Желязни Роджер

Рушниці Авалона

Роджер Желязни

РУШНИЦІ АВАЛОНА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Зійшовши на берег, я сказав:

— Прощавай, «Метелик».

Вітрильник повільно розвернувся і поплив в глибину вод. Я знав, що він повернеться в бухточку Кабре, тому що маяк знаходився недалеко від відображення, на якому я висадився.

Обернувшись, я подивився на темну лінію дерев, розуміючи, що мене чекає довгий шлях. Я пішов вперед, творячи потрібні зміни. В мовчазному лісі панував передсвітанковий холодок, і це було здорово.

Я ще не добрав у вазі фунтів п'ятдесят, зрідка у мене рябіло в очах, але поступово я входив у колишню форму. Божевільний Дворкін допоміг мені втекти з темниці Амбера, п'яничка Жупен остаточно поставив мене на ноги, і тепер я хотів знайти близьку копію Відображення, якого більше не існувало. Обравши стежку, я продовжував йти вперед.

Через деякий час я зупинився біля високого дерева, яке і повинно було стояти на цьому самому місці, засунув руку в велике дупло, витягнув свою срібну шпагу і пристебнув її до пояса. Те, що вона залишилася в Амбері, не мало зовсім ніякого значення. Зараз вона була тут, бо ліс знаходився у всіх Відображеннях.

Я йшов на протязі декількох годин, залишаючи невидиме сонце за лівим плечем, потім трохи перепочив і знову вирушив у дорогу. Мені було приємно дивитися на опале листя, камінці, пеньки, зеленіючі дерева, траву, темну землю. Я з насолодою вбирав у себе ці маленькі кольори і запахи життя, прислухався до дзижчання, трелей і цвірінькання навколо. Боже! Як я захоплювався своїми очима! Почуття, які я відчував після чотирьох років повної темряви, неможливо було передати словами. А відчувати свободу…

Поли мого старенького рваного плаща роздувалися і плескали під поривами вітру. Напевно, я виглядав зараз років на п'ятдесят: худий, якщо не худий і з зморшкуватим обличчям. Хіба хто-небудь зможе мене впізнати?

Я йшов, міняючи відображення за відображенням, але так і не потрапив куди хотів. Напевно я став надмірно сентиментальний. Ось що сталося…

На узбіччі дороги я побачив сім чоловік: одного живого і шістьох мертвих. Трупи лежали в найрізноманітніших позах, і з численних відсічених кінцівок кров давно перестала текти. Той, хто залишився живим знаходився у напівсидячому положенні і спирався на покритий мохом стовбур гігантського дуба, тримаючи шпагу поперек колін. Його сірі очі були відкриті і затягнуті поволокою, кістляві пальці судомно стиснуті, глибока рвана рана в боці сильно кровоточила. Обладунків на ньому, на відміну від деяких мерців, не було. Дихав він повільно і, насупивши волохаті брови, не відривав погляду від ворон, які викльовуються очі трупах. Мене він, здавалося, не помітив.

Я підняв каптур плаща і опустив голову, ховаючи обличчя. Потім зробив кілька кроків вперед. Колись я знав цю людину, а може, такого-ж, як він, хоча з тих пір минуло багато років.

Коли я наблизився, він трохи підняв шпагу, направивши вістря мені в груди.

— Я — друг, — сказав я. — Хочете ковток води?

Якусь мить він вагався, потім кивнув.

— Так.

Я простягнув йому відкриту фляжку; він випив, закашлявся і знову приклався до шийки.

— Дякую, сер, — промовив він, віддихавшись. — Шкода, у вас немає нічого міцнішого. Чорт би забрав цю подряпину!

— Є і міцніше. А вам можна?

Замість відповіді він простягнув руку і я дав йому іншу фляжку. Після першого ковтка горілки, яку п'є Жупен, він закашлявся секунд на двадцять, не менше, а потім посміхнувся лівою стороною рота і довірчо мені підморгнув.

— Відразу полегшало. Не заперечуєте, якщо я змочу цією штукою свій бік? Шкода, звичайно, гарного напою, але…

— Забирайте все, якщо треба. Але ж у вас трусяться руки. Хочете, допоможу?

Він кивнув, і я розстебнув його шкіряну куртку, не звертаючи уваги на численні подряпини на руках, грудях і плечах, а потім зрізав кинджалом сорочку, прилиплу до рани. Рана виглядала досить неприємно і тяглася по всьому животу, доходячи до верхньої частини стегна. Стягнувши її краї руками, я витер кров шийною хусткою.

— Почали, — сказав я. — Стисніть зуби і відверніться.

Коли я почав лити горілку на відкриту рану, тіло його судорожно сіпнулося, потім затремтіло дрібним тремтінням. Але він так і не скрикнув. Я був впевнений, що він змовчить. Склавши хустку в кілька разів, я поклав його на рану і туго перев'язав смугою, яку відірвав від підлоги плаща.

— Хочете ще випити? — Запитав я.

— Води. І мені необхідно хоч трохи поспати.

Він зробив кілька ковтків і голова його схилилася на груди. Я спорудив йому деяку подобу подушки, накрив плащами мерців, сів поруч і став спостерігати за красивими чорними пташками.

Він мене не впізнав. Не дивно. Якби я йому відкрився, він, можливо згадав би мене — адже ми були знайомі, хоча ніколи не зустрічалися.

Я вирушив у далеку подорож на пошуки Відображення, яке колись добре знав. Правда, воно було знищене, але я міг відтворити його, оскільки Амбер відкидає нескінченну кількість Відображень і будь-яка людина королівської крові може керувати ними, як йому заманеться. У моїх жилах же текла королівська кров. Якщо вам більше подобається, можете називати Відображення паралельними світами, альтернативними всесвітами або плодом уяви розстроєного мозку. Особисто я — втім, як і всі мої брати і сестри — називаю їх Відображеннями. Таким чином, можна сказати, що кожен з нас вибирає потрібну йому ймовірність і може потрапити в потрібне йому Відображення або створити власне. І досить про це.

На вітрильнику, а потім пішки я відправився в Авалон.

Я жив там багато століть тому. Це довга, складна, дивовижна і хворобливо-болісна історія, і, може, я розповім її колись, якщо залишуся в живих і встигну закінчити свою розповідь.

Я підходив усе ближче і ближче до Авалона, коли побачив пораненого лицаря і шість трупів. Я, звичайно, міг пройти мимо і на іншій ділянці дороги зустрітися з лицарем, які вбили шістьох бандитів і не отримали ні подряпини, або, навпаки, з шістьма цілими і неушкодженими бандитами, які весело сміялися б, стоячи над трупом лицаря. Втім, багато хто скаже, що це не має значення, так як я перераховую лише ймовірності, кожна з яких існує лише в моїй уяві на одному з Відображень.

Будь на моєму місці будь-який з членів нашої родини — хіба, мабуть, за винятком Жерара чи Бенедикта, — він пройшов би мимо, не зупиняючись, ні на секунду не задумавшись. А я останнім часом став справжнім пацифістом. Раніше я таким не був. Можливо, перебування на Відображенні Земля пом'якшило мій характер, а можливо, тривале ув'язнення в темниці Амбера змусило по-іншому ставиться до людських страждань. Не знаю. Знаю тільки, що не зміг залишитися байдужим, зустрівшись з важко пораненою людиною, двійник якого був колись моїм другом. Але якби я прошепотів йому на вухо своє ім'я, то швидше за все почув би у відповідь прокляття і напевно придбав би смертельного ворога.

Що ж, борги треба віддавати. Я допоможу йому, чим зможу, а потім піду своєю дорогою. Навряд чи я затримаюся тут надовго, і мені буде приємно залишити про себе добру пам'ять.

Через кілька годин він прокинувся.

— Привіт, — сказав я, виймаючи пробку з фляжки з водою. — Хочете пити?

Він простягнув руку і, напившись, полегшено зітхнув.

— Спасибі. А тепер прошу пробачити мене за погані манери, адже я не встиг представитися. Але…

— Я вас знаю, — перебив я. — Мене звуть Корі.

Він запитливо підняв брову, немов на язиці в нього крутився питання: «Корі, хто?», Але промовчав, розуміюче кивнувши.

— Дуже радий, сер Корі, — звернувся він до мене, як до рівного. — Прийміть мою глибоку вдячність за все, що ви зробили.

— Кращої вдячністю для мене є те, що вам стало легше, — не вдарив я в бруд обличчям. — Хочете перекусити?

— Так, якщо можна.

— Можу запропонувати в'ялене м'ясо і хліб, щоправда трохи черствий. І більшу частину з кругу сиру. Їжте на здоров'я.

Він не змусив себе довго просити.

— А ви не складете мені компанію, сер Корі?

— Я пообідав, поки ви спали. — Я багатозначно подивився на мертвих бандитів. Він посміхнувся. — … Невже ви впоралися з ними один? — Запитав я. — Він кивнув. — Чудово! Так що ж мені з вами робити?

Він спробував зазирнути мені в очі, але в нього нічого не вийшло.

— Не розумію, що ви хочете цим сказати.

— Куди ви йдете?

— Мої друзі живуть приблизно в п'яти лігах на північ. Зустріч з бандитами позбавила мене можливості дістатися до них. Сильно сумніваюся, що знайдеться на світі людина, яка змогла б звалити мене на спину і пронести п'ять ліг. Це і дияволу не під силу! Якби я випростався на весь зріст, ви б зрозуміли, що я маю на увазі, сер Корі.

Я мовчки встав, витягнув шпагу і одним ударом звалив молоде деревце приблизно двох дюймів товщини. Потім я зрубав у нього гілки і вкоротив до потрібної довжини. Зробивши те ж саме з другим деревцем, я спорудив якусь подобу носилок, використовуючи ремені і плащі мерців.

— Удари вашої шпаги смертельні, сер Корі. До того ж вона, здається, срібна.

— Ви в змозі зробити невелику подорож? — Запитав я.

Грубо кажучи, п'ять ліг — приблизно п'ятнадцять миль.

— А що буде з небіжчиками?

— Може, ви хочете зрадити їх землі згідно християнським звичаєм? Чорт з ними! Природа подбає про те, що їй належить. Нам пора йти. Трупи вже почали смердіти.

— Добре б їх чим-небудь прикрити. Вони чесно билися і заслуговують поваги.

Я зітхнув:

— Будь по-вашому, якщо це допоможе вам спокійно спати. Лопати в мене немає, так що доведеться завалити їх камінням. Не осудіть, але могила буде загальною.

— Звичайно, — сказав він. — І спасибі вам велике.

Я уклав шість тіл поруч, одне біля іншого. Поранений лицар щось забурмотів собі під ніс — схоже молитву.

Каменів всюди валялося безліч, тому я працював швидко, вибираючи самі великі, щоб довго не панькається. У цьому й полягала моя помилка. Один з каменів важив фунтів чотириста, і я не став котити його, а просто підняв і поставив на місце.

Я почув здивований вигук, який говорив про те, що лицар прекрасно зрозумів, скільки важив цей камінь.

Я вилаявся про себе. Потім — вголос!

— От чорт, мало не надірвався!

Я став вибирати камені поменше і, заваливши тіла, випростався.

— Все. Тепер ви готові?

— Так.

Я підняв його на руки і поклав на носилки. Коли я укладав його, він щосили зціпив зуби.

— У який бік треба йти? — Запитав я.

— У зворотній. Звернете наліво і дойдете до розвилки. Потім повернете направо. А як же ви мене…

Не кажучи жодного слова я взяв носилки, як мати бере перепеленану дитину, і пішов по дорозі.

— Корі? — Сказав він.

— Що?

— Ви один з найсильніших людей, яких я коли-небудь зустрічав, і мені здається, я повинен вас знати.

Трохи повагавшись, я недбало зауважив:

— Намагаюся весь час підтримувати форму. Живу на свіжому повітрі, займаюся фізичною працею…

— І голос ваш здається мені знайомим…

Він підвівся, намагаючись розглянути моє обличчя, і я вирішив якомога швидше змінити тему розмови.

— Куди ми йдемо?

— У фортецю, яка належить Ганелону.

— Цьому сутязі! — Вигукнув я, ледве не упустивши носилки.

— Хоч я і не розумію значення вимовленого вами слова, — заявив він, — ваш тон говорить про те, що воно образливе. Якщо це дійсно так, я змушений вимагати сатисфакції…

— Хвилиночку, — перебив я. — У мене таке відчуття, що ми говоримо про двох різних людей з однаковим ім'ям. Приношу свої вибачення.

Крізь тканину носилок я відчув, як напружене тіло розслабилося і обм'якло.

— Безсумнівно, так воно і є.

Я продовжував йти по дорозі і незабаром звернув ліворуч. Він заснув, навіть захропів, і тоді я прискорив крок, а потім перейшов на біг. У голову мені прийшла думка про те, що у шістьох бандитів, які мало не відправили лицаря на той світ, є товариші, які можуть влаштувати засідку і напасти на мене, вискочивши з-за якого-небудь куща.

Коли мій підопічний заворушився і зітхнув, я знову перейшов з бігу на звичайний крок. До цього часу я вже пройшов розвилку дороги, на якій повернув направо.

