він встиг переді мною до місця, де я залишив його на Відображенні Земля. Він повинен був пройти з ним Лабіринт і спроектувати себе через нього, щоб налаштувати його для своїх цілей. Я тільки що перешкодив йому зробити це на первозданному Лабіринті в сьогоденні Амбера. Однак, він втік. Я був тільки що за горою з Жераром, який відправляв загін варти в те місце через Фіону, щоб не дати йому повернутися і спробувати знову. Наш власний Лабіринт і той, що в Рембо, теж ретельно охороняються.

— Чому йому хочеться так сильно налаштуватися на Камінь? Щоб він міг влаштувати кілька гроз? Чорт візьми! Він може прогулятися по Відображеннях і влаштувати яку захоче погоду.

— Особистість, налаштована на Камінь, може використати його для стирання Лабіринту.

— О-о?! І що тоді станеться?

— Світу, який ми знаємо, прийде кінець.

— Ох! — Вигукнув Рендом. Але потім запитав:

— Звідки ти це знаєш, Корвін, чорт візьми?!

— Це довга історія, а у мене немає часу, але я дізнався це від Дворкіна, і я вірю багато чому з того, що він розповів.

— Він все ще тут?

— Давай про нього пізніше.

— Гаразд. Але Бранд, напевно, зійшов з розуму, щоб робити щось подібне.

Я кивнув:

— Я вважаю, що він думає, що зможе потім створити новий Лабіринт і перебудувати всесвіт із собою в якості головного керуючого.

— А це можна зробити?

— Теоретично, так. Але навіть у Дворкіна є певні сумніви, що цей подвиг можна ефективно повторити зараз. Комбінація факторів була унікальною. Я вважаю, що Бранд в якійсь мірі зійшов з розуму. Озираючись на минулі роки, згадуючи зміни його характеру, його перепади настроїв, здається, що тут було щось схоже на шизоїдне захворювання. Я не знаю, штовхнула його за грань розсудливості укладена з ворогами угода чи ні. Це, за великим рахунком, не має значення. Я бажав би, щоб він залишався в башті і бажав би, щоб Жерар виявився трохи гіршим лікарем.

— Ти знаєш, хто то вдарив його?

— Фіона. Ти можеш дізнатися подробиці у неї.

Рендом притулився до мого мавзолею і похитав головою.

— Бранд, — вимовив він. — Будь-який з нас міг убити його в минулі часи. Але як тільки він досить познущався тебе, він змінюється. Через деякий час ти вже думаєш, що він, врешті-решт, не такий вже поганий хлопець. Дуже шкода, що він не штовхнув одного з нас трохи посильніше в той час.

— Я так вас зрозумів, що він тепер цілком законна дичина? — Запитав Мартін.

Я подивився на нього.

М'язи його щелеп стиснулися, а очі звузилися.

На мить усі наші обличчя промайнули по його обличчю, немов тасувалися сімейні Карти.

Весь наш егоїзм, ненависть, заздрість, гордість і зловживання, здавалося, пролетіли в цю мить — але ж навіть ноги його ще не було в Амбері.

Всередині у мене щось обірвалося, і я схопив його за плечі:

— У тебе є вагомі причини ненавидіти його. І відповідь на твоє питання буде: «Так». Мисливський сезон відкрито. Я не бачу ніякого іншого способу мати з ним справу, окрім як знищити його. Я сам ненавидів його весь час, поки він залишався абстракцією. Але тепер — інша справа. Так, він повинен бути убитий. Але не давай цій ненависті бути твоїм хрещенням щодо вступу в наше суспільство. Її і так було дуже багато серед нас. Я дивлюся на твоє обличчя і не знаю… Мені дуже шкода, Мартін. Прямо зараз відбувається занадто багато чого. Ти молодий. Я бачив все ж таки більше тебе. Деякі речі турбують мене по-іншому, ніж тебе. Ось і все, що я хотів сказати.

Я відпустив його і відступив.

— Розкажи мені про себе, — попросив я.

— Я довгий час боявся Амбера, — почав Мартін, — і вважаю, що все ще побоююсь. Завжди з тих пір, як він напав на мене, я гадав, чи не може Бранд знову наздогнати мене. Багато років я озирався через плече і боявся всіх вас. Я говорив Ренді — батькові — що неї хотів би зустрічатися з усіма вами відразу, і він запропонував, щоб спершу я побачився з тобою. В той час ні він, ні я не усвідомлювали, що ти будеш особливо цікавитися певними відомими мені речами. Однак, після того, як я згадав про них, батько сказав, що я повинен якнайшвидше побачитися з тобою. Він розповів мені про все, що відбувалося. Бачите, я дещо про це знаю.

— У мене теж було таке відчуття, що ти можеш дещо знати, коли не так давно проскочило певне слово.

— Текі? — Здогадався Рендом.

— Воно саме.

— Важко вирішити, звідки почати, — почав Мартін.

— Я знаю, що ти виріс в Рембо, пройшов Лабіринт, а потім використав свою владу над Відображеннями, щоб відвідати Бенедикта в Авалоні. Бенедикт розповів тобі ще дещо про Амбер і Відображення, навчив тебе користуватися Картами, тренував тебе володіти зброєю. Пізніше ти відправився гуляти по Відображеннях сам. І я знаю, що з тобою зробив Бранд. Ось сума моїх знань про тебе.

Мартін кивнув, втупившись відсутніми очима на захід.

— Покинувши Бенедикта, я багато років подорожував по Відображеннях. Це були найщасливіші часи, які я знав. Пригоди, розваги, я побачив багато нового. У глибині душі я завжди знав, що в один прекрасний день, коли я стану розумніший, стану сильніший і досвідченіший, я відправлюся в Амбер і зустрінуся з іншими своїми родичами. Але мене спіймав Бранд. Я розбив табір на схилі невисокого пагорба, відпочиваючи від довгої гонки і готуючи закуску, на шляху до моїх друзів Текі. Ось тут Бранд і вступив зі мною в контакт. Раніше я викликав лише Бенедикта через його Карту, він навчив мене, як ними користуватися, і в інші часи, коли я подорожував. Він навіть іноді переправляв мене через неї так, щоб я знав, на що це схоже. Відчуття було таке ж, і я на мить подумав, що це Бенедикт викликає мене. Але це був Бранд, я впізнав його по зображенню в колоді. Він стояв посередині того, що, здавалося, було Лабіринтом. Мені стало цікаво. Я не знав, як він зв'язався зі мною. Наскільки я знав, ніякої моєї Карти не було. Він поговорив з хвилину — я забув, що він сказав, а коли все стало твердим і чітким, він ударив мене кинджалом. Я тоді відштовхнув його і рвонувся геть. Але він якимось чином утримав контакт. Мені було важко перервати його, і коли я таки перервав його, він спробував знову дістатися до мене, але я зумів блокувати його. Бенедикт мене цьому навчив. Він знову кілька разів спробував, але я продовжував блокувати. Нарешті, він припинив свої спроби. Я був недалеко від Текі. Я зумів влізти на коня і дістатися до їх будинку. Я думав, що мені доведеться померти, тому що ніколи раніше не бував так важко поранений. Але через деякий час я почав одужувати. Тоді я знову став побоюватися, що Бранд знайде мене і закінчить те, що почав.