— Здається, я спав, — заявив лицар.

— … І хропів, — додав я.

— Скільки ми пройшли?

— Близько двох ліг.

— І ви не втомилися?

— Трохи втомився, — зізнався я. — Але відпочинку поки не потрібно.

— О боже! — Вигукнув він. — Зізнатися, я радий, що ми з вами не вороги. Послухайте, а ви впевнені, що ви не диявол?

— Звичайно, диявол, — відповів я. — Хіба ви не відчуваєте запах сірки? І моє ліве копито зараз відвалиться від втоми.

Він і справді кілька разів потягнув носом повітря, перш ніж усміхнутися жартові, що мене зачепило.

Взагалі, за моїми підрахунками, ми пройшли вже більше чотирьох ліг, і я сподівався, що він знову засне, і всі відстані у нього в голові переплутаються. Руки мої налилися свинцевою вагою.

— Чому бандити на вас напали? — Запитав я.

— Вони були хранителями Круга. Одержимими. І давно перестали бути схожим на людей. Нам треба молитися богу, сер Корі, щоб душі їх знайшли спокій.

— Охоронцями Круга? Якого Круга?

— Чорного Круга, місця беззаконня, в якому мешкають мерзенні тварюки. — Він глибоко зітхнув. — Джерела всіх нещасть на нашій землі.

— Ця земля не здається особливо нещасною, — зауважив я.

— У Ганелона сильне князівство, і він може дати відсіч будь-якому ворогові. Але Круг розширюється, і я відчуваю, що скоро день рішучої битви.

— Ваша розповідь зацікавила мене.

— Сер Корі, якщо ви досі нічого не знали, постарайтеся забути те, що я розповів. Обійдіть Чорний Круг стороною і йдіть своєю дорогою. І хоча я дорого дав би, щоб ви билися в наших рядах, я не смію ні про що вас просити, тому що ніхто не може передбачити, чим закінчиться битва.

Дорога стала підніматися в гору, і раптово крізь просвіт дерев я побачив знайому мені до болю картину. Від несподіванки я застиг на місці.

— У чому справа? — Запитав лицар, повернувши голову. Потім, придивившись, він полегшено зітхнув. — Виявляється, ми йшли набагато швидше, ніж я думав. Це — замок Ганелона.

Мимоволі я став думати про Ганелона, хоча це не доставило мені задоволення. Він був зрадником і вбивцею, якого я виставив з Авалона і покинув на іншому Відображенні і в іншому часі — приблизно так вчинив зі мною мій брат Ерік. Шкода, якщо Ганелон виявиться саме тут. Це було неймовірно, але можливо. Він був звичайним смертним, а я відправив його в вигнання понад шість століть тому, але за часом цього Відображення могло пройти всього кілька років. Час — одна з перемінних у Відображенях, і навіть Дворкін не знав усіх його особливостей. Або можливо, він-то якраз і знав, і знання це звело його з розуму. Як би то не було, я не вірив, що мова йшла про мого колишнього помічника, товариша і старого недруга, тому що він ніколи не став би пручатися беззаконню, навпаки, творив би його, керуючи самими мерзенними зі всіх творінь.

Я подумав про людину, яку ніс на руках і яка теж жила в Авалоні більше шестисот років тому. Час збігався.

Мені зовсім не хотілося зустрічатися з Ганелоном і бути впізнаним. Він нічого не знав про Відображення і вважав мене чорним магом, який пощадив його життя, але прирік на жалюгідне існування. І хто знає: запропонуй я йому вибір, він міг би віддати перевагу смерті перед вигнанням.

Тим не менш поранений лицар потребував догляду і даху над головою, і тому я продовжував йти вперед.

Все ж цікаво…

Він мене згадав, хоча, звичайно не впізнав. Можливо, йому довелося мати справу з моїм двійником, який правив в цій країні, так схожій на Авалон? А як мене приймуть, коли зрозуміють, хто я такий?

Сонце почало заходити. Подув прохолодний вітерець. Мій підопічний хропів щосили, і я знову перейшов на біг. Мені зовсім не посміхалося зустрітися вночі в лісі з невідомими тваринами з якогось Круга. Я біг, наступаючи на зростаючі в довжину наші тіні, і намагався не думати про гонитву, засідки і інші непотрібні зараз речі. Думки в моїй голові остаточно переплуталися, у мене з'явилося дивне передчуття, і раптово я почув за своєю спиною м'який тупіт: «Топ, топ, топ».

Я поклав ноші на землю, повернувся і витяг шпагу з піхов.

Дві кішки.

За зовнішнім виглядом — сіамські, але кожна — завбільшки з тигра. Твердий погляд яскраво жовтих очей без зіниць.

Коли я встав до них обличчям, вони сіли і втупилися в мене, не мигаючи. Нас розділяло кроків тридцять. Кішка, яка сиділа зліва, відкрила пащу, і я підняв шпагу. «Цікаво, заричить вона чи замуркає?» — Чомусь подумав я.

Але кішка заговорила:

— Людина. Смертний.

— І все ще живий, — сказала другий кішка голосом таким же, як у першої.

— Вб'ємо його, — заявила перша.

— А що робити з тим, хто його охороняє? Вид цієї шпаги мені не подобається.

— Він смертний?

— Підійдіть і дізнаєтеся, — спокійно відповів я.

— Він худий і старий.

— Але він ніс важку ношу швидко і не відпочиваючи. Давай зайдемо з двох сторін.

Як тільки вони встали, я кинувся вперед, і права кішка тут же стрибнула на мене. Моя шпага розколола їй череп і пройшла до лопаток. Я швидко обернувся, і в цей час друга кішка прослизнула до носилок. Я рубонув з плеча.

Удар прийшовся по спині, і клинок увійшов у тіло, як у масло, розрубавши кішку навпіл. Пролунав дикий вереск, що нагадував багаторазово посилений скрип крейди по дошці. Волохате тіло спалахнуло яскравим полум'ям. Перша кішка вже теж горіла.

Але та, яку я розрубав, ще була жива. Вона подивилася на мене, зустрілася зі мною поглядом і не опустила блискучих очей.

— Я вмираю останньою смертю, — сказала вона, — а значить, я знаю тебе, відкривач шляху. Чому ти вбиваєш нас?

А потім голова її загорілася.

Я відвернувся, витер клинок об траву і вклав шпагу в піхви. Потім підняв носилки і, не звертаючи уваги на град питань, що посипалися, пішов вперед.

Здається, ситуація стала прояснятися.

До цих пір коли я бачу уві сні охоплену полум'ям голову кішки — я прокидаюся в тремтінні і в поту, а ніч здається мені темною і повною видінь, які я ніяк не можу перебороти.

Замок Ганелона оточував глибокий рів. Підйомний міст з чотирма башточками по кутах був піднятий і прикріплений до товстої кріпосної стіни, за якої височіли інші вежі. Здавалося, вони досягали до неба і лоскотали животи низьким огрядним хмарам, які затьмарювали ранні зірки і відкидали тіні далеко за високий пагорб, на якому стояв замок. Вітер доніс до мене неясний шум голосів.

Я зупинився навпроти моста, опустив носилки, склав долоні рупором і крикнув:

— Е-гей! Ганелон! Два подорожні заплутали в ночі!

Почулося брязкання металу об камінь, і я відчув, що мене розглядають. Я теж підняв голову і примружився, намагаючись хоч що-небудь розгледіти, але нічого не побачив. Таки зір ще не повернувся до мене повністю.

— Хто там? — Запитав гучний гучний голос.

— Ланс, важко поранений, якого я, Корі з Кабре, приніс в замок.

Я почув, як вартовий передав мої слова по ланцюжку. Через деякий час прийшла відповідь:

— Відійдіть в сторону! Зараз ми опустимо міст! Ви можете увійти!

Почувся важкий скрип, і дерев'яна конструкція лягла на землю поруч зі мною. Я підняв носилки і перетнув рів.

От і вся розповідь про те, як я приніс сера Ланселота дю Лака в замок Ганелона, якому я вірив, як братові Еріку. Іншими словами не вірив зовсім.

Я опинився в юрбі і, придивившись, зрозумів, що оточений солдатами. Ворожості вони, однак, не виявляли, скоріше навпаки — на обличчях у багатьох був співчутливий вираз. Мене провели в великий двір, освітлений безліччю смолоскипів. Всюди лежали спальні мішки. Пахло потом, димом, кіньми і готуванням їжі. Схоже, тут розташувалася на нічліг невелика діюча армія.

Люди підходили до нас, про щось питали, але я не встиг нічого відповісти, тому що крізь натовп протиснувся двоє стражників, озброєних до зубів, і один з них звернувся до мене, злегка доторкнувшись до плеча:

— Ходімо з нами.

Вони встали в мене з боків, і солдати розступилися, даючи нам дорогу. Ззаду почувся скрип підйомного моста. Ми увійшли в замок, складений з чорного каменю.

Минувши великий зал і кімнату, схожу на приймальню, ми стали підніматися по сходах і на другому поверсі зупинилися перед важкими дубовими дверима. Стражник постукав.

— Заходьте, — вимовив голос, який, на превеликий мій жаль, був мені знайомий. Ми увійшли.

Ганелон сидів за великим столом спиною до широкого вікна, що виходило у двір. На ньому були чорні штани поверх чорних же чобіт, чорна сорочка і чорна шкіряна куртка. На широкому поясі висів кинджал з руків'ям у формі копита. Коротка шпага лежала на столі. У Ганелона було руде з сивиною волосся і борода. Його чорні, як ебенове дерево, очі блищали.

Він подивився на мене, потім перевів погляд на двох стражників, які внесли в кімнату носилки.

— Покладіть його на моє ліжко, — сказав він і додав, не повертаючи голови: — Родрік, займися ним.

Родрік, його лікар, був дідком, який, як мені здалося, не міг заподіяти пацієнтові особливої шкоди. Це мене втішило. Зрештою, я не для того тягнув Ланса п'ятнадцять миль, щоб він сплив кров'ю.

Потім Ганелон звернувся до мене:

— Де ви його знайшли?

— У п'яти лігах на південь. — Хто ви такий?

— Мене звуть Корі, — відповів я.

Він пильно подивився на мене й ледве посміхнувся у густі вуса. Губи в нього були тонкими і нагадували черв'яків, що звивалися в такт словам.

— На чиєму ви боці? — Запитав він.

— Не розумію, що ви маєте на увазі.

Я злегка нахилився, щоб спина моя виглядала згорбленою. Говорив я повільно, тихо і злегка заїкаючись. Моя борода була довшою, ніж у Ганелона, а залетілий в неї дорожній пил створював враження сивини. Я не сумнівався, що виглядав як літня людина.

— Я питаю, чому ви йому допомогли?

— Людина людині — брат.

— Ви іноземець?

Я кивнув.

— Що ж, ви — мій гість. Залишайтеся в моєму замку скільки забажаєте.

— Спасибі. Але, напевно я завтра піду.

— Як вам буде завгодно. А зараз давайте вип'ємо по чарочці вина, і ви розповісте, за яких обставин знайшли Ланса.

Ганелон слухав, не перебиваючи, не відриваючи від мене погляду. Я завжди вважав, що вираз «Свердлити очима» — дурня, але в цей вечір змінив свою думку. Він не просто свердлив, він пронизував мене очима, немов кинджалами. Цікаво, які висновки він зробив, про що здогадався?

Раптово я відчув, як на мене навалюється втома. Язик мій став заплітатися. Нервове напруження, стакан вина, тепла кімната позначилися на мені не найкращим чином, і несподівано в мене склалося враження, що я стою в кутку і спостерігаю за самим собою. Мабуть, такі тривалі навантаження були мені поки що не під силу. Я помітив, що руки мої тремтять.

— Пробачте, — почув я власний голос. — Мені необхідно трохи відпочити…

— Ну звичайно! — Сказав Ганелон. — Поговоримо завтра. А зараз ідіть спати і спіть спокійно.

Він покликав охоронця й наказав відвести мене у вільну кімнату. Напевно я весь час спотикався, тому що ясно пам'ятаю, як мене підтримували за лікоть.

У ту ніч я спав як убитий. Сон мій був без сновидінь, і проспав я чотирнадцять годин поспіль.

Коли я прокинувся, у мене ломило все тіло. Я ретельно помився. На високому столику стояла балія з водою, а поруч лежали мило і рушник, завбачливо залишені в кімнаті. Мені ніяк не вдавалося позбутися від відчуття, що горло моє забито пилом, а очі піском.

Я сів у крісло і задумався. У колишні часи я міг пронести Ланса п'ять ліг і оком не моргнути. У колишні часи я бився цілий день на горі Колвір, а потім увійшов до Амбер.

Але колишні часи пройшли. Раптово я зрозумів, що виглядаю з боку справжнісінькою руїною. З цим не можна було миритися. Сили поверталися до мене занадто повільно, я повинен набрати вагу, причому як можна скоріше.

Тиждень — і життя на свіжому повітрі, фізичні навантаження допоможуть мені відновити колишню форму. Схоже, Ганелон мене не впізнав. Ось і чудово. Скористаюся його гостинністю.