— Чому ти не вступив в контакт з Бенедиктом і не розповів йому про своїх страхи?

— Я думав про це, але я також думав про можливість, що Бранд порахував, що він досяг успіху і я справді помер. Я не знав, якого роду боротьба за владу відбувалася в Амбері, але вирішив, що замах на моє життя був, ймовірно, частиною такої боротьби. Бенедикт досить розповів мені про сім'ю, щоб це було одним з перших пояснень, які прийшли мені в голову. Тому я вирішив, що мені, напевно, буде краще залишатися в мертвих. Я покинув Текі, перш ніж повністю оговтався, і поїхав загубитися в Відображеннях. І тоді я наткнувся на одну дивну річ, яку я ніколи раніше не зустрічав, але яка була тепер практично повсюдно: майже у всіх Відображеннях, через які я проходив, була існуюча в тій чи іншій формі Чорна дорога. Я цього не розумів, але, оскільки, вона була єдиним зустрінутим мною явищем, і, здавалося, перетинала всі Відображення, моя цікавість до неї зросла. Я твердо вирішив послідувати за нею і дізнатися про неї більше. Це було небезпечно. Я швидко навчився не наступати на неї. Вночі по ній, здавалося, подорожували дивні фігури. Природні тварини, які забрідали на неї, захворювали і вмирали. Так що я був обережний. Я не підходив до неї ближче, ніж було необхідно для того, щоб тримати її в полі зору. Я слідував за нею через багато місць. Я швидко довідався, що всюди, де вона проходила, поруч були смерть, спустошення чи біда. Я не знав, як це витлумачити. Я все ще був слабкий від рани і допустив помилку, перенапружуючи себе, їдучи занадто довгоо і занадто швидко в денний час. Тим вечором я звалився хворим і пролежав, тремтячи під ковдрою, всю ніч і більшу частину наступного дня. В цей час мене то схоплювала, то відпускала лихоманка, тому я не знаю, коли саме з'явилася вона: молода, гарненька дівчина. Вона піклувалася про мене, поки я одужував. Її звали Дара. Ми без кінця розмовляли. Це було дуже приємно — мати когось, з ким можна ось так поговорити. Я, мабуть, розповів їй всю історію мого життя. Потім вона розповіла дещо про своє життя. Вона не була мешканкою місцевості, де я звалився з ніг. Вона заявила, що прийшла туди через Відображення. Вона ще не могла проходити через них, як ходимо ми, хоча відчувала, що може навчитися робити це, тому що вона претендувала на походження від королівського дому Амбера через Бенедикта. Фактично, вона дуже сильно хотіла дізнатися, як це робиться. Тоді її засобом подорожі була сама Чорна дорога. Вона була не сприйнятлива до її шкідливого впливу, як вона говорила, тому що вона також перебувала у родинних зв'язках на протилежному її кінці, при Дворі Хаосу. Вона хотіла навчитися нашому засобу пересування, так що я, наскільки міг, присвятив її у все, що знав сам. Я розповів їй про Лабіринт, навіть накреслив їй його. Я показав їй свої Карти — Бенедикт дав мені Колоду — щоб показати їй, як виглядають інші родичі. Вона особливо зацікавилася тобою.

— Я починаю розуміти, — перебив його я. — Продовжуй.

— Вона розповіла мені, що Амбер в розпалі свого розкладання і самовпевненості порушив свого роду метафізичну рівновагу між ним і Двором Хаосу. На її народові тепер лежить завдання відновити матерію, спустошену Амбером. Їх власне місце не Відображення Амбера, а сама по собі тверда реальність. У той же час всі зачеплені Відображення страждають через Чорну дорогу. При своєму тодішньому знанні Амбера я міг тільки слухати. Спершу я брав на віру все, що вона говорила. Бранд — тільки для мене, зрозуміло, — підходив до її опису зла в Амбере. Але коли я згадав про нього, вона сказала «ні». Там, звідки вона прибула, він був свого роду героєм. Вона не була впевнена щодо подробиць, але це її не надто турбувало. Ось тоді я і зрозумів, чому вона здавалася надто впевненою у всьому, — коли вона говорила, в ній був якийсь відтінок фанатизму. Мало не зі своєї волі я опинився захисником Амбера. Я думав про Льювіллу і Бенедикта, і про Жерара, з яким я зустрічався кілька разів. Я виявив, що їй не терпілося дізнатися все про Бенедикта. Це виявилося м'яким місцем у її броні. Тут я міг говорити з деяким знанням справи, і тут вона була готова повірити у все хороше, що я розповідав. Тому я знаю, який кінцевий вплив справили всі ці розмови, за винятком того, що ближче до кінця вона здавалася менш впевненою в собі. — До кінця? — Перепитав я. — Що ти маєш на увазі? Скільки вона пробула з тобою?

— Майже тиждень. Вона сказала, що буде піклуватися про мене, поки я не видужаю, і піклувалася. В дійсності, вона залишилася ще на кілька днів. Вона заявила, що просто хотіла бути впевненою, але я думаю, що насправді вона хотіла продовжити наші розмови. Нарешті вона сказала, що повинна рухатися далі. Я попросив її залишитися зі мною, але на це вона теж відповіла «ні». Вона, можливо, зрозуміла, що я тоді міг запланувати піти за нею, бо вночі вона зникла. Я не міг скакати по Чорній дорозі і поняття не мав, через яке Відображення вона буде подорожувати далі по шляху в Амбер. Коли я вранці прокинувся і зрозумів, що вона зникла, я якийсь час думав сам навідатися в Амбер. Але я все ще боявся. Напевно, дещо з сказаного нею посилило мої власні страхи. Як би там не було, я вирішив залишитися в Відображеннях. І тому я поїхав далі, бачив всяке, намагався зрозуміти все неясне, поки Рендом не знайшов мене і не сказав мені, що хоче, щоб я повертався хутчіше додому. Спочатку він привіз мене сюди для зустрічі з тобою, тому що він хотів, щоб ти вислухав мою історію раніше за всіх інших. Він сказав, що ти знав Дару, і що ти хотів побільше дізнатися про неї. Сподіваюся, що я допоміг тобі в цьому.

— Так, — підтвердив я. — Спасибі тобі.

— Я так зрозумів, що вона, врешті-решт, пройшла Лабіринт.

— Так, вона досягла успіху в цьому випробуванні.

— А після того проголосила себе ворогом Амбера.

— Теж вірно.

— Сподіваюся, — сказав Мартін, — їй не буде ніякої шкоди від усього цього. Вона була добра до мене.

— Вона цілком здатна подбати про себе сама, — зауважив я. — Так, вона симпатична дівчина. Я не можу тобі щось обіцяти щодо її безпеки, тому що я все ще мало знаю про неї і про її роль у всьому, що зараз відбувається. І все ж те, що ти мені розповів, було корисним. Це робить її кимось, кому я все ж волію надати право тлумачити будь-який сумнів на її користь, наскільки це в моїх силах.

Мартін посміхнувся:

— Радий це чути.

— Я теж. А що ви збираєтеся робити?

— Я візьму його побачити Віаль, — промовив Рендом, — а потім зустрітися з іншими, як вже дозволяють час і можливості, якщо, звичайно, не виникло щось нове і я тобі зараз не потрібенся.

— Було дещо нове, — зронив я, — але ти мені зараз по-справжньому не потрібен. Але я все-таки введу тебе в курс справи. У мене є ще трохи часу.

Мартін стояв осторонь.

Повідомляючи Ренді про події, що трапилися після його від'їзду, я думав про його сина, Мартіна. З моєї точки зору, він все ще був невідомою величиною.

Його історія могла бути абсолютно правдивою.

Фактично, я відчував, що вона правдива. З іншого боку, у мене виникло відчуття, що правда була неповною, що він чогось недоговорював, можливо, щось нешкідливе. Потім знову ж таки, можливо, і ні. Він не мав ніяких справжніх причин любити нас. Якраз навпаки. І Рендом, можливо, привів Троянського Коня. Але ймовірно, що нічого подібного не було. Просто справа була в тому, що я ніколи і нікому не довіряю, якщо в чомусь раптом сумніваюся. І все ж, нічого зі сказаного мною Ренді не можна було по-справжньому використовувати проти нас. І я сильно сумніваюся, що Мартін міг заподіяти нам багато шкоди, якщо в цьому полягав його намір. Ні, найімовірніше, він був так само ухильний, як і решта з нас, і причому з тих же самих причин: зі страху і інстинкту самозбереження. З раптовим натхненням я запитав Мартіна:

— Ти коли-небудь стикався з Дарою після цього?

Він почервонів, дивлячись на мене.

— Ні, — занадто поспішно відповів він. — Тільки в той раз і це все.

— Зрозуміло, — буркнув я.

Рендом був занадто гарним гравцем у покер, щоб це не помітити, так що я тільки що купив нам короткостроковий страховий поліс за малу ціну настороженості батька проти свого давно втраченого сина. Я швидко перевів розмову назад на Бранда. І ось, коли ми порівнювали табелі по психопатології, я відчув легкий лоскіт і відчуття присутності, яке оголошувало контакт через Карти. Я підняв руку і повернувся в бік.

Через хвилину контакт став чітким, і ми з Ганелоном дивилися один на одного.

— Корвін, — звернувся він до мене, — я вирішив, що настав час перевірити одне припущення. До цього часу Камінь або в тебе, або у Бранда, або ви обоє все ще шукаєте його. Що саме?

— Камінь у Бранда.

— Дуже шкода. Розкажи мені про це.

Я розповів йому все.

— Значить, Жерар все зрозумів правильно?

— Він уже розповідав тобі все це?

— Не так детально, — зауважив Ганелон, — а я хотів бути впевнений, що все зрозумів правильно. Я тільки що закінчив розмову з ним.

Він подивився вгору:

— Тоді, здається, якщо мене не обманює пам'ять про місячні сходинки, тобі краще рухатися.

Я кивнув:

— Так, я скоро подамся до Сходів. Вони зовсім не так вже далеко звідси.

— Добре. Тепер ось що ти повинен бути готовий зробити…

— Я знаю, що мені треба робити, — огризнувся я. — Мені пора піднятися в Тир-на-Нгот раніше Бранда і перегородити йому шлях в Лабіринт. Якщо я не зумію, мені знову доведеться переслідувати його по ньому.

— Так до цього підходити не годиться, — авторитетно заявив він.

— У тебе є краща ідея?

— Так, є. Карти в тебе з собою?

— Так.

— Добре. По-перше, ти будеш не в змозі потрапити туди під-час, щоб перегородити йому шлях в Лабіринт.

— Це чому ж?

— Тобі доведеться підніматися по сходах, а потім йти до Палацу і спускатися до Лабіринту. Це вимагає часу навіть у Тир-на-Нготі, де час так чи інакше схильний викидати фокуси. При всьому, що ти знаєш, у тебе може бути уповільнююче тебе приховане бажання смерті. Я цього точно не знаю. Як би там не було, коли ти прибудеш, він уже завершить проходження Лабіринту. Цілком може вийти так, що він буде в ньому занадто далеко, щоб ти наздогнав його в цей раз.

— Він, напевно, буде втомленим. Це повинно його дещо сповільнити.

— Ні. Постав себе на його місце. Якби ти був Брандом, хіба ти не відправився би у якесь Відображення, де час тече по-іншому? Замість одного полудня він цілком може отримати кілька днів відпочинку для праці цього вечора. Найбезпечнішим буде вважати, що він буде у відмінній формі.

— Ти маєш рацію, — визнав я. Я не можу розраховувати на його втому. О'кей. Альтернатива, про яку я роздумував, але волів би не пробувати, якщо цього можна уникнути, убивши його з відстані. Взяти з собою арбалет або одну з наших гвинтівок і просто застрелити його посередині Лабіринту. Що мене при цьому непокоїть, так це вплив нашої крові на Лабіринт. Можливо, від неї страждає тільки первозданний Лабіринт, але я цього не знаю.

— Цілком вірно. Ти не знаєш. Я теж не хотів би, щоб ти покладався там на звичайне зброю. Це особливе місце. Ти сам казав, що воно все одно, що дивна тінь, що пропливає по небу. Хоча ти обчислив, як змусити гвинтівку стріляти в Амбере, там ті ж правила можуть бути неприйнятними.

— Такий ризик існує, — визнав я.

— Що ж стосується арбалета, припустимо, раптовий порив вітру кожен раз відображає випущену тобою стрілу?

— Боюся, що не встигаю за польотом твоєї фантазії.

— Камінь. Він пройшов частину шляху через первозданний Лабіринт, і з тих пір він мав деякий час, щоб поекспериментувати з ним. Як ти думаєш, чи можливо, що він тепер частково налаштований на нього?

— Не знаю. Я не зовсім в курсі, як діє цей процес.

— Я лише хотів дізнатися, що якщо він діє таким чином, то Бранд може бути здатний використовувати його для свого захисту. Камінь може мати навіть інші якості, про які ти не відаєш. Ось тому-то я і говорю, що тобі не слід сподіватися на те, що ти зможеш застрелити його. І я навіть не хотів би, щоб ти покладався на те, що зумієш знову викинути цей трюк з Каменем — не вийде, якщо він придбав якусь ступінь влади над ним.

— Ти змушуєш положення виглядати набагато похмурішим, ніж я на нього дивився.

— Але, можливо, реалістичніше, — заперечив він.

— Припустимо. Продовжуй. Ти сказав, що в тебе є план.

— Правильно. Я думаю, що Бранда зовсім не можна підпускати до Лабіринту, так як якщо він ступить на нього, ймовірність катастрофи різко зросте.

— І ти думаєш, що він дійсно здатний переноситися майже миттєво, в той час: як тобі буде потрібно довго йти. Тримаю парі, що він просто чекає сходу місяця, і як тільки Тир-на-Нгот появиться, він буде всередині, прямо поруч з лабіринтом.