Прийнявши це рішення, я вийшов з кімнати і відправився на пошуки кухні, де з'їв рясний сніданок. Правда, вже настав час ленчу, але я волію називати речі своїми іменами. Мені сильно хотілося курити, і я зловтішно подумав про те, що мої запаси тютюну вичерпалися. Доля була за те, щоб я встав на ноги якомога швидше.

Стояв прохолодний ясний день. Я вийшов із замку і довгий час спостерігав за солдатами, які проводили військові навчання.

У дальньому кінці двору стояли мішені, прикріплені до мішків соломи. Лучники, надівши кільця на великі пальці рук, вправлялися в стрільбі, пускаючи стріли в східному стилі, тримаючись за тятиву не трьома (до чого я звик), а двома пальцями. Я став думати про це Відображення, на якому опинився випадково. Шпажисти використовували обидві сторони і вістря зброї, демонструючи різноманітні прийоми ведення бою. Всього у дворі вправлялося людей з вісімсот, а решта, мабуть, розташовувалися в замку. Вони відрізнялися один від іншого статурою, кольором волосся та очей і говорили на різних мовах, серед яких переважала авалонська, вона ж — амберська.

Поки я стояв, роздумуючи, один з навчальних боїв закінчився. Солдат підняв руку, опустив шпагу, обтер піт з чола і зробив крок назад. Його противник, здавалося, взагалі не втомився. Мені випав шанс зайнятися фізичними вправами, які я сам собі прописав.

Я підійшов до солдата, посміхнувся і сказав:

— Я — Корі з Кабріо. Мені сподобалося, як ви фехтуєте. — Обернувшись, я звернувся до переможця, темноволосого гіганта, який, посміхаючись, дивився на свого відпочиваючого товариша. — Не заперечуєте, якщо я повправлятися з вами, поки ваш друг відпочиває?

Продовжуючи посміхатися, він похитав головою і вказав пальцем на свої рот і вухо. Я спробував заговорити з ним на декількох інших мовах, але безуспішно. Тоді я вдався до мови жестів, і він швидко зрозумів, чого я хочу.

Переможений солдат простягнув мені шпагу, і по його очах я зрозумів, що він дуже нею пишається. Шпага була короткою і значно важчою, ніж Грейсвандір. (Так називається моя шпага, імені якої я досі не згадував. Втім, це зовсім інша історія, і, може, я розповім її, а можливо й ні, перш ніж ви дізнаєтеся, чому я опинився зараз в царстві Хаосу. Але якщо я ще раз згадаю Грейсвандір, ви принаймні зрозумієте, про що йде мова.) ((Грейсвандір — жіночого роду. — Прим. перекл.))

Я кілька разів змахнув шпагою, щоб звикнути до неї, відкинув плащ в сторону і встав в позицію.

Атака послідувала миттєво. Я відпарирував і перейшов у наступ. Він відхилив корпус у бік і зробив прямий випад. Я відбив. Через п'ять хвилин я зрозумів, що він був прекрасним фехтувальником. Природно, не таким хорошим, як я. Двічі він просив мене перервати поєдинок і повторити невідомі йому прийоми. Схоплював він на льоту. Хвилин через п'ятнадцять він почав посміхатися, напевно вважаючи, що довго я не протримаюся. Мабуть, чверті години йому цілком вистачало, щоб зламати будь-якого супротивника, якщо той, звичайно, не здавався раніше. Через двадцять хвилин на його обличчі з'явився здивований вираз. Я не був схожий на людину, яка може так довго вистояти. Але ж жоден смертний не підозрює про справжню силу принца Амбера.

Через двадцять хвилин він змок від поту, але продовжував нападати. Мій брат Рендом іноді виглядає, як п'ятнадцятирічний задохлик, і діє, як астматик, але якось ми з ним влаштували двобій на шпагах і билися протягом двадцяти шести годин, щоб з'ясувати, хто здасться першим. (Якщо вам цікаво, першим здався я. На наступний день у мене було призначено побачення, і я не хотів приходити на нього вичавленим, як лимон.) Хоча для такої вистави зараз силоньок у мене було обмаль, я знав, що спокійно можу вимотати свого супротивника. Зрештою, він був звичайною людиною.

Через півгодини дихання у нього почастішало, атаки сповільнилися. Ще трохи, і він зрозумів би, що я валяв дурня, і тому я підняв руку, опустив шпагу і зробив крок назад. Він тут же кинувся мене обіймати. Я не зрозумів, що він сказав, але його задоволення було очевидним. Я теж був задоволений.

Правда, я сильно засмутився, відчувши, що втомився. До того ж у мене закрутилася голова. Тим не менш тренування було мені необхідне. Я заприсягся, що заганяю себе до напівсмерті, наїмся до відказу, висплюсь і наступного дня почну все спочатку. Тому я підійшов до стрільців, позичив лук і випустив з сотню стріл в «Трипалий» стилі. Відсоток попадання в мене був не найнижчим. Деякий час я спостерігав за битвою вершників, озброєних списами, булавами та щитами, потім підійшов до групи людей, що відпрацьовували прийоми ведення бою без зброї.

Я увійшов в коло, переміг трьох солдатів, одного за іншим і відчув, що більше ні на що не здатний. Я важко дихав, з мене струмком лився піт. Присівши на лавку, що стояла в тіні, я став думати про Лансі, про Ганелона і про вечерю. Хвилин через десять я насилу підвівся, пішов у свою кімнату і прийняв ванну. До цього часу я був голодний, як вовк, і тому вирушив на пошуки обіду і останніх новин.

Я не встиг зробити і двох кроків по коридору, як стражник — той самий, який вчора ввечері підтримував мене за лікоть, — підійшов до мене і сказав:

— Мілорд Ганелон просить вас пообідати з ним в його покоях після того, як задзвонить дзвін.

Я подякував йому, запевнив, що прийду, повернувся до себе і розтягнувся на ліжку. Дзвін задзвонив через кілька хвилин. Я встав і вийшов з кімнати.

М'язи у мене розболілися на на жарт, я був весь у синцях і подряпинах. Що ж, тим важче буде мене впізнати. На мій стукіт двері відкрив хлопчик, який тут же підбіг до іншого хлопчини і став допомагати йому накривати на стіл, що стояв біля каміна.

На Ганелоні були зелена сорочка, зелені штани, зелені чоботи і зелений пояс, і сидів господар замку на стільці з високою спинкою.

— Сер Корі, мені доповіли про те, як ви провели сьогоднішній день, — сказав він, міцно потиснувши мені руку. — Тепер я перестав дивуватися, що ви пронесли Ланса п'ять ліг. Дивлячись на вас, не скажеш, що ви справжній чоловік… Тільки зрозумійте мене правильно, не ображайтеся, будь ласка.

Я посміхнувся.

— Я не ображаюся.

Він посадив мене за стіл і простягнув склянку білого вина, занадто солодкого, як на мій смак.

— Ви здавалися мені таким немічним, хоча несли Ланса на руках, не відпочиваючи, вбили двох мерзенних тварюк і склали надгробок з великих каменів. Ланс мені розповідав…

— Як він себе почуває? — Запитав я.

— Довелося приставити до нього охорону, щоб лежав смирно. Уявіть собі, ця гора м'язів вирішила піти прогулятися! Присягаюся богом, він не встане з ліжка раніше ніж через тиждень!

— Значить йому краще.

Ганелон кивнув.

— За його здоров'я.

— За це я вип'ю з задоволенням.

Ми випили.

Помовчавши він сказав:

— Якби в моїй армії було більше таких людей, як ви і Ланс, справа прийняло б інший оборот.

— Про що ви говорите?

— Про Чорний Круг. Невже ви нічого не знаєте?

— Ні. Ланс лише згадав про його існування.

Один з хлопчиків підсмажував величезний шматок яловичини на малому вогні. Повертаючи рожен, він поливав м'ясо вином, і коли до мене доходив смачний запах, у моєму животі починало бурчати, а Ганелон посміхався у вуса. Другий хлопчик відправився на кухню за хлібом.

Довгий час Ганелон мовчав. Він пив вже другий келих вина, а я ніяк не міг впоратися з першим.

— Ви коли-небудь чули про Авалон? — Несподівано запитав він.

— Так, — відповів я. — Давним-давно читав мені вірш один мандрівний бард, і я його запам'ятав: «На березі річки благословенної сиділи ми, і, згадавши Авалон, заплакали. В руках залишилися зламані шпаги, щити розвісили ми на деревах. Зруйновано срібні башти, потоплені в потоках крові. Так скільки миль до Авалона? І всі, і жодної. Зруйновано срібні башти.»

— Авалон зруйнований? — Запитав він.

— Особисто я вважаю, що бард був божевільним. Сам я не знаю ніякого Авалона.

Запала мовчанка. Ганелон відвернувся й заговорив лише через кілька хвилин. Голос його невловимо змінився.

— Авалон існує. Я жив там багато років тому. Важко повірити, що він зруйнований.

— А чому ви зараз живете тут? — Запитав я.

— Мене вигнав з Авалона злий чаклун, повелитель Амбера — Корвін. Він відправив мене в цю країну крізь темряву й божевілля, прирік на болісні страждання і вірну смерть. Боже, як я страждав! Скільки разів був близький до смерті! Я весь час намагався знайти дорогу додому, але ніхто не знав, як потрапити в Авалон. Я говорив з чарівниками і навіть з однією полоненою тварюкою з Круга, перш ніж ми її вбили. Безуспішно. Як сказав бард, «Авалон і поблизу, і вдалині», — перефразував він мої вірші. — Ви не пам'ятаєте ім'я цього барда?

— На жаль, ні.

— А де знаходиться Кабра?

— Далеко на сході. Це — острівне королівство.

— Чи можна навербувати там солдатів? Я добре заплачу.

Я похитав головою.

— Кабра — маленький острів з невеликим загоном міліції, яка підтримує порядок. Я вже не кажу про те, що подорож в обидва кінці — по суші та по морю — займе декілька місяців. У нас немає ні війська, ні найманців, і наш народ не відрізняється войовничістю.

— Дивлячись на вас цього на скажеш. — Він кинув на мене швидкий погляд.

Я зробив ковток вина.

— Я працював військовим інструктором і навчав королівську варту.

— Не відмовитеся попрацювати у мене в тій же посаді?

— Я залишуся на кілька тижнів і допоможу, чим можу.

Ганелон кивнув, трохи розсунувши губи в скороминущій посмішці.

— Ви принесли мені сумну звістку. Але якщо чудесний Авалон зруйнований, значить, той, хто відправив мене у вигнання, загинув. — Він залпом випив келих вина. — Виявляється, демони теж смертні. Це мене втішає. Значить, і у нас є шанс перемогти.

— Прошу вибачення, — сказав я, — вирішивши зіграти ва-банк, аби відвести від себе підозри. — Якщо ви говорите про Корвіна з Амбера, то він загинув.

Келих випав у нього з рук і розбився.

— Ви знали Корвіна? — Вигукнув він.

— Ні, але я чув про нього. Кілька років тому я зустрів одного з його братів, чоловіка на ім'я Бранд. Він розповів мені про Амбер і про битву, в якій Корвін і Блейз билися на чолі величезного війська проти узурпатора Еріка, який захопив владу. Блейз впав з гори Колвір, а Корвіна взяли в полон. Після коронації Еріка Корвіну випекли очі, а потім кинули в найпохмурішу темницю Амбера, де він зараз і сидить, якщо, звичайно, не помер.

Обличчя Ганелона стало білим, як крейда.

— Імена, які ви назвали… Бранд, Блейз, Ерік, — повторив він. — У ті дні, які ніколи вже не повернуться, Корвін розповідав мені про цих людей. Скажіть, ви давно розмовляли з Брандом?

— Років чотири тому.

— Корвін заслужив кращої долі.

— Незважаючи на те, що він вчинив з вами так безжалісно?

— Що мені вам відповісти? — Ганелон зітхнув. — Я багато розмірковував і не можу сказати, що у нього не було причин відправити мене у вигнання. Він був людиною веселою і сильною, сильнішою, ніж ви або Ланс. Я не люблю Корвіна, але моя ненависть до нього згасла. Краще б Ерік його вбив.

Другий хлопчик повернувся з кошиком хліба. Кухарчук, який готував м'ясо, зняв його з рожна і поклав на таріль в центрі столу.

Ганелон кивнув.

— Приступимо, — сказав він, присуваючись до столу.

Я не змусив себе просити. Під час їжі ми майже не розмовляли.

Наївшись досхочу, я запив багату трапезу келихом все того ж солодкого вина і почав позіхати. Після третього позіхання Ганелон не витримав.

— Чорт забирайі, Корі! Припиніть! Це заразливо! — Насилу втримавшись від позіхання, він встав із стільця. — Ходімо, подихаємо свіжим повітрям.