— Я бачу грунтовність твоїх доводів, але не відповідь.

— Відповідь той, що сьогодні вночі ноги твоєї не буде в Тир-на-Нготі.

— Хвилиночку!

— Яке там хвилиночку! Ти викликав майстра стратегії, так що тобі краще вислухати, що він хоче сказати.

— Слухаю, слухаю.

— Ти погодився, що ти, ймовірно, не зможеш дістатися туди вчасно. Але дехто інший зможе.

— Хто і як?

— Гаразд. Я був у контакті з Бенедиктом. Він повернувся. У даний момент він в Амбері, в палаті Лабіринту. До теперішнього часу він повинен вже закінчити проходити його і стояти там у центрі, чекаючи. Ти йдеш до підніжжя Сходів в небесне місто. там ти чекаєш сходу Місяця. Як тільки Тир-на-Нгот появиться, ти зв'яжешся з Бенедиктом через Карту. Ти скажеш йому, що все готово, і він скористається силою Лабіринту і Амбера, щоб перенестися до приміщення Лабіринту в Тир-на-Нготі. Як би швидко не подорожував Бранд, це не має значення, він не може на цьому багато виграти.

— Придумано чудово. Це найшвидший спосіб доставити туди людини, а Бенедикт, безумовно, хороша людина. Він повинен без труднощів впоратися з Брандом.

— Ти дійсно думаєш, що Бранд не зробив ніяких інших приготувань? — Поцікавився Ганелон. — З усього, що я чув про цю людину, він — розумний, навіть якщо і псих. Він цілком може передбачати щось на зразок цього.

— Можливо. Є в тебе якісь ідеї з цього приводу?

Ганелон зробив розмашистий жест однією рукою, ляснув себе по шиї і посміхнувся:

— Клоп! Вибач. Докучливі маленькі тварюки.

— Ти все ще думаєш, що…

— Я думаю, що тобі краще залишатися в контакті з Бенедиктом весь час, поки він там, ось що я думаю. Якщо Бранд візьме гору, тобі, можливо, доведеться терміново витягти Бенедикта, щоб врятувати йому життя.

— Звичайно. Але тоді…

— Але тоді ми програємо раунд, визнаю, але не матч. Навіть з повністю налаштованим Каменем йому ще доведеться добиратися до первозданного Лабіринту, щоб заподіяти справжню шкоду, а ти його тримаєш під охороною.

— Так, — погодився я. — Ти, здається, все продумав. Ти дивуєш мене своїми швидкими ходами.

— У мене останнім часом було багато вільного часу, що може стати поганим, якщо не вживати його на роздуми. Ось я і подумав. Що я думаю тепер, так це те, що тобі краще рухатися швидше. День-то не стає довшим.

— Згоден. Спасибі за добру пораду.

Він відповів:

— Прибережіть свої подяки, поки ми не побачимо, що з цього вийде.

Потім він перервав контакт.

— Це здавалося важливим, — вимовив Рендом. — Що затівається?

— Підходящий питання, але у мене тепер зовсім немає часу. Тобі доведеться почекати розповіді до ранку.

— Я можу чимось допомогти тобі, Корвін?

— Фактично, так, якщо ви або поїдете удвох, або повернетеся в Амбер по Картці. Мені потрібна Зірочка.

Рендом відразу погодився:

— Зрозуміло, це не складно. І все?

— Так. Зараз поспіх — це все.

Ми рушили до коней.

Я кілька разів поплескав Зірочку, а потім заліз у сідло.

— Побачимося в Амбері, — попрощався Рендом. — Бажаю удачі!

— У Амбері, — погодився я. — Спасибі. Я повернувся і попрямував до підніжжя сходів у небеса, зневажаючи тінь своєї гробниці, яка подовжувалася на схід…

13

На найвищому гребені Колвіра є місце, яке нагадує три сходинки. Я сидів на самій нижній з них і чекав появи наді мною Тир-на-Нгота. Щоб це відбулося, потрібна ніч і місячне світло, так що половина вимог була виконана.

Алеа заході і сході були хмари. Я злобно поглядав на ці хмари.

Якщо їх скупчиться достатньо, щоб поглинути місячне світло, Тир-на-Нгот розтане до нічого. Це було однією з причин, чому завжди рекомендувалося мати на землі підтримуючу людини, щоб перетягнути тебе по Картці у безпечне місце, якщо місто навколо тебе зникне.

Небо над головою було ясне і всіяне знайомими зірками. Коли Місяць зійшов і світло впало на камінь, де я відпочивав, виникли Сходи в небо, які зметнулись на величезну висоту, прокладаючи шлях до Тир-на-Нготу, міста, яке пливло в нічному повітрі — Відображення Амбера в небі.

Я втомився. Занадто багато сталося за дуже короткий термін. Раптово перебувати в спокої, зняти чоботи і розтирати ступні, прихилившись головою до каменю, здалося мені великою розкішшю.

Я закутався в плащ від наступаючого холоду. Гаряча ванна, повний обід і постіль були б дуже до речі. Але з даного спостережного пункту вони придбали майже міфічну недоступність. Було більш ніж достатньо просто відпочивати, як мені хотілося, дозволяючи думкам рухатися повільніше і пропливати просто глядачем мимо подій минулого дня.

Їх було так багато. Але тепер, по крайній мірі, я мав деякі відповіді на мої запитання. Не на всі, звичайно, але достатньо, щоб на час втамувати мою уявну спрагу. тепер я мав деяке уявлення про те, що відбувалося за час моєї відсутності, краще розуміння того, що сталося тепер, знання деяких речей, які треба було зробити, того, що мені треба було зробити. І я якось відчув, що знав більше, ніж свідомо розумів, що я вже володів частинами, які складуться переді мною в зростаючу картину, якщо я тільки струсону їх, підштовхну і пообертаю належним чином. Темп останніх подій, особливо сьогоднішніх, не давав мені ні хвилини на роздуми. І тепер, здавалося, деякі шматки поверталися під дивним кутом.

Мене відволікло ворушіння над плечем, крихітний вплив просвітлення в повітрі. Обернувшись, а потім вставши, я оглянув обрій. Над морем, в точці, де повинен був зійти місяць, з'явилося попереднє світіння. Поки я стежив, в полі зору з'явилася маленька дуга світла. Хмари теж злегка перемістилися, хоча і недостатньо, щоб викликати заклопотаність. Тоді я підняв голову, але явище над головою ще не почалося. Я, на всяк випадок, витягнув Карти, перетасував їх і взяв карту Бенедикта.

Забувши про летаргію, я втупився, стежачи, як над водою росте Місяць, відкидаючи по хвилях доріжку світла. Високо над головою раптом почав плавати на порозі видимості слабкий силует. Коли світло посилилося, то тут, то там стали з'являтися іскри. Над скелею виникли перші лінії, тонкі, як павутинка. Я вивчив Карту Бенедикта і потягнувся до контакту.

Його холодний образ ожив. Я побачив його в палаті Лабіринту, стоячим в центрі узору. Поряд з його лівою ногою горів запалений ліхтар. Бенедикт відчув мою присутність.