Ми піднялися не фортечний мур і стали неквапливо прогулюватися. При вигляді нас вартові витягувалися, віддаючи честь, і Ганелон відповідав кожному. Біля невисокої зубчастої башточки ми вирішили відпочити і всілися прямо на кам'яну підлогу, вдихаючи нічне повітря і дивлячись, як зірки одна за одною з'являються на швидко темніючому небі. Сидіти на кам'яній стіні було холодно. Мені здалося, що десь далеко-далеко шумить морський прибій. Знизу до нас донісся крик нічного птаха. Ганелон витягнув з-за пояса кисет, дістав люльку, набив її тютюном і закурив. Його обличчя, на мить освітлене світлом сірники, можна було назвати сатанинським, якби не опущені кути губ і печаль на очах. Вважається, що у диявола злісна посмішка, у Ганелона ж вона була похмурою.

Запахло тютюновим димом. Минуло кілька хвилин, перш ніж мій супутник порушив мовчанку.

— Я пам'ятаю Авалон. — Голос у нього був тихий, невиразний. — Я там народився і виріс в самій звичайній родині, але особливою чеснотою ніколи не відрізнявся. Я отримав спадок, промотав його і сам не помітив, як став звичайним розбійником з великої дороги. Спочатку я грабував подорожніх наодинці, потім вступив в зграю, а коли зрозумів, що я розумніший і сильніший інших бандитів, став їх ватажком. За голову кожного з нас була призначена ціна. За мою — найбільша.

Згадуючи своє минуле, він заговорив швидше, карбуючи кожне слово:

— Так, я пам'ятаю Авалон. Пам'ятаю його срібні башти, що відкидають довгі тіні, і прохолодні води, в яких зірки сяяли ночами, як багаття. Я пам'ятаю траву і дерева, вічно зелені, немов весною. Молодість, любов, краса… Все це я пізнав в Авалоні. Горді іноходці, благородний метал, м'які губи, темний ель. Честь…

Він похитав головою.

— Коли почалася війна, правитель пообіцяв повне прощення всім розбійникам, які виступлять разом з ним проти інсургентів. Цим правителем був Корвін. Я приєднався до нього, став офіцером, а пізніше — членом його штабу. Ми виграли багато битв, придушили повстання. Потім Корвін повернувся до палацу, а я став його генералом. Хороші були роки. Правда, зрідка відбувалися зіткнення на кордоні, але ми завжди виходили переможцями. Корвін довіряв мені, знаючи, що я не підведу. Але одного разу він завітав у герцогство дрібнопомісного дворянчика, на дочці якого вирішив одружитися. Цього герцогства домагався я, і Корвін неодноразово натякав, що коли-небудь воно буде моїм. Я був в сказі, і коли мене відправили на південний кордон, де завжди були якісь негаразди, я його зрадив. Армія моя була розбита і ворог увійшов в державу. Тоді Корвін сам взявся за зброю. Загарбники увірвалися великими силами, і я сподівався, що вони здобудуть перемогу, але Корвін, завдяки своїй лисячій хитрості, розбив їх наголову. Я втік, але був схоплений і приведений до палацу. Я прокляв Корвіна, плюнув йому в обличчя. Я відмовився схилити перед ним коліна. Я ненавидів землю, по якій він ходив. Втім, перед обличчям неминучої смерті будь-який засуджений повинен вести себе як чоловік. Корвін сказав, що помилує мене за минулі заслуги, а я крикнув, що він може засунути своє помилування псу під хвіст. Несподівано я зрозумів, що наді мною знущаються. Корвін наказав звільнити мене і підійшов до мене майже впритул. Я знав, що він надзвичайно сильний, але все одно спробував чинити опір. Безуспішно. Він вдарив мене всього один раз, і я впав без свідомості. Отямився я, міцно прив'язаний до луки сідла. Корвін про щось питав, але я не став відповідати на жодне з його запитань. Ми скакали крізь дивні, невідомі землі — деякі з них не привидяться навіть в кошмарному сні, — і тоді я зрозумів, що Корвін володіє чарівною силою. Коли ми зупинилися, він оголосив, що ця країна — місце мого заслання, а потім повернув коня і поскакав геть.

Ганелон замовк, запихкав згаслою трубкою, розпалив її і продовжив свою розповідь:

— Я часто опинявся на краю загибелі, терпів побої, рятувався від диких звірів, отримував безліч синців та подряпин. Корвін кинув мене в самій жахливій частині держави. Але одного разу мені пощастило. Озброєний лицар в обладунках наказав мені забратися з дороги. Мені було все одно: продовжувати жити, як я жив, або померти, тому я обізвав його висловухим сином повії і послав до диявола. Він кинувся на мене, але я підняв його за спис, вибив із сідла і зробив посмішку під підборіддям його ж власним кинджалом. Таким чином я добув собі коня і зброю. Потім я вирішив помститися своїм кривдникам і взявся за старе ремесло: став розбійником з великої дороги. Я знову набрав зграю, яка зростала не по днях, а по годинах, і незабаром налічувала кілька сотень людей. Як правило, ми займали яке-небудь невелике містечко і грабували його. Місцева міліція тряслася від страху при одному згадуванні мого імені. Хороше було життя, але, звичайно, його не можна порівняти з тим, що я вів в Авалоні. Ми були грозою придорожніх готелів, а мандрівники накладали повні штани, зачувши стукіт копит наших коней. Проти нас висилали великі загони солдатів, але ми або уникали зіткнень, або нападали на них із засідки і знищували їх повністю. Потім невідомо звідки з'явився Чорний Круг.

Ганелон ще завзятіше запихкав трубкою і втупився вдалину незрячими очима.

— Воно з'явився далеко на заході. Мені казали, що спочатку на землі виникла велика, немов жаб'яча, лисина, в центрі якої лежала мертва дитина. Нещасну дівчинку виявив батько, який помер через кілька днів у страшних муках. Це місце негайно було оголошено проклятим. Минуло всього кілька місяців, і воно сильно розрослося, утворивши коло діаметром пів-ліги. Трава в колі не загинула, але почорніла і виблискувала, як металева, а дерева покривилися і листя їх теж почорніли. Стовбури скрипіли і розгойдувалися навіть у безвітряну погоду, а в гілках танцювали і стрибали кажани. У сутінках всередині Круга починали рухатися дивні тіні і спалахували вогники невеликих багать. Круг продовжував розширюватися, і жителі навколишніх сіл поспішили покинути давно обжиті місця. Але деякі з них все ж вирішили залишитися. Кажуть, вони уклали договір з темними силами. А Круг продовжував зростати і людей в ньому ставало все більше і більше. Я розмовляв з ними, вбивав їх, і в мене склалося враження, що вони омертвіли. В їх голосах не чулося інтонацій, обличчя були схожими на маски. Ці нелюди виходили з Круга групами, нещадно вбиваючи всіх, безчестячи храми, спалюючи все на своєму шляху, займаючись мерзенними непристойностями. Але вони ніколи не крали предметів зі срібла. Через кілька місяців до них приєдналися інші тварюки, на зразок тих кішок, яких ви вбили. Потім Круг уповільнив ріст, майже припинив рости, неначе досягло якоїсь межі. Але зате з нього полізла всяка нечисть, яка нищила околиці. Коли країна була спустошена, Круг збільшився до її розмірів. І знову почався його зростання. Старий король Утер, який довго за мною ганявся, забув про мою зграю і всі сили кинув на охорону і патрулювання Круга. Чесно кажучи, мені теж не посміхалося в один прекрасний день прокинутися в обіймах якогось вампіра, і я вирішив відправитися на розвідку. Зі мною захотіли піти п'ятдесят п'ять добровольців — малодушним мені наказувати не хотілося. Ми перетнули кордон Круга, заглибилися в нього і незабаром побачили нелюдів, які спалювали живцем козла на кам'яному вівтарі. Ми перебили всіх, крім одного, а цього останнього прив'язали до вівтаря і допитали на місці. Він сказав, що Круг буде розширюватися, поки не поглине всю землю до океану, а потім зіллється з Кругом на іншій стороні планети. Він запропонував нам об'єднати зусилля, якщо ми хочемо зберегти наші шкури. Потім один з моїх людей не витримав і заколов його. Він помер, у цьому я можу заприсягтися — досить мерців я бачив на своєму віку. Його тепла кров ще стікала на кам'яний вівтар, коли він несподівано розсміявся. Голосніше цього сміху я ще не чув. Мертве, яке вже не дихало, тіло всілося на землю, спалахнуло яскравим полум'ям і стало змінюватися, перетворюючись на козлине, тільки дуже великих розмірів, а з вуст козла пролунав голос: «Біжіть, смертні! Але вам ніколи не вдасться покинути Коло!». І можеш мені повірити, ми побігли. Небо почорніло від кажанів і іншої нечисті, яку я навіть не беруся описати. Ззаду чувся стукіт копит. Ми мчали що було сили, відбиваючи напад кішок — з ними ви вже познайомилися, — летючих змій і різних скачучих і стрибаючих звірів. Біля самої границі Круга один з патрулів Утера побачив нас і кинувся на допомогу. З п'ятдесяти людей, що поїхали зі мною, назад повернулося шістнадцять. А патруль втратив тридцять солдатів. Коли вони побачили, хто я, мене тут же відвели до палацу. Того самого, в якому ми зараз знаходимося — колись тут жив Утер. Я розповів йому все, нічого не приховуючи, і він вчинив так само, як у свій час Корвін: запропонував мені і моїм людям повне прощення, якщо ми допоможемо йому вборотьбі з хранителями Круга. Я звичайно, погодився, адже мені було ясно, що Круг необхідно знищити. У ту ніч я захворів і три дні лежав без свідомості в гарячковому маренні. Я ослаб, як хлопчисько, і мої товариші почували себе не краще. Троє померли. Потім я повернувся до своїх людей і передав їм пропозицію короля Утера. Ніхто не відмовився. Патрулі були посилені, але ми нічого не добилися. Всі наступні роки Круг продовжував збільшуватися в розмірах, а сутички з його хранителями відбувалися повсюдно. Утер довіряв мені і зробив своїм генералом, зовсім як Корвін. Поступово сутички переросли в бої, і ми програли кілька битв. Частина наших патрулів була захоплена в полон. Одного разу вночі на нас напала величезна орда нечисті. Ніколи ще не доводилося нам битися з таким великим військом. Утер, всупереч моїй раді, — адже він був старий і немічний, — вирішив взяти участь у битві і загинув. Країна позбулася свого короля. Я хотів, щоб трон посів Ланселот, мій помічник, людина смілива і благородна… Дивно… Я знавав в Авалоні одного Ланселота, як дві краплі води схожого на цього, але, коли ми зустрілися, він сказав, що бачить мене вперше… Дуже дивно. Як би там не було, Ланселот відмовився зайняти місце короля Утера, і тоді мене зробили правителем. Мені ненависне становище, в яке я потрапив, але у мене немає виходу. Ось уже три роки, як я стримую натиск Круга. Внутрішній голос твердить мені, що я повинен тікати звідси якомога далі. Зрештою, що я винен цим проклятим людцям? Яке мені діло, буде Круг розширюватися чи ні? Я можу переплисти море, оселитися в тихому, спокійному місці, куди Круг не дійде, поки я живий, і забути про всі ці жахи. Чорт забирай! Я не бажаю брати на себе відповідальність за долю світу! Не мені доведеться зробити це!

— Чому? — Запитав я, і голос мій пролунав незвично для мене самого.

Відповіді не було.

Він вибив люльку. Набив її. Запалив. Попихтів.

Мовчання затягнулося.

— Важко сказати, — задумливо мовив він через кілька хвилин. — Я б убив людину ударом ножа в спину за пару чобіт, щоб не відморозити собі ноги. Одного разу я так і зробив, так що знаю, про що говорю. Але зараз… Небезпека загрожує всім нам, і я єдиний, хто може з нею впоратися! Прокляття! В один прекрасний день всі ми загинемо! Але я не можу втекти! Я буду боротися, поки вистачить сил!

Тіло моє заніміло від холоду, але свіжий нічний вітерець прогнав сон, і думка працювала ясно.

— Хіба Ланс не може вас замінити?

— Звісно, може. Він прекрасний воїн. Але є й інша причина, по якій я повинен тут залишитися. Мені здається, що козел-перевертень, ким би він не був, трохи мене боїться. Він сказав, що я ніколи не вийду живим з Круа, а я залишився живий. Я тяжко хворів, але видужав. І він знає, що я борюся із хранителями та іншою нечистю. Ми виграли ту битву, в якій загинув Утер, і я зустрівся з перевертнем ще раз, правда в іншому вигляді. Він впізнав мене. І, може, завдяки тому, що я залишаюся, Круг не розширюється так швидко, як раніше.

— У якому обличчі?

Він був схожий на людину, але у нього були козлячі роги й маленькі червоні очі. Він сидів на рябому коні. Деякий час ми билися один з одним, але, на моє щастя, хвиля битви нас роз'єднала. Він здорово мене притиснув. Коли ми схрестили шпаги, я знову почув його голос, який я ніколи не забуду. Він сказав, що я дурень і що мені нічого навіть сподіватися на перемогу. Але на ранок поле битви залишилося за нами, і ми вбили безліч тварюк, а решту забралися назад в Круг. Вершник на рябому коні зник, і більше я ні разу його не бачив. З тих пір на нас не нападали великими силами, але якщо я зникну, інша армія тварюк — а вона існує, — кинеться з Круга на наші землі, знищуючи все на своєму шляху. Перевертень миттєво дізнається, що я поїхав, так само як він дізнався, що Ланс везе мені дані про розташування військ в Крузі. А тепер він напевно знає про вас і замислюється, хто ви такий? При вашій силі не можна не задуматися. Ні, я залишуся і буду битися до останнього. Це мій обов'язок. І не питайте чому. Я тільки сподіваюся, що коли прийде мій час, я зрозумію, звідки і навіщо з'явився цей Чорний Круг.