— Корвін, — вимовив він, — пора?

— Не зовсім. Місяць сходить. Місто тільки починає набувати форму. Так що доведеться трохи почекати. Я тільки хотів бути впевненим, що ти готовий.

— Готовий, — запевнив він.

— Добре, що ти повернувся саме тоді, коли потрібен. Ти дізнався щось цікаве?

— Мене відкликав назад Ганелон, — повідомив він, — як тільки він дізнався, що трапилося. Його план мені сподобався, от чому я тут. Що ж стосується Двору Хаосу, то так, я вважаю, що з'ясував кілька цікавих речей…

— Момент! — Перервав я його.

Смуги з променів місячного світла омалювали більш відчутний вигляд. Контури міста над головою стали тепер чіткими. Сходи стала цілком видимі, хоча в деяких місцях трохи більше розпливчасті, ніж в інших.

Я витягнув руку вперед над другою сходинкою, над третьою…

І зустрів прохолодну, м'яку четверту сходинку.

Але вона, здається, трохи піддалася під моїм поштовхом.

— Майже, — попередив я Бенедикта. — Я збираюся спробувати сходи. Будь напоготові.

Він кивнув.

Я піднявся по кам'яних сходах. Одна, друга, третя. Я підняв ногу, а потім опустив її на четверту, примарну.

Вона м'яко піддалася під моєю вагою. Я боявся підняти другу ногу і тому чекав, стежачи за сходами. Я вдихнув прохолодне повітря. Ясність збільшилася, доріжка на воді розширилася. Поглянувши вгору, я побачив, що Тир-на-Нгот дещо втратив свою прозорість. Зірки на ньому стали більш тьмяним. Коли це відбулося, сходинка під моєю ногою стала твердішою. Всяка пластичність покинула її. Я відчув, що вона може витримати мою вагу.

Пробігшись очима по всій довжині Сходів, я побачив їх в цілому — тут напівпрозорі, там прозорі, іскристі, які тяглися на всю довжину до пропливаючого над морем безмовного міста. Я підняв другу ногу і встав на четверту сходинку. Якби я захотів, ще декілька сходинок відправили б мене по цьому небесному ескалатору в місце, що ставало явою мрій, ходячих неврозів і сумнівних пророцтв, в виткане з місячного світла місто виконання двозначних бажань, спотвореного часу і блідої краси.

Я спустився вниз на сходинку і глянув на Місяць, який балансував тепер на мокрому краю світу. Я подивився на Карту Бенедикта, всю в срібному світінні.

— Сходи тверді, місяць зійшов, — вимовив я.

— Відмінно. Іду.

Я дивився на нього там, у центрі Лабіринту. Він узяв в ліву руку ліхтар, і якусь мить стояв нерухомо. За мить він зник, і Лабіринт теж. Ще мить і він стояв у схожій палаті, на цей раз поза Лабіринтом, поряд з точкою, де він починається. Бенедикт підняв ліхтар і оглянув усе приміщення.

Він був один.

Бенедикт повернувся, підійшов до стіни й поставив ліхтар поруч з нею.

Його тінь витягнулася до Лабіринту і змінила форму, коли він круто повернувся і рушив назад на свою позицію.

Я помітив, що цей Лабіринт палав більш слабким світлом, ніж його двійник в Амбере, сріблясто-білим, без нальоту блакиті, з яким я був знайомий. Конфігурація його була тією ж самою, але примарне місто викидало дивні фокуси з перспективою.

Тут були спотворення — звуження і розширення — які, здавалося, розміщувалися по його поверхні без всякої особливої причини, як ніби я дивився на всю цю сцену швидше через неправильну лінзу, ніж через Карту Бенедикта.

Я спустився вниз по сходах і знову розташувався на самій нижній сходинці і продовжив спостереження.

Бенедикт вийняв з піхов меч.

— Ти знаєш про можливий вплив крові на Лабіринт? — Запитав я його.

— Так. Ганелон попередив мене.

— Ти коли-небудь підозрював про що-небудь в цьому роді?

— Я ніколи не довіряв Бранду.

— Як щодо твоєї подорожі до Двору Хаосу? Що ти дізнався?

— Пізніше, Корвін. Він може з'явитися в будь-яку секунду.

— Сподіваюся, що він не вдасться ні до яких відволікаючих явищ і видінь, — припустив я.

Я згадав свою власну подорож в Тир-на-Нгот і його власну роль у моїй останній пригоді там.

Він знизав плечима.

— Звертаючи на них увагу, надаєш їм силу. Мою увагу сьогодні вночі зарезервовано для одної визначеної справи.

Бенедикт повернувся, зробивши повне коло і оглядаючи всі частини залу, потім зупинився, не помітивши нічого підозрілого в ньому.

— Хотів би я знати, чи в курсі він, що ти там? — Подумав я вголос.

— Напевно. Це не має значення.

Я кивнув. Якщо Бранд не з'явиться, ми виграли день. Стража буде охороняти інші Лабіринти і Фіона отримає шанс продемонструвати своє власне мистецтво в таємних матеріях, відшукавши для нас Бранда, після чого ми станемо переслідувати його. Вона з Блейзом зуміла одного разу зупинити Бранда. Чи зможе тепер вона зробити це наодинці? Або нам доведеться знайти Блейза і спробувати переконати його допомогти? Чи знайшов Бранд Блейза? Для чого взагалі Бранду потрібна такого роду міць?

Бажання домогтися трону я міг зрозуміти, і все ж, ця людина зійшла з розуму, і вся тут розмова.

Дуже шкода, але тут нічого не поробиш. Спадковість або навколишнє середовище? — Єхидно ворожив я. Ми всі були до деякої міри божевільні, на свій лад.

Чесно кажучи, це повинно бути формою безумства — мати так багато і так люто боротися лише за ще одну малість, за крихітну перевагу над іншими.

Бранд довів цю тенденцію до крайності, ось і все. Він був карикатурою цієї манії у всіх нас.

Чи у цьому сенсі мало насправді значення, хто з нас був зрадником?

Так, мало. Він був тим, хто діяв. Божевільний чи ні, він зайшов занадто далеко. Він зробив таке, чого Ерік, Джуліан і я не зробили б. Блейз і Фіона, врешті-решт, відсахнулися від його змови. Жерар і Бенедикт були на голову вище інших з нас, тому що вони звільнили себе від боротьби за владу. Рендом в останні роки змінився, і значно. Чи не може бути так, що дітям Єдинорога будуть потрібні роки, навіть століття, щоб досягти зрілості, як це повільно відбувалося з рештою з нас, але якось обійшло Бранда? Або чи не може бути так, що Бранд викликав дорослішання у решти з нас своїми діями? Як у більшості таких питань, вигода була, коли задавали їх, а не у відповіді на них. Ми були досить схожі на Бранда, щоб я знав, що ніщо інше не могло так спровокувати особливого виду страху.

Так, це мало значення. Яка би не була причина, він був тим, хто діяв.