Раптово над моєю головою пролунав якийсь шум. Я швидко відхилив корпус убік, щоб уникнути сам не знаю якої небезпеки. Зайвий рух. Це було всього лише птах. Білий птах. Він опустився на моє ліве плече й завмер, видаючи тихі звуки. До ноги птиці була прив'язана записка. Я відв'язав її, прочитав, зім'яв у руці. Потім почав вивчати горизонти, невидимі моєму співрозмовнику.

— У чому справа, сер Корі? — Вигукнув Ганелон.

Записка, яку я послав сам собі, написана моєю рукою і принесена птахом моєї долі, могла потрапити тільки в те місце, де я повинен був залишитися надовго. Я ніколи не думав, що мені доведеться тут залишитися. Але я не міг сперечатися зі своєю долею.

— У чому справа? — Повторив Ганелон. — Що у вас в руці? Лист?

Я кивнув і простягнув йому записку. У мене просто не було виходу, адже Ганелон бачив, що я прочитав її.

У записці було сказано:

«Я йду».

І стояв мій підпис.

Ганелон запалив люльку і при її світлі прочитав написані мною дві стрічки.

— Він живий?! І прийде сюди?! — Вигукнув він.

— Мабуть, так.

— Дивно… — Пробурмотів він. — Не розумію.

— Схоже, він обіцяє вам допомогу, — сказав я, непомітно відпускаючи птицю, яка два рази скрикнула, зробила коло над вежею і зникла.

Ганелон похитав головою.

— І все ж таки не розумію.

— Навіщо дивитися дарованому коневі в зуби? — Запитав я. — Якщо він прийде, ви тільки виграєте.

— Вірно, — погодився він. — Може, йому вдасться знищити Круг.

— А може це жарт, причому жорстокий.

Він знову похитав головою.

— Навряд чи. Це не в його дусі. Цікаво, чого він хоче?

— Може, завтра все з'ясується, — сказав я. — Ранок вечора мудріший.

— Мені тільки й залишається, що лягти спати. — Ганелон придушив позіхання.

Ми встали, спустилися з кріпосної стіни і побажали один одному спокійної ночі. Я пішов до себе в кімнату, ліг у ліжко і заснув, ледь торкнувшись головою подушки.

2

Ранок. Ломить все тіло. Болять м'язи.

Хтось залишив у моїй кімнаті новий коричневий плащ. Слава богу, не чорний. Мені зовсім не хотілося, щоб Ганелон згадав колір моїх шат, коли я знайду колишню форму. З метою конспірації я не став також збривати бороду — він знав мене в куди менш волосатому вигляді. Розмовляючи з ним, я старанно змінював свій голос, і Грейсвандір запроторив далеко під ліжко.

Весь наступний тиждень я займався самокатуванням, вправляючись кожен день майже до знемоги. Біль у м'язах майже пройшла, я додав у вазі фунтів п'ятнадцять і поступово став відчувати себе здоровою людиною.

Країна, в яку я потрапив, називалася Лорен, і її звали так само. Якщо б я любив прибрехати, то обов'язково написав би вірші про те, як ми зустрілися в долині за замком, де вона збирала квіти, а я прогулювався, дихаючи свіжим повітрям. Нісенітниця.

Таких жінок, як вона, ввічливо називають «похідними подругами». Я зустрів її ввечері, коли руки мої, здавалося, відвалювалися від втоми після вправ з булавою та шаблею. Лорен стояла в сторонці, чекаючи чергового солдата, який призначив їй побачення. В цей день я вперше звернув на неї увагу. Вона посміхнулася, я відповів їй посмішкою, підморгнув і пішов відпочивати. На наступний ранок я знову її побачив і, проходячи повз, сказав: «Привіт». Ось і все.

Але вона весь час потрапляла мені на очі. В кінці другого тижня, коли у мене нічого більше не боліло, а важив я сто вісімдесят фунтів, мені захотілося провести з нею вечір. Я, звичайно, вже знав, хто вона така, і мене це анітрохи не хвилювало. Але тієї ночі ми не займалися тим, заради чого зустрілися. Не вийшло.

Спочатку ми розмовляли, а потім сталося непередбачене.

В її волоссі кольору іржі проглядала сивина. Тим не менше я був упевнений, що їй немає і тридцяти. Яскраво-блакитні очі. Трохи кирпате підборіддя. Білі рівні зуби, усміхнений рот. Говорила вона, трохи гугнявлячи, волосся у неї було занадто довгим, велика кількість косметики приховувало сліди втоми на обличчі, кричуща сукню туго обтягувала починаючу повніти фігуру. Але Лорен мені подобалася, хоча я не можу сказати, що відчував до неї в той вечір якісь почуття. Адже я запросив її зовсім для іншого.

Нам довелося піти до мене, більше було нікуди. Тепер я став капітаном і, користуючись привілеями свого рангу, замовив обід у кімнату і попросив принести ще одну пляшку вина.

— Люди вас бояться, — сказала вона. — Кажуть, ви ніколи не втомлюєтеся.

— Втомлююся, — зізнався я. — Повір мені.

— Ну звичайно! — Вона струснула кучериками і багатозначно посміхнулася. — Всі ми втомлюємося, вірно?

— Скільки вам років?

— А тобі?

— Джентльмен ніколи не задає подібних питань.

— Леді теж.

— Коли ви вперше тут з'явилися, ми вирішили, що вам за п'ятдесят.

— А зараз?

— Ніхто не знає. Сорок п'ять? Сорок?

— Ні, — відповів я.

— І я думаю, що менше. Це ваша борода всіх обдурила.

— Бороди часто брешуть.

— З кожним днем ви виглядаєте все краще і краще. Сильніше…

— З кожним днем я відчуваю себе все краще і краще…

— Сер Корі з Кабре, — сказала Лорен. — Яка вона, Кабра? Де знаходиться? Ви візьмете мене з собою на Кабре, якщо я дуже попрошу?

— Можу збрехати, що візьму.

— Будь-ласка. Все одно буде приємно.

— Добре. Я візьму тебе на Кабріо. Огидний острів.

— Ви дійсно такий незвичайний, як кажуть?

— Боюся, що ні. А ти?

— Напевно, теж ні. Мені роздягтися?

— Не треба. Спочатку поговоримо. Випий келих вина.

— Велике спасибі… За ваше здоров'я.

— І за твоє.

— Де ви навчилися так здорово битися на шпагах?

— У мене були чудові вчителі.

— … І ви пронесли Ланса цілих п'ять ліг, вбили двох тварюк…

— Кожен новий оповідач перебільшує. Так я стану справжнім героєм.

— Але я спостерігала за вами. Ви дуже сильний і спритний. Недарма Ганелон уклав з вами договір, правда не знаю який. Ганелон свого не упустить. У мене було багато друзів, і я завжди дивилася, як вони фехтують. Ви могли б порізати їх на дрібні шматочки. Люди кажуть, ви хороший вчитель. Вони вас люблять, хоч і бояться.

— Чому бояться? Тому що я сильний? Але сильних людей багато. Або тому, що я добре фехтує?

— Усі вважають, що ви — надприродна істота.

Я розсміявся.

— Не турбуйся, я всього лише другий шпажист в світі. Пробач, можливо, третій. Але я вчуся.

— А хто найкращий?

— Можливо, Ерік з Амбера.

— Хто він?

— Надприродна істота.

— І він кращий?

— Ні.

— Тоді хто ж?

— Бенедикт із Амбера.

— А він теж надприродна істота?

— Так, якщо ще живий.

— Дивний ви якийсь, — сказала вона. — Не можу зрозуміти, чому. Скажіть, а ви — надприродна істота?

— Хочеш ще вина?

— Я сп'янію.

— От і чудово.

Я наповнив келихи.

— Ми всі загинемо, — сказала вона.

— Рано чи пізно.

— Я маю на увазі Чорний Круг. Він нас знищить.

— Чому ти так думаєш?

— Ми надто слабкі.

— В такому разі навіщо ти тут залишаєшся?

— Мені нікуди йти. Адже я просила вас взяти мене на Кабріо.

— І ти погодилася провести зі мною ніч у надії, що я виконаю твоє прохання?

— Ні. Я хотіла дізнатися, хто ви такий.

— Я — атлет, що порушив режим тренування. Ти народилася в цих краях?

— Так. У селі серед лісу.

— Чому ти займаєшся своїм ремеслом?

— Що тут такого? Це краще, ніж кожен день стирчати по коліно в гною.

— Хіба в тебе ніколи не було постійного чоловіка?

— Був. Він помер. Це він… виявив Круг.

— Мені дуже шкода. Пробач.

— А мені ні. Він завжди напивався, якщо йому вдавалося зайняти грошей або що небудь вкрасти, а потім приходив додому і бив мене. Я рада, що зустріла Ганелона.

— Значить, ти впевнена, що Круг неможливо знищити?

— Так.

— Можливо, ти права. Хоча особисто я так не думаю.

Вона знизала плечима.

— Хочете залишитися і воювати з темними силами?

— Так.

— Вперше чую пряму відповідь на це питання. Наші хлопці ні в чому не впевнені. Цікаво. Я хотіла б подивитися на ваш поедінок з козлом-перевертнем.

— Чому?

— Тому що він їх ватажок, і якщо ви його вб'єте, у нас з'явиться шанс. Раптом вам вдасться його вбити?

— Мені доведеться його вбити.

— З якої-небудь особливої причини?

— Так.

— Особистого характеру?

— Так.

— Бажаю удачі.

— Спасибі.

Лорен допила вино, і я тут же наповнив її келих.

— Я знаю, що він — надприродна істота, — сказала вона.

— Давай змінимо тему розмови.

— Гаразд. Але можу я попросити вас про одну послугу?

— Про яку?

— Надягніть завтра обладунки, візьміть спис, сядьте на доброго коня і задайте прочухана кавалерійському офіцерові на ім'я Гарольд.

— Навіщо?

— Він побив мене минулого тижня, зовсім як мій чоловік, Джарл. Ви зможете його провчити?

— Так.

— І виконайте моє прохання?

— Чому б ні? Вважай, я його провчив.

— Я люблю вас, — сказала вона.

— Дурниці.

— Ну і нехай. Ви мені дуже подобаєтесь.

— Це інша річ. Я…

Холодний вітерець пробіг по моїй спині, хребет онімів. Я напружився і почав пручатися, намагаючись повністю відключитися, викинути всі думки з голови.

Хтось мене шукав. Один з членів нашої родини скористався моєю картою і намагався зі мною зв'язатися. Помилитися я не міг. Якщо це був Ерік, він виявився куди хоробрішим, ніж я думав, адже при останньому контакті я трохи не спалив його мозок. Від Рендома звісток чекати не доводилося, хіба що його випустили з в'язниці, в чому я сильно сумнівався. Джуліан і Каїн могли забиратися під три чорти. Блейз швидше за все загинув. Бенедикт теж. Залишалися Жерар, Бранд і наші сестри, а крім Жерара, я ні з ким не хотів розмовляти. Тому я пручався, і досить успішно. Хвилин через п'ять мене залишили в спокої. Я тремтів, як осиковий лист, і по спині моєї струмками тек піт. Лорен кинула на мене дивний погляд.

— Що трапилося? — Запитала вона. — Начебто ви не п'яний, і я теж.

— Припадок. У мене часто бувають припадки. Після хвороби, яку підчепив на островах.

— Я бачила обличчя, — сказала Лорен. — Може, на стіні, а може — просто перед очима. Це було обличчя старого. Комір його камзола був зеленим, борода сива, і він був дуже схожий на вас.

Ось тут я не витримав і вліпив їй ляпас.

— Ти брешеш! Ти не могла…

— Я кажу правду! Не бийте мене! Я не розумію в чому справа! Хто це був?

— Думаю, мій батько. О Боги, як це дивно…

— Але що сталося? — Повторила вона.

— Я ж уже відповів. Іноді в мене бувають припадки, і людям здається, що вони бачать обличчя мого батька на стіні або на підлозі. Ти не турбуйся. Це не заразно.

— Дурниці, — сказала вона. — Ви брешете.

— Сам знаю, що брешу. Забудь, що ти бачила.

— Чому?

— Тому що я тобі подобаюся. Хіба ти забула? І тому, що завтра я збираюся провчити Гарольда.

— Це вірно.

Раптово мене знову затрясло, і вона швидко накинула на мене ковдру і простягнула келих з вином. Я випив з задоволенням. Лорен пригорнулася до мене, поклавши голову на моє плече, а я обійняв її за талію. За вікном завивав вітер і чувся дрібний стукіт крапель дощу. Починався шторм. У якусь мить мені здалося, що хтось постукав у віконниці. Лорен схлипнула.

— Яка страшна ніч, — сказала вона.

— Ти права. Закрий двері на засув.

Поки вона орудувала біля дверей, я пересунув крісло, щоб сидіти обличчям до вікна. Потім витягнув Грейсвандір з-під ліжка, відклав піхви в сторону і загасив усі свічки, крім однієї, що стояла на столику праворуч від мене. Сівши зручніше, я поклав шпагу на коліна.

Лорен сіла поруч зі мною.

— Що будемо робити? — Запитала вона.

— Чекати.

— Чого?

— Сам не знаю. В таку ніч всяке може трапитися.

Вона здригнулась і притулилася до мене.

— Я думаю, тобі краще піти, — сказав я.

— Знаю. Але мені страшно. Ви ж зможете захистити мене, якщо я залишуся?

Я похитав головою.

— Я не впевнений, що зумію захистити самого себе.

Вона доторкнулася до Грейсвандіра.

— Яка прекрасна шпага. Ніколи такої на бачила.

— Іншої такої і немає.

При кожному моєму русі відблиски світла грали на клинку, і він то здавався забризканим помаранчевою нелюдською кров'ю, то ставав холодним і білим, як сніг або груди жінки.

Я подумав про Лорен, яка бачила мого батька, коли зі мною намагалися увійти в контакт. Вигадати вона не могла: опис був занадто точним.

— Яка ти дивна, — сказав я.

Свічка блимнула чотири або п'ять разів, перш ніж вона заговорила.

— Я трохи ясновидиця. Моя мати знала більше, ніж я, а бабуся взагалі була чаклункою. Мені до неї далеко. Адже я майже нічого не вмію і багато років нічим таким не займалася. До того ж я завжди втрачаю більше, ніж отримую.

Вона зітхнула.

— Що ти хочеш цим сказати? — Запитав я.

— Я ж наворожила собі чоловіка, і мені страшно згадати, яким він виявився. Якби я не вимовила тоді тих заклинань, все було б по-іншому. Потім мені захотілося мати красиву дочку і…

Лорен замовкла на півслові, і я зрозумів, що вона плаче.

— У чому справа? Не розумію.

— Я думала, ви знаєте, — сказала вона.

— Що саме?

— Моя маленька дівчинка стала першою жертвою Круга. Я думала, ви знаєте, — повторила вона.

— Пробач, я не хотів…

— Краще б у мене не було цієї сили. Я ніколи більше нею не користувалася, але вона не залишає мене у спокої. Я бачу віщі сни, передвістя, і знаючи все наперед, нічого не можу змінити. Як би я хотіла, щоб ця сила покинула мене і пішла до когось іншого!

— Так не буває, Лорен. Ти хочеш неможливого.

— Ви впевнені?

— Так. Таких, як ти, багато.

— Ви ж теж володієте якоюсь силою?

— Так.

— Значить, відчуваєте, що там, за вікном, хтось є?

— Так.

— І я відчуваю. Як ви думаєте, що йому треба?

— Він шукає мене.

— Навіщо?

— Щоб випробувати мою силу. Він не може не замислюватися, яку небезпеку я для нього уявляю.

— Рогатий?

— Навряд чи.

— Чому?

— Якщо я дійсно той, кого він повинен боятися, тому з його боку нерозумно шукати мене в стані ворога. Швидше він пошле одного зі своїх слуг. Може, дух мого батька намагався мене попередити… Важко сказати. Якщо його слуга зрозуміє, хто я такий, рогатий встигне підготуватися до битви. Якщо його слуга мене вб'є, рогатому не буде про що турбуватися. Якщо я уб'ю його слугу, рогатому стане відома моя сила. У будь-якому випадку він залишиться у виграші. Навіщо ж йому ризикувати власною шкурою?

Ми чекали, дивлячись на химерні тіні в кутах, а гніт догораючюї свічки відраховував хвилини.

Лорен першою порушила мовчанку.

— Ви сказали, слуга рогатого може зрозуміти, хто ви такий. Хто ви такий?

— Людина з далеких країн, яка випадково тут опинилася.

— І рогатий вас знає?

— Думаю, так.

Вона відскочила від мене.

— Не бійся, — сказав я. — Я не заподію тобі шкоди.

— Я боюся, і ти заподієш мені шкоду! — Вигукнула вона. — Я бачу! Але я хочу тебе. Чому я хочу тебе?

— Не знаю, — відповів я.

— Там хтось є! — Голос її став істеричним, зірвався на крик. — близько, зовсім близько! Слухай! Відчуй!

— Заткнися! — різко сказав я, відчувши холод і поколювання в області шиї. — Піди сховайся під ліжко.

— Я боюся темряви.

— Йди негайно, або я застосую силу. Ти заважаєш.

Вона мовчки скорилась. Незважаючи на дощ, я почув свист розсікання повітря і скрегіт карнизу, на який опустилося щось важке.

Я побачив палаючий погляд червоних очей і швидко відвернувся. Це щось оглядало мене з голови до ніг.

Зріст його перевищував шість футів, по обидва боки черепа росли великі гіллясті роги. Оголене попелясто-сірого кольору тіло було безстатевим. Розпростерті крила зливалися з нічним імлою.

У правій руці демон тримав коротку шпагу з важкого чорного металу, клинок якої був поцяткований рунами. Лівою рукою він вчепився в грати вікна.

— Заходь, якщо хочеш, але потім нарікай не себе, — голосно сказав я і направив вістря Грейсвандір йому в груди.

Демон пирхнув. Він пирхав і хихикав, нерухомо стоячи на карнизі, потім знову спробував зустрітися зі мною поглядом. Якби ми подивилися один одному в очі, він впізнав би мене, як та кішка, яку я вбив, прямуючи в замок Ганелона.

Демон заговорив, і голос його звучав як фагот, тільки він не грав, а вимовляв слова.

— Ти — не він. Ти слабше і старше. Але… Ця шпага… Вона може належати і йому. Хто ти?

— А ти?

— Я — Страйгалдвір. Не жартуй з цим ім'ям, або я зжеру твої печінку і серце.

— Не жартувати з цим ім'ям? Я і виговорити його не зможу, язик можна зламати. А від мого цирозу у тебе буде нетравлення шлунка. Забирайся.

— Хто ти? — Повторив демон.

— Мисле, гамма, гра-адділ, Страйгалдвір, — сказав я, і він підстрибнув, неначе в зад йому встромили заряд дробу.

— Ти хочеш вигнати мене таким простим заклинанням? Я не з якихось там нижчих істот.

— Однак по тобі не видно, щоб ти був від цього заклинання в особливому захваті.

— Хто ти? — Знову запитав він.

— Не твоє діло, пташка Чарлі. Пташка, пташка, лети собі додому…

— Чотири рази повинен я запитати і чотири рази не отримати відповіді, перш ніж мені дозволено буде увійти і вбити тебе. Хто ти?

— Ні, — відповів я, піднімаючись з крісла. — Заходь і гори яскравим полум'ям!

Тоді він зламав грати вікна, і вітер, що увірвався разом з ним в кімнату, загасив свічку.

Я кинувся вперед, Грейсвандір схрестилася з його рунною шпагою, посипалися іскри. Я зробив крок в сторону. Мої очі звикли до темряви, і я бачив не гірше Страйгалдвіра. Ми кружляли по кімнаті, і крижаний вітер кружляв разом з нами, а холодні краплі дощу зрідка падали мені на обличчя. Коли я перший раз поранив демона, він не вимовив ні слова, хоча крихітні вогники затанцювали по краях рани через всі груди. Потім я розсік йому м'язи передпліччя, і на цей раз він закричав, обсипаючи мене прокльонами:

— Сьогодні я висмокчу мозок з твоїх кісток! Я висушу їх і натягну на них струни! І коли я стану грати, твоя душа пізнає вічні муки!

— Як гарно ти гориш, — сказав я.

На мить він забарився, і я тут же скористався наданою мені можливістю. Відбивши чорний клинок в сторону, я зробив прямий випад. Шпага пронизала тіло наскрізь і вийшла під лівою лопаткою.

Демон завив, але залишився на ногах. Грейсвандір вирвало з моєї руки. Він стояв, дивлячись на шпагу, що стирчала у нього з грудей, і на полум'я, пожираюче його плоть, а потім зробив крок уперед. Я підхопив невеликий стілець і, тримаючи його на витягнутих руках, позадкував.

— Я не зберігаю серце там, де воно знаходиться у людей, — вигукнув Страйгалдвір, кидаючись на мене, але я відпарирував удар стільцем, і його ніжкою вибив демонові праве око. Потім я схопив його за кисть правої руки, різко вивернув і що було сил ударив по ліктю ребром долоні. Пролунав тріск зламаних кісток, і рунна шпага відлетіла вбік. Демон не залишився в боргу і теж ударив мене по голові лівою рукою. Я впав, а він кинувся за шпагою, але я схопив його за щиколотку, смикнув, і Страйгалдвір розтягнувся на підлозі. Я навалився на нього, обхопивши шию руками. Він спробував видряпати мені очі, але я відвернув голову і притиснув підборіддя до грудей.

Руки мої повільно, але вірно здавлювали його горло. Він знову став шукати мого погляду, і на цей раз я не відвів очей. Він впізнав мене і здригнувся, побачивши, що я це зрозумів.

— Ви! — Насилу вимовили його синіючі губи, а потім руки мої зімкнулися, і червоні очі демона оскляніли.

Я піднявся на ноги, наступив на труп і ривком витягнув Грейсвандір з рани. Як тільки шпага виявилася в моїй руці, сіре тіло спалахнуло яскравим полум'ям і продовжувало горіти до тих пір, поки на підлозі не залишилося нічого, крім брудної плями.

Потім до мене підійшла Лорен, і я обійняв її за плечі, а вона попросила мене провести її до себе і залишитися з нею спати. Я виконав її прохання, але в ту ніч у нас нічого не було. Ми просто лежали, і вона плакала мені в плече, поки не заснула. Ось так я зустрів Лорен.

Ланс, Ганелон і я зупинили коней на високому пагорбі. Полуденне сонце пригрівало нам спини. Ми дивилися вниз, і те, що я бачив, підтверджувало всі мої підозри.

Спотворений ліс виглядав точно так само, як у Гарнатській долині на південь від Амбера.

О, батьку мій, що я накоїв?! — Вигукнув я в душі своїй, дивлячись на Чорний Круг, що простягався до обрію.

Не піднімаючи забрала, я дивився на випалену пустельну місцевість. Пахло гниллю. Я не піднімав забрало вже два тижні, а шолом надягнув на наступний ранок після битви з демоном, перш ніж виконав дану мною обіцянку і задав прочухана Гарольду. Я вирішив приховати обличчя, тому що боявся бути впізнаним. Мене вважали диваком, але чин капітана давав мені право на ексцентричність.

Я важив вже чотирнадцять стогонів і відчував себе колишнім Корвіном. Якщо мені вдасться допомогти людям на цьому Відображенні, значить, ще не все втрачено, і можливо я зможу виправити свою помилку.

— Значить, ось він який, Чорний Круг, — сказав я. — А де армія рогатого?

— Думаю, далі на північ, — відповів Ланс. — Але побачимо ми її не раніше, ніж настане ніч.

Ми скакали вже на протязі двох днів. Сьогодні вранці солдати одного з патрулів повідомили нам, що військо супротивника проводить якісь навчання, а з світанком зникає в покрученому лісі.

— Далеко нам їхати? — Поцікавився я.

— Ліги три-чотири.

— Може, спочатку перекусимо?

— Звичайно, — відповів Ганелон. — Я теж зголоднів, а час у нас є.

Ми спішилися і почали уплітати в'ялене м'ясо, запиваючи водою з фляжок.

— Ніяк не зрозумію сенсу тієї записки, — задумливо мовив Ганелон, перед тим задоволено ригнувши, погладивши себе по животу і закуривши трубку. — Допоможе він нам чи ні? І якщо допоможе, чому він досі не з'явився? День вирішальної битви близький.

— Забудьте про нього, — порадив я. — Напевно, він просто пожартував.

— Не можу я забути, чорт забирай! Тут справа нечиста!

— Про що ти говориш? — Запитав Ланс, і я зрозумів, що Ганелон нічого йому не розповів.

— Мій старий повелитель, мілорд Корвін, прислав з поштовою птицею записку, в якій сказано, що він йде. От я сиджу і гадаю, в чому тут справа.

— Корвін?! — Вигукнув Ланс, і я затамував подих. — Корвін з Амбера?

— Так. І ще з Авалона. — Забудь про його листа.

— Чому?

— Це людина без честі і совісті. Його обіцянки нічого не варті.

— Ти його знаєш?

— Я знаю про нього. Він правив землею Лорен задовго до того, як я з'явився на світло. Хіба ти не чув легенди про демона-повелителя? Корвін розорив країну, а потім, злякавшись повстання, зрікся корони і ганебно втік.

Це було неправдою!

Чи ні?

Амбер відкидає нескінченну кількість Відображень, і Авалон теж їх відкидав, завдяки моїй в ньому присутності. А значить, недосконалі Відображення Корвіна незграбно копіювали мої вчинки і спосіб життя в тих країнах, куди моя нога ніколи не ступала.