Місяць був тепер вище, його вид наклався на мій внутрішній огляд палати Лабіринту. Хмари продовжували зміщуватися, клублячись ближче до місяця. Я подумав було застерегти Бенедикта, але це не послужило б ніякій меті, але відвернуло б його. Наді мною Тир-на-Нгот плив, немов якийсь надприродний ковчег по морях ночі.

І раптом там опинився Бранд.

Моя рука рефлекторно сіпнулася до руків'я Грейсвандір, незважаючи на той факт, що частина мене з самого початку розуміла, що він стояв через Лабіринт від Бенедикта в темній палаті високо в небі.

Моя рука знову впала.

Бенедикт відразу ж відчув присутність Бранда і повернувся до нього лицем. Він не зробив ніякого руху до зброї, а просто дивився через Лабіринт на нашого брата.

Моїм найпершим страхом було, що Бранд ухитриться з'явитися прямо позаду Бенедикта і заріже його ззаду в спину. Я б, однак, не спробував би такого трюку, тому що навіть при смерті Бенедикта, його рефлексів могло б вистачити, щоб відправити на той світ нападаючого Бранда, а він явно теж не настільки міг зійти з розуму.

Бранд посміхнувся:

— Бенедикт! Фантастика! Ти тут!

Камінь Правосуддя, сяючи вогнями, висів у нього на грудях.

— Бранд, — попередив його Бенедикт, — не пробуй цього.

Все ще посміхаючись, Бранд відстебнув з пояса меч і дав своїй зброї впасти на підлогу. Коли завмерла луна, він вимовив:

— Я не дурень, Бенедикт. Ще не народився чоловік, який може вийти проти тебе з мечем.

— Мені не потрібен меч, Бранд.

Бранд почав повільно йти по краю Лабіринту.

— І все ж ти носиш його як слуга трону, коли ти міг би бути королем.

— Це ніколи не було моїм прагненням.

— Це вірно.

Бранд зупинився, пройшовши лише частину шляху навколо Лабіринту.

— Вірний, самовпевнений, самопринижений, ти зовсім не змінився. Шкода, що батько тебе так добре вимуштрував. Ти міг би піти набагато далі.

— У мене є все, що я хочу, — відрізав Бенедикт.

— Щоб бути удушеним, чи зарізаним так рано.

— Заговорити мені зуби і пройти ти теж не зможеш. Не примушуй мене калічити тебе.

Все ще з посмішкою на обличчі, Бранд знову почав рух, але не поспішаючи, повільно. Що він намагався зробити? Я не міг розкусити його стратегію.

— Ти ж знаєш, я можу зробити певні речі, яких не можуть інші, — промовив Бранд. — Якщо є взагалі щось, чого ти хочеш і думаєш, що не можеш мати. Ось тепер твій шанс назвати це і дізнатися, як ти був неправий. Я навчився таким речам, що ти навряд чи повіриш.

Бенедикт посміхнувся однією зі своїх рідкісних посмішок:

— Ти вибрав невідповідну лінію поведінки. Я хочу і можу дотягнутися до виконання всіх моїх бажань.

— У Відображеннях!

Бранд зневажливо пирхнув, знову зупиняючись.

— У будь-якому з таких місць можна отримати лише копії! Я ж говорю про реальність. Амбер! Влада! Хаос! Не мрії, які отримали твердість! Не друге після найкращого!

— Якби я хотів більшого, ніж маю, я знав би, що робити. Але я цього не зробив і не зроблю.

Бранд засміявся і продовжив рух.

Він пройшов чверть шляху навколо периферії Лабіринту. Камінь горів ще яскравіше.

Голос Бранда дзвенів:

— Ти дурень, раз добровільно носиш свої ланцюги! Але якщо речі не кличуть тебе володіти ними, і якщо влада нічим тебе не приваблює, то як щодо знань?! Я до кінця засвоїв премудрості Дворкіна. З тих пір я пішов далі і заплатив високу ціну за глибоке проникнення в діяльність всесвіту. Ти можеш отримати це, не дивлячись на цінник.

— Це буде ціна, — заявив Бенедикт, — якої я не стану платити.

Бранд похитав головою і труснув волоссям.

Тут образ Лабіринту на мить завагався, коли місяць перетнув клаптик хмари.

Тир-на-Нгот трохи померк і повернувся в нормальний фокус.

— Ти це серйозно? — Промовив Бранд.

Він явно не помітив, як все померкло.

— Тоді я не буду вмовляти тебе далі, мені доведеться спробувати, — він знову зупинився, втупившись на Бенедикта. — Ти занадто добра людина, щоб витрачатися на цю міжусобицю в Амбері, захищаючи те, що розпадається. Перемогти належить мені, Бенедикт. Я збираюся зіскоблити Амбер і побудувати його заново. Я збираюся стерти Лабіринт і намалювати свій власний. Ти можеш бути зі мною. Я хочу, щоб ти був на моїй стороні. Я збираюся спорудити більш досконалий світ з більш прямим доступом в Відбитя з Відображень. Я збираюся злити Амбер з Двором Хаосу. Я збираюся поширити це царство прямо через всі Відображення. Ти будеш командувати нашими легіонами, наймогутнішими з коли-небудь зібраних військових сил. Ти…

— Якщо твій світ буде таким досконалим, як ти стверджуєш, Бранд, то легіони будуть не потрібні. Якщо, з іншого боку, він буде відображати душу свого творця, то тоді я дивлюся на нього, як на щось менше, ніж поліпшення, в порівнянні з нинішнім станом справ. Спасибі за пропозицію, але я буду триматися Амбера, який вже існує.

— Ти дурень, Бенедикт, з гарними манерами, але тим не менш, дурень, — він знову почав обережне просування.

Нарешті, він зупинився, приблизно в шести метрах від Бенедикта, сунув великі пальці за пояс і втупився на нього.

Бенедикт зустрів його погляд.

Я знову перевірив хмари.

Довга маса їх продовжувала рухатися в бік місяця.

Однак, я міг витягнути Бенедикта в будь-який момент.

Навряд чи варто було турбувати його в даний момент.

— Чому ти тоді не підійдеш до мене і не прикінчиш мене? — виголосив, нарешті, Бранд. — Я ж беззбройний. Це буде легко зробити. Той факт, що в жилах у нас обох тече одна кров, не становить ніякої різниці, чи не так? Чого ж ти чекаєш?

— Я вже сказав тобі, що не бажаю заподіяти тобі шкоду.

— І все ж ти стоїш, готовий це зробити, якщо я спробую пройти повз тебе.

Бенедикт просто кивнув.

— Зізнайся, що ти боїшся мене, Бенедикт. Ви всі боїтеся мене. Навіть коли я наближаюся до тебе ось так, беззбройний, щось, мабуть, перевертається у тебе всередині. Ти бачиш мою впевненість і не розумієш цього. Ти повинен боятися.

Бенедикт не відповів, він мовчки слухав.

— Ти боїшся крові на твоїх руках, — продовжував Бранд. — Ти страшишся мого передсмертного прокляття.

— А ти лякаєшся крові Мартіна на твоїх? — Запитав Бенедикт.

— Цього паскудного цуценяти? — Кинув Бранд. — Він не був по-справжньому одним з нас. Він був тільки знаряддям.