— Я ніколи не вірив легендам, — сказав Ганелон. — Невже Лореном правив той самий чоловік, якого я знав? Цікаво.

— Навряд чи, — втрутився я в розмову, щоб моє мовчання не викликало підозр. — Якщо з тих пір пройшло так багато часу, він або став старезним дідуганом, або помер.

— Корвін був чарівником, — зауважив Ланс.

— Той, кого я знав, поза всяким сумнівом, був чарівником. — Ганелон зітхнув. — Він вигнав мене зі свого королівства, а повернутися я не зміг. Немає такої дороги, яка вела б в Авалон.

— Тебе вигнали? — Запитав Ланс. Ти ніколи мені про це не розповідав. Як це сталося?

— Не твоє діло, — відрізав Ганелон, і Ланс замовк.

Я витягнув кисет і люльку — позавчора я нарешті обзавівся глиняною трубкою, — і Ланс наслідував мій приклад. Деякий час ми сиділи і мовчки курили.

— Як би там не було, він вчинив правильно, — пробурмотів Ганелон, порушивши тривалу паузу. — І давайте забудемо про Корвіна і його листа.

Забути ми, звісно, не забули. Але на цю тему більше не розмовляли.

Погода стояла чудова, і якби Чорний Круг не маячив перед нашими очима, можна було б грітися на сонечку і ні про що не думати. Раптово я відчув близькість до двох своїх супутників. Мені захотілося сказати їм щось дуже гарне, але в голову лізли якісь дурнуваті думки.

Ганелон вивів мене зі скрутного становища, заговоривши про справу.

— Ви продовжуєте наполягати, щоб ми напали першими? — Запитав він.

— Так, — відповів я. — Волію вести війну на чужій території.

— Біда в тому, що це дійсно чужа територія, — сказав він. — ми навіть не знаємо, якими силами розпоряджається супротивник всередині Круга.

— Якщо вб'ємо рогатого, опір буде зламано.

— Можливо. Але не обов'язково. Не знаю, як вам, а мені це не під силу. Хіба що пощастить. Рогатий занадто хитрий, а я вже не той, що був, хоча часто обманюю сам себе і кажу, що я такий же сильний і спритний, як і раніше. Чому я повинен за все відповідати? Бачить бог, я цього не хотів!

— Я знаю, — сказали ми з Лансом в один голос.

— А ти як вважаєш, Ланс? — Звернувся до нього Ганелон. — Прислухаємося до поради нашого друга? Нападемо першими?

Я вирішив, що він потисне плечима і промовчить, але Ланс відповів, не замислюючись:

— Так. У ту ніч, коли загинув король Утер, ми ледве не програли битву. І якщо вони як слід підготуються, другий раз нам не вдасться перемогти. Я це відчуваю. І вважаю, що нам треба як слід все розвідати і напасти.

— Добре, — сказав Ганелон. — Чесно кажучи, мені теж набридло чекати. Якщо тільки твоя думка не зміниться, коли ми повернемося додому, вважай, я згоден.

Ми вирушили на розвідку.

Весь день ми скакали на північ, не зупиняючись, потім сховалися в пагорбах і стали спостерігати за Кругом. Ми бачили богослужіння (як вони його розуміли), бойові навчання солдатів. Я нарахував приблизно чотири тисячі чоловік. У нас було дві тисячі п'ятсот. Крім хранителів Круга, в їх армії були різноманітні літаючі, стрибаючі і плазуючі тварюки, що видавали досить дивні звуки. На щастя, нерви у нас були міцними.

Особисто мені потрібно було тільки одне: зустрітися з їх предводителем хоча б на кілька хвилин. Від нашої зустрічі залежав результат битви. Але я не міг сказати цього своїм супутникам.

У тому, що Круг з'явився, була частка моєї провини. Я його створив, зробив можливим беззаконня, а отже, зобов'язаний був боротися з ним, поки вистачить сил.

Я боявся, що сил у мене не вистачить.

Засліплений люттю, жахом і болем, я припустився помилки, наслідки якої не могли не позначитися на всіх існуючих Відображеннях. Прокляття принца Амбера завжди збувається.

Ми спостерігали за Чорним Кругом всю ніч, а на світанку поскакали додому.

Рішення було прийнято: атакувати!

На зворотному шляху ніхто на нас не напав, і ми досить швидко дісталися до замку Ганелона, де зайнялися обговоренням подальших планів. Військо наше знаходилося в повній бойовій готовності, і ми вирішили виступити не пізніше ніж через два тижні.

Ми з Лорен лежали в ліжку, і я розповів їй все без утайки. Я відчував, що вона повинна знати правду про майбутню битву. Якщо б тільки вона погодилася, я в ту ж ніч повів би її на інше Відображення. Але Лорен не погодилася.

— Я залишуся з тобою, — сказала вона.

— Будь по-твоєму.

Я не сказав їй, що результат битви залежав від моєї зустрічі з рогатим, але у мене було відчуття, що вона це знає і беззастережно мені вірить. Я б на її місці остерігся, але в кінці кінців, віра — особиста справа кожного.

— Всяке може трапитися. — Я подивився їй в очі.

— Так, — погодилася Лорен, і я побачив, що вона все розуміє не гірше за мене.

Ми перестали розмовляти і зайнялися більш нагальними справами, а потім заснули.

Їй приснився сон.

На ранок вона сказала:

— Мені наснився сон.

— Який? — Запитав я.

— Я бачила битву, а потім тебе і рогатого. Ви билися не на життя, а на смерть.

— Хто переміг?

— Не знаю. Але поки ти спав, я дещо для тебе зробила. Сподіваюся, це зможе тобі допомогти.

— І абсолютно марно. Запевняю тебе, я можу сам про себе подбати.

— Потім мені приснилася моя власна смерть.

— Дозволь мені відвести тебе туди, де ти будеш у повній безпеці.

— Ні. Моє місце тут.

— Я не заявляю не тебе ніяких прав, — сказав я, — але можу врятувати тебе від того, що тобі наснилося. Можеш повірити, це в моїй владі.

— Я тобі вірю. Але я залишуся.

— Ти просто уперта дурепа.

— Дозволь мені залишитися.

— Як хочеш… Послухай, я можу відвезти тебе на Кабріо…

— Ні.

— Ти вперта дурепа.

— Я люблю тебе.

— Дурниці. Я тобі подобаюся. Забула?

— У тебе все буде добре, — сказала вона.

— Іди до чорта.

Вона тихо заплакала, а я взявся її втішати.

Тепер ви знаєте, яка була Лорен.

3

Того ранку я став згадувати своє минуле. Я згадав своїх братів і сестер і став тасувати їх в думці, як колоду карт, які лежать упереміш. Я згадав госпіталь, в якому прокинувся, битву за Амбер, Лабіринт в Рембо, Мойру, з якою мені було так добре і яка, можливо, належить зараз Еріку. Я згадав Блейза і Рендома, Дейдру, Каїна і Жерара. Я багато що згадав цим ранком. Як ви, напевно, здогадалися, це був ранок перед битвою. Ми марширували кілька днів, успішно відбиваючи атаки невеликих загонів супротивника, а коли підійшли до Чорного Круга, розбили табір на пагорбах, виставили вартових і лягли спати. Наш сон ніхто не потривожив. Вранці я відкрив очі, дивуючись спросоння, чому мої брати і сестри не думають про мене так, як я про них. Це була дуже сумна думка.

У невеликому ярку, де ніхто не міг мене бачити, я зняв шолом, налив в нього мильну воду і поголився. Потім надів свою стару драну одежу — чорну з срібною окантовкою. Я знову був твердий, як камінь, чорний, як земля, і жорстокий, як диявол. Сьогоднішній день буде моїм днем. Я опустив забрало, обсмикнув кольчугу, затягнув пояс і пристебнув Грейсвандір. Свій плащ я заколов при шиї застібкою у формі срібної троянди, і тут мене знайшов посильний, який повідомив, що приготування закінчені.

Я поцілував Лорен, яка наполягла на тому, що буде мене проводжати, скочив на коня — мерина на кличку Чемпіон — і вирушив до табору.

Побачивши мене, Ганелон і Ланс в один голос сказали: «Ми готові».

Я покликав офіцерів, віддав останні розпорядження. Відсалютувавши, вони поскакали.

— Тепер скоро, — сказав Ланс, запалюючи люльку.

— Як ваша рука?

— У повному порядку. Після тренувального бою, який ми вчора провели, я відчуваю себе абсолютно здоровим.

Я підняв забрало і теж закурив.

— Та ви збрили бороду! — Вигукнув Ланс. — Чесно кажучи, ніколи не міг уявити вас без бороди.

— Так зручніше носити шолом.

— Бажаю успіху всім нам, — урочисто вимовив Ганелон. — Не знаю, чи існують на світі боги, але якщо вони є, нехай виявляться сьогодні на нашому боці.

— Бог один, — сказав Ланс. — І я молюся, щоб він не не залишив нас.

— Амінь. — Ганелон запихкав трубкою.

— Ми переможемо! — Переконано заявив Ланс.

— Так, — погодився я, дивлячись на схід сонця, яке вже позолотило горизонт, і слухаючи безтурботний спів птахів. — Все віщує нам перемогу.

Докуривши, ми вибили люльки, і кожен сховав свою за пояс. Потім ми в останній раз перевірили обладунки, підтягнули де треба ремені, і Ганелон проголосив:

— Пора!

Офіцери повернулися з донесеннями. Загони були готові.

Ми під'їхали до кордону Круга. Усередині нього панувала мертва тиша.

— Я все ще думаю про Корвіна, — сказав Ганелон. — Десь він зараз?

— Корвін з нами, — відповів я, і Ганелон якось дивно на мене подивився, побачив срібну троянду і різко кивнув.

— Ланс, — звернувся він до свого друга і помічника, — віддавай наказ.

І Ланс вихопив шпагу з піхов.

— Вперед! — Вигукнув він.

Йому відповіло гучне відлуння.

Наш авангард складав загін з п'ятисот вершників. Ми заглибилися в Круг на півмилі, перш ніж побачили чорну кавалерію, яка мчала нам назустріч. Ми зламали їх стрій за п'ять хвилин і продовжили скакати вперед щодуху.

Потім ми почули грім.

Заблищали блискавки, пішов дощ.

Розігралася буря.

Нерівна тонка лінія списоносців, стоїчно очікуючих нападу, загородила нам шлях. Ми відчули пастку, але не зупинилися.

І чорна кавалерія ударила по нашому фланзі.

Закипіла битва.

Минуло хвилин двадцять…

Ми стримували їхній натиск, чекаючи підходу основних військ.

Потім двісті наших воїнів продовжили свій шлях…

Люди. Ми вбивали людей, а вони вбивали нас, істоти з сірими лицями, що рухалися, немов автомати. Маріонетки. Мені ж необхідно було знищити їх командира…

Цікаво, яка пропускна здатність шляху, який я їм відкрив? Я цього не знав. Скоро…

Скажена гонка привела нас на вершину пагорба, і далеко внизу я побачив темну цитадель.

Я підняв шпагу.

Ми почали спускатися, і тут на нас напали.

Вони шипіли, гарчали і били крилами. Значить людей у нього не залишилося. Грейсвандір стала схожа на язик полум'я, блискавку, портативний електричний розрядник. Я знищував мерзенних тварюк у міру їх наближення, і, вмираючи, вони згорали. Праворуч від мене Ланс прорубував дорогу, творячи хаос і щось бурмочучи собі під ніс. Не інакше як молився за тих, кого вбивав. По ліву мою руку скакав Ганелон, і за хвостом його коня струмувала вогненна річка. Блискали блискавки, цитадель росла прямо на очах.

У нашому авангарді залишилося не більше ста чоловік.

Коли ми під'їхали до воріт, нас зустрів загін з людей і звірів. Ми атакували.

Вони перевершували нас чисельністю, але я не шкодував, що ми так далеко відірвалися від своєї піхоти. Я знав, що час не чекає.

— Я повинен пробитися! — Закричав я. — Рогатий в цитаделі!

— Він мій! — Прокричав мені у відповідь Ланс.

— Особисто я вам не конкурент! — Вигукнув Ганелон, рубаючи мечем направо і наліво. — Але я з вами! Прорвіться, коли зможете!

Ми вбивали, вбивали і ще раз вбивали, але незабаром вони стали брати верх. Звірі, схожі на людей, і люди, схожі на звірів, оточували нас з усіх боків. Ми відчайдушно захищалися, і в цей час підтяглася наша вже грунтовно пошарпана піхота. Бій закипів з новою силою. Ми знову кинулися в атаку (в нашому авангарді залишилося чоловік сорок-п'ятдесят), увірвалися в ворота й опинилися у дворі, де на нас напав ще один загін супротивника.

Дванадцять вершників, яким вдалося пробитися до входу в високу чорну вежу, були зустрінуті її вартовими і стражниками.

— Вперед! — Вигукнув Ганелон, спішившись і кидаючись у бій.

— Вперед! — Вигукнув Ланс, і я подумав, що вони мають на увазі або мене, або один одного.