— Бранд, у мене немає бажання вбивати брата. Віддай мені цей кулон, який ти носиш на шиї, і повернися зі мною зараз же в Амбер. Ще не занадто пізно все залагодити.

Бранд відкинув голову і розсміявся:

— О, благородно сказано, Бенедикт! Як личить істинному лорду королівства! Ти вганяєш мене в сором своєю надмірною доброчесністю! І яка ж суть всього цього?

Він потягнув руку і погладив Камінь Правосуддя:

— Цей? — Він знову засміявся і ступив уперед: — Ця дрібничка? Якщо я вам її віддам, це купить нам мир, дружбу і порядок? Вона викупить мені життя?

Бранд знову зупинився, тепер в трьох метрах від Бенедикта. Він підняв Камінь між пальцями і подивився на нього.

— Ти розумієш всю силу цієї штучки? — Поцікавився він.

— Досить… — Почав було Бенедикт, але голос застряг у нього в горлі.

Бранд поспішно зробив ще один крок вперед.

Камінь перед ним яскраво горів.

Рука Бенедикта потягнулася було до меча, але не дотяглася до нього.

Він стояв тепер, закостенівши, немов раптом перетворився на статую.

Ось тоді я почав розуміти, але було вже занадто пізно.

Все, що говорив Бранд, не мало ніякого значення, це був просто відволікаючий маневр, хитрість, здійснена ним, поки він обережно підходив на потрібну йому відстань.

Він і справді був частково налаштований на Камінь, і обмеженої влади, даної йому ним, було все ж достатньо, щоб дати йому можливість здійснити вплив, про який я не знав, але про який він був відмінно обізнаний.

Бранд дбайливо влаштував своє прибуття на пристойній відстані від Бенедикта, випробував Камінь, присунувся трохи ближче, знову спробував його і продовжив це просування, поки не знайшов точку, де Камінь міг вплинути на нервову систему Бенедикта і, частково знерухомити його.

— Бенедикт, — шепнув я, — тобі краще йти тепер до мене.

Я напружив свою волю, але він не ворухнувся і не відповів.

Його Карта все ще функціонувала, я відчував його присутність, я спостерігав через неї події, але не міг дотягнутися до нього.

Камінь явно впливав не тільки на його рухові функції.

Я знову глянув на хмари. Вони все ще наростали, вони тяглися до Місяця.

Здавалося, що незабаром вони зможуть закрити його.

Якщо я не зможу витягнути Бенедикта, коли це трапиться, він впаде в море, як тільки світло буде повністю перекрито, а місто розпадеться. Бранд!

Якби він усвідомив це, він міг би зуміти скористатися Каменем, щоб розігнати хмари, але щоб це зробити, йому, ймовірно, довелося б випустити Бенедикта.

Я не думав, що він це зробить. І все ж…

Хмари, здавалося, тепер повзли повільніше.

Вся ця лінія міркувань могла стати непотрібною.

Я витягнув Карту Бранда і відклав її вбік.

— Ах, Бенедикт! — Посміхнувся Бранд. — Що толку з найкращого з усіх живих фехтувальника, якщо він не може поворухнутися, щоб вийняти свій меч? Я тобі казав, що ти дурень. Ти думав, що я добровільно прийду на бойню? Тобі слід було сумлінно довіритися страху, який ти, мабуть, відчув. Тобі варто було б знати, що я не ввійду сюди безпорадним. Я говорив серйозно, коли сказав, що перемогти належить мені. Ти був хорошим вибором, тому що ти найкращий з усіх. Я дійсно бажав би, щоб ти прийняв мою пропозицію. Але тепер це не так важливо. Мене не можна зупинити. Ні в кого з інших немає шансу, а з твоїм зникненням справа піде набагато легше.

Він засунув руку під плащ і дістав звідти кинджал.

— Приведи мене, Бенедикт! — Заволав я.

Але мій крик був даремним, не було ніякого відгуку, ніякої сили, щоб доставити мене туди.

Я схопив Карту Бранда, згадавши свою битву з Еріком.

Якщо я зможу вдарити Бранда через його Карту, то я, можливо, зумію якось порушити його зосередженість для того, щоб звільнився Бенедикт.

Я звернув на Карту всі свої сили, готуючись до масованої моментальної атаки.

Але нічого не сталося.

Шлях був замерзлим і темним.

Справа очевидно полягало в тому, що його зосередженість на поточному завдання, його уявна пов'язаність з Каменем були настільки повними, що я просто не міг дотягнутися до нього.

Мене блокували на кожному повороті.

Несподівано Сходи наді мною стала блідіше, і я кинув швидкий погляд на Місяць.

Відросток купчастих хмар тепер затуляв частину її поверхні.

Прокляття! Я відновив свою увагу до Карти Бенедикта.

Справа виявилася повільною, але я відновив контакт, який вказував, що десь всередині всього цього Бенедикт все ще зберігав свідомість.

Бранд наблизився на крок ближче і все ще посміхався з безпорадності Бенедикта.

Камінь на важкому ланцюгу горів яскравим світлом.

Вони стояли тепер, розділені, напевно, трьома кроками. Бранд погравав кинджалом.

— Так, Бенедикт, — цідив він крізь зуби, — ти волів би померти в бою. З іншого боку, ти можеш розглядати це як честь, останню честь. У певному сенсі, твоя смерть дозволить народитися новому порядку.

На мить Лабіринт позаду них померк.

Але я не міг відірвати погляду від них і вивчати Місяць.

Там же, в тінях і мерехтливому світлі, спиною до Лабіринту, Бранд, здавалося, нічого не помітив.

Він зробив ще один крок вперед.

— Але вистачить возитися з цим, — уклав він. — Треба ще дещо зробити, а ніч не стає довшою.

Бранд ступив ближче і опустив клинок.

— На добраніч, милий принц, — попрощався він і рушив на зближення з Бенедиктом.

В ту ж мить дивна механічна рука Бенедикта, вирвана мною з цього міста тіней, срібла і місячного світла, кинулася зі швидкістю змії, що жалила жертву.

Штука з виблискуючих металевих пластин, схожих на грані дорогоцінного каміння, зап'ястя чудесного переплетіння срібного шнура, усіяного цяточками вогню, стилізована скелетна заводна іграшка, механічна комаха, функціональна, смертельна, прекрасна на свій лад метнулася вперед зі швидкістю, за якої я не міг встежити, в той час, як решта його тіла залишалася нерухомої статуєю.

Механічні пальці схопили ланцюг Каменя на шиї Бранда.

Рука тут же рушила вгору, піднявши Бранда високо над підлогою.

Бранд упустив кинджал і обома руками схопився за шию.

Позаду нього Лабіринт знову померк, але потім світло повернувся з трохи більш блідим сяйвом.

Обличчя Бранда при світлі ліхтаря набуло страшного, спотвореного вигляду.

Бенедикт залишався завмерлим, держачи його на високій, нерухомій людській шибениці.

Лабіринт знову потьмянів.

Сходи наді мною стали віддалятися.

Місяць був наполовину оповита хмарами.

Бранд, звиваючись, підняв руки над головою і вхопився за ланцюг по обидва боки від тримаючої її металевою руки.

Він був сильний, як і всі ми.

Я побачив, як здуваються і твердіють його мускули.

До того часу обличчя його потемніло, і шия постала масою напружених жил.

Бранд закусив губу, кров текла по його бороді, коли він рвонув ланцюг.

З різким клацанням ланцюг порвався і Бранд впав на підлогу, ловлячи повітря відкритим ротом.

Він відразу ж відкотився, тримаючись руками за горло.

Бенедикт дуже повільно опустив свою дивну руку.

Він усе ще тримав ланцюг і Камінь.

Бенедикт розім'яв іншу руку і глибоко зітхнув.

Лабіринт потьмянів ще більше.

Тир-на-Нгот наді мною став прозорим.

Місяць майже зник за хмарами.

— Бенедикт! — Крикнув я. — Ти мене чуєш?

— Так, — дуже тихо відповів він і почав занурюватися крізь підлогу.

— Місто тане! Ти повинен негайно йти до мене!

Я простягнув руку.

— Бранд… — Прошепотів він, після чого повернувся.

Але Бранд теж занурювався, і я бачив, що Бенедикт не міг дістатися до нього.

Я схопив Бенедикта за ліву руку і рвонув.

Ми обоє впали на землю поряд з високим скельним виступом.

Я допоміг йому піднятися на ноги. Потім ми обидва сіли на камінь.

Довгий час ми мовчали.

Я знову подивився вгору: Тир-на-Нгот зник. Я подумки перебрав все, що сталося так швидко і так раптово за цей день. На мені тепер лежав величезний вантаж втоми, і я відчував, що моя енергія підійшла до кінця і що незабаром я засну.

Я ледве міг чітко мислити.

Життя в останній час було надто насиченим.

Я знову притиснувся потилицею до каменю, дивлячись на хмари і зірки.

Частини, які, здавалося, повинні скластися, якщо тільки застосувати потрібне струшування, вертіння або підштовхування, зараз струшувалися, крутилися і підштовхували одна одну мало не по своїй власній волі.

— Як ти думаєш, він загинув? — Запитав Бенедикт. Він відвернув мене від напівсонних спливаючих силуетів.

— Можливо. Він був у поганій формі, коли все розпалося.

— Шлях вниз довгий. Він міг знайти час для вироблення якого-небудь плану порятунку на зразок його прибуття.

— Зараз це не має великого значення, — розсудив я. — Ти вирвав йому ікла.

Бенедикт хмикнув. Він усе ще тримав Камінь, набагато менш червоний, ніж він був нещодавно.

— Вірно, — нарешті, промовив він. — Лабіринти тепер у безпеці. Бажав би я, щоб якийсь час назад, давним-давно, щось не було сказано, чи щось зроблене не було зроблено, щось, що дозволило б йому вирости іншим, щось, що забезпечило б те, щоб він став іншою людиною, ніж та зла, понівечена істота, яку я побачив там. Тепер найкраще буде, якщо він помре. Але це втрата чогось, що могло б бути.

Я не відповів йому. Те, що він сказав, могло бути, а могло і не бути правдою.

Це не мало значення. Бранд міг бути на межі божевілля, що б це не означало, а потім, знову ж таки, міг і не бути.

Завжди є причина. Коли б там що не зіпсувалося, коли б там щось не трапилося, навіть щось жорстоке. Для цього є завжди причина.

Однак, у нас на руках все одно зіпсована, обурлива ситуація, і пояснення анітрошки не полегшує її. Якщо хтось робить щось дійсно мерзенне, для цього є причина.

Дізнайтеся її, якщо є охота, і ви дізнаєтеся, чому він сучий син. Факт той, що все залишається таким як і раніше.

Бранд діяв. Висновки ексгумаційного психоаналізу нічого не міняли. Дії та їх наслідки — ось по чому нас судять наші побратими. Все інше і все, що ви отримуєте, це почуття моральної переваги при думці, що ви зробили би щось краще, якби ви були на його місці. Усьому, що стосується решти, — віддайте цю гру небесам. Я не годжуся…

— Нам краще повернутися в Амбер, — запропонував Бенедикт. — Треба зробити безліч речей.

— Почекай, — перервав його я.

— Чому?

— Я думав…

Коли я не став вдаватися в деталі, він, нарешті, сказав:

— І?…

Я повільно перетасував свої Карти, кладучи назад його Карту, Карту Бенедикта.

— Хіба ти ще не замислювався про нову руку, яку ти носиш? — запитав я його.

— Звичайно. Ти приніс її з Тир-на-Нгота при незвичайних обставинах. Вона підходить, вона діє і вона показала себе сьогодні вночі.

— Ось саме. Чи можна сказати, що це випадковий збіг? Це єдина зброя, яка давала тобі шанс там, нагорі, проти Каменя. І руці просто виявилося трапитися частиною тебе, і тобі просто трапилося виявитися тією людиною, яка була там, щоб скористатися цією зброєю? Простеж події від початку і до кінця. Хіба тут немає незвичайного ланцюга збігів? Навіть можна сказати — абсурдного ланцюга.

— Коли ти викладаєш це таким чином… — Почав він.

— Викладаю. І ти повинен не гірше за мене розуміти, що тут має бути щось більше.

— Гаразд. Скажімо так. Але як це було зроблено?

— Поняття не маю! — Заявив я.

Я вийняв Карту, на яку не дивився довгий час, відчуваючи її холодність під кінчиками своїх пальців.

— Але метод не важливий. Ти задав неправильне питання.

— А яке мені слід було задати?

— Не «як», а «ким».

— Ти думаєш, що весь цей ланцюг подій був організований людською силою, аж до повернення Каменя?

— Щодо цього не знаю. Що значить людська? Я думаю, що хтось, кого ми обидва знаємо, повернувся і стоїть за всім цим.

— Гаразд. Але хто?

Я показав йому Карту, яку тримав.

— Батько? Ось це вже безглуздо! Він, напевно, помер. Це було так давно.

— Ти знаєш, що він міг це влаштувати. Адже він був скритний, ми ніколи не усвідомлювали всіх його сил.

Бенедикт піднявся на ноги, потягнувся і похитав головою:

— По-моєму, ти занадто довго просидів на холоді, Корвін. Давай підемо додому.

— Не спробувавши мою здогадку? Кинь! Це просто не спортивно, сядь і приділи мені хвилинку. Давай спробуємо цю Карту!

— Та він би вже вступив з ким-небудь в контакт.

— Не думаю. Підіграй мені. Чого нам втрачати?

— Гаразд. Чому б і ні?

Бенедикт сів поруч зі мною. Я тримав Карту там, де ми обидва могли її бачити. Ми пильно дивились на неї. Я розслабив свій розум і потягнувся до контакту. Він виник майже миттєво.

Він посміхався, дивлячись на нас.

— Добрий вечір! Це була прекрасна робота, — із захопленням вимовив Ганелон. — Я радий, що ви повернули мій кулон. Він мені скоро знадобиться!..

Content

Желязни Роджер Рука Оберона

Роджер Желязни РУКА ОБЕРОНА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13