Я вирішив віднести цей заклик на свій рахунок, відокремився від бою і побіг вгору по сходах.

Я не сумнівався, що знайду рогатого у верхньому приміщенні вежі. Мені доведеться викликати його на дуель і перемогти, тому що саме я був винний в тому, що він з'явився на цьому Відображенні. Може, у мене не вистачить сил, але спроба того варта. До того ж ніхто, крім мене, не знав, хто він такий.

На верхньому майданчику сходів я зупинився перед важкими дерев'яними дверима, замкненими зсередини на засув. Я відступив на крок, вдарив ногою що було сил, і двері звалилася з гучним тріском.

Він стояв біля вікна, чоловік, одягнений в легкі обладунки, з цапиною головою на широченних плечах.

Я переступив через поріг.

Коли двері впали, він повернувся і тепер дивився на мене в упор, намагаючись зазирнути в очі крізь проріз шолома.

— Смертний, ти зайшов надто далеко, — сказав він. — Адже ти смертний?

— Запитай у Страйгалдвіра, — відповів я.

— Ти той, хто вбив його, — безпристрасно вимовив він. — Скажи, він впізнав тебе?

— Можливо.

На сходах почулися кроки, і я швидко відступив вліво. В кімнату увірвався Ганелон.

— Стій! — Крикнув я.

Він здригнувся, зупинився як укопаний і повільно повернувся до мене.

— Це — перевертень. Хто він такий?

— Гріх, який я зробив, бо прокляв те, що любив усім серцем. Відійди убік і не заважай. Він мій.

— Я не заважатиму. — Ганелон залишився стояти на місці.

— Ти сказав правду? — Запитав рогатий.

— Зараз дізнаєшся, — відповів я і кинувся на нього.

Але він не схрестив зі мною шпаги. Його вчинок назвав би дурістю будь-хто, навіть самий невмілий фехтувальник.

Він кинув у мене свою шпагу, яка зблиснула, відбивши світло блискавки. Коли вона ще летіла по повітрю, гримнув грім. За вікном розбушувалася буря.

Я зробив легкий рух Грейсвандір, немов парируючи простий випад. Шпага встромилась в підлогу і тут же спалахнула яскравим полум'ям. За вікном знову блиснула блискавка.

Засліплений, я забарився, і в цю мить перевертень кинувся на мене. Він притиснув мої руки до боків; роги вдарили мене по забралу шолома раз, інший…

Потім я напружив м'язи, і захоплення почало слабшати. Я кинув Грейсвандір, рвонувся, вивільнився від залізних обіймів, і в цей момент очі наші зустрілися.

— Повелитель Амбера, чому ти вбиваєш нас? — Запитав він. — Адже це ти відкрив нам шлях.

— Я шкодую про свій безрозсудний вчинок і сподіваюся виправити помилку.

— Надто пізно. До того ж хіба звідси треба починати?

І знову вдарив мене рогами. Реакція у нього була просто фантастичною. Я не встиг захиститися і відлетів до стіни.

А потім він підняв руку, зробив знак, і раптово я побачив придворних Хаосу на марші — видінні, від якого волосся дибки встало на моїй голові і холодом скувало душу. Що я накоїв?

— … От бачиш? — Говорив перевертень. — Ти відкрив шлях. Так допоможи нам зараз, і ми повернемо тобі те, що ти вважаєш своїм по праву.

Якусь мить я вагався. Можливо, він виконає свою обіцянку, якщо я допоможу. А далі що? Мені доведеться весь час бути напоготові. Союзники на короткий час, ми будемо раді перегризти один одному горлянки, як тільки кожен доб'ється свого… І все ж якщо в моїх руках виявиться вічний місто…

— Отже, домовились? — Запитав різкий бекаючий голос.

Я подумав про Відображення і про відображення Відображень…

Не кваплячись, розстебнув застібки шолома…

… І жбурнув його в перевертня, який, здавалося не сумнівався у моїй злагоді. По-моєму, Ганелон в цю хвилину ступив уперед.

Я стрімко кинувся на рогатого і притиснув його до протилежної стіни.

— Ні! — Сказав я.

Його руки, схожі на людські, зімкнулися на моїй шиї в ту ж саму секунду, коли я здавив йому горло. Стиснувши пальці, я різко перекрутив долоні. Думаю, він зробив те ж саме.

Я почув хрускіт — так ламається суха хворостина. Пам'ятаю, мені стало цікаво, чия шия зламана. Моя боліла щосили.

Я відкрив очі і побачив небо. Я лежав на ковдрі, а ковдра лежало на землі.

— Боюся, що він залишиться жити, — сказав голос, і, повільно повернувши голову, я побачив Ганелона.

Він сидів на краєчку ковдри поруч з Лорен.

— Як справи? — Запитав я.

— Ми перемогли. Ви дотримали слова. Коли загинув перевертень, хранителі впали без свідомості, а тварини і інша нечисть згоріли.

— Добре.

— А я сиджу і розмірковую, чому я перестав вас ненавидіти.

— І до якого висновку прийшов ти?

— Важко сказати. Можливо тому, що ми дуже схожі один на одного. Хоча ні… Не знаю.

Я посміхнувся Лорен.

— Твої пророкування не збулися. Битва закінчилася, а ти ще жива.

— Смерті дано хід. — Вона не відповіла на посмішку.

— Що ти маєш на увазі?

— У пам'яті людей живі розповіді про те, як король Корвін стратив мого діда — спочатку публічно побив батогами, а потім четвертував — за те, що він повстав проти його тиранії.

— Я тут ні причому. Це було одне з моїх Відображень.

Лорен похитала головою.

— Корвін з Амбера, я така, яка є. — І з цими словами вона встала, повернулася і пішла.

— Ви так і не відповіли, ким був перевертень, — нагадав мені Ганелон, не звертаючи на її відхід ані найменшої уваги.

— Слугою Хаосу. Проклявши Амбер, я відчинив двері в реальний світ темним силам. Користуючись наданою можливістю, вони намагаються захопити всі Відображення і поступово дістатися до Амбера, слідуючи по шляху найменшого опору. Таким чином на Лорені з'явився Чорний Круг. Але я його знищив, так що можеш спати спокійно. Я закрив їм шлях на це Відображення.

— І ви за цим сюди прийшли?

— Ні. Чесно кажучи, я йшов в Авалон, коли побачив Ланса. Не міг же я кинути його в біді. А потім мені довелося розсьорбувати кашу, яку я сам заварив.

— Авалон? Значить, ви збрехали, що він зруйнований?

Я похитав головою.

Ні. Наш Авалон упав, але на Відображеннях напевно існує інший, схожий на нього.

— Візьміть мене з собою!

— Ти збожеволів!

— Хочу хоч одним оком поглянути на ті місця, де народився і виріс, чого б це не вартувало.

— Я не збираюся там залишатися. Мені необхідно потрапити в Авалон, щоб роздобути собі рожевий порошок для чищення ювелірних виробів. Одного разу я зовсім випадково підпалив його в Амбері. Стався вибух. Я використаю цей порошок, як порох, озброю солдатів рушницями, осаджу Амбер і посяду трон, який є моїм по праву.

— А як бути з темними силами, які, як ви кажете, намагаються захопити всі Відображення?

— Дійде і до них черга. А якщо я програю битву, ними займеться Ерік.

— Ви сказали, що він засліпив вас і кинув у темницю.

— Так. Я виростив нові очі. І втік.

— Ви — демон.

— Мені так часто про це говорили, що я навіть не сперечаюся.

— Ви візьмете мене з собою?

— Якщо хочеш. Але ти побачиш не той Авалон, де народився і виріс.

— І в Амбер!

— Та ти дійсно божевільний!

— Ні. Я завжди мріяв потрапити в це казкове місто. Походжу по Авалону, а далі що? Не просиджувати ж штани на одному місці. Хіба я був поганим генералом?

— Ні.

— Тоді навчіть мене користуватися цими штуковинами, які називаються «рушниці», і я допоможу вам у великій битві. Не так вже довго мені залишилося жити на світі. Візьміть мене з собою.

— Може статися, що твої кості побіліють під горою Колвір поруч з моїми.

— Результат якої битви відомий заздалегідь? Я готовий ризикнути.

— Як хочеш. Я не заперечую.

— Спасибі, пане.

Ми розбили табір, переночували, а на наступний ранок пустилися в шлях. Повернувшись в замок, я насамперед відправився на пошуки Лорен і відразу дізнався, що напередодні вона втекла зі своїм колишнім коханцем, армійським офіцером на ім'я Мелкін. Хоча я розумів її стан, мені було неприємно, що вона не дала мені можливості порозумітися і повірила чуткам. Я вирішив наздогнати їх.

З труднощами повертаючи голову на негнучкій шиї я осідлав Чемпіона і поскакав слідом. Мені нічим було дорікнути Лорен. У замку мене теж не вшановували як переможця. Занадто свіжі були в пам'яті людей розповіді про того Корвіна, який правив цією країною. На мене дивилися, як на диявола. Солдати, яких я навчав, з якими боровся пліч-о-пліч, кидали на мене косі погляди і тут же опускали очі або відверталися. Напевно вони відчували сильне полегшення — всі, крім Ганелона, — коли я став збиратися в дорогу. Ганелон же, я думаю, боявся, що я не повернуся за ним, як обіцяв. Він хотів поїхати зі мною, але я не дозволив. Мені необхідно було самому у всьому розібратися.

На свій подив, я зрозумів, що Лорен стала мені далеко не байдужа, а її вчинок заподіяв мені біль. Перш ніж піти, вона повинна була принаймні мене вислухати. Я розповім їй про себе і, якщо вона таки вибере бравого, але смертного капітана, благословлю їх і не буду заважати. Якщо ж вона надасть перевагу мені… Я зрозумів що хочу утримати Лорен, чого б це не коштувало. Прекрасний Авалон почекає. Нікуди не дінеться. Спочатку я влаштую свої особисті справи, а там видно буде.

Я їхав по дорозі, а птахи співали мені пісні, пурхаючи з гілки на гілку. Стояв ясний, погожий день — на блакитному небі сяяло сонце, дерева шелестіли зеленим листям, а я радів в своєму серці, тому що мені вдалося позбавити цю землю від біди, яку я на неї накликав. Зло? Якого біса! Я заподіяв більше зла, ніж хтось інший, але не втратив совісті і зараз насолоджувався настільки рідкісними для мене хвилинами щастя. Коли Амбер буде моїм, совість не завадить мені порадіти ще сильніше! Ха!

Я їхав на північ по лісистій долині, зрідка спішуючись, щоб не втратити свіжі сліди двох вершників. До вечора у мене втомилися очі і, спостерігши ярдів за сто від дороги невеликий ярок, я влаштувався на нічліг.

Напевно від того, що шия у мене розболілася не на жарт, мені снився рогатий і наш з ним поєдинок. «Допоможи мені зараз, і ми повернемо тобі те, що ти вважаєш своїм по праву», — говорив він, і в цей момент я прокинувся від власної гучної лайки.

Досвітнє небо зблідло, і я осідлав коня і пустився в дорогу. Ніч була морозною, а трава виблискувала від інею. Плащ, на якому я спав, відсирів.

До полудня сонечко стало пригрівати, а слід двох вершників виглядав зовсім свіжим. Я наганяв їх.

Коли я побачив її, я зіскочив з коня і підбіг до того місця, де вона лежала, — під кущем диких троянд, на якому не було квітів і який подряпав колючками її щоку і оголене плече. Вона померла не так давно, тому що тіло було ще теплим, і з рани в грудях, куди врізався клинок, текла кров.

Каменю навколо не виявилося, і я поклав її в могилу, яку вирила Грейсвандір. Нехай відпочине. Він зняв з неї її браслети, її кільця і її красиві гребінці — все її багатство. Мені довелося закрити їй очі, перш ніж я покрив її своїм плащем, і тут рука моя здригнулася, а зір затуманився. Час пройшов непомітно.

Я скочив на коня і дуже скоро наздогнав його, він гнав щодуху, як ніби за ним гнався сам диявол, в чому він був не так вже і не правий. Я не сказав жодного слова, коли вибив його з сідла, але я не взявся за шпагу, коли він витягнув свою з піхов. Його зламане навпіл тіло я зажбурнув на високий дуб і, озирнувшись, побачив чорну хмару птахів у гіллі.

Я надів на неї її браслети, її кільця і її дорогоцінні гребінці, а потім закидав могилу. Ви ж знали, яка була Лорен. Те, що вона пережила, і те, до чого прагнула, закінчилося смертю. От і вся розповідь про те, як ми зустрілися і як розлучилися. Лорен і я, в країні Лорен, і таке моє життя, тому що принц Амбера — частинка всесвіту і в якійсь мірі винен у всіх тих гидотах, які в ньому творяться. Тому я і кажу: «Ха!», коли мова заходить про мою совість. У віддзеркаленнях багатьох суджень мої руки залиті кров'ю. Я є частиною зла, яке панує в реальному світі і на Відображеннях. Іноді мені здається що я — те саме зло, яке необхідне, щоб боротися з іншим злом. Я знищую Демонів, які трапляються на моєму шляху, і в той великий день, про який говорять всі пророки, але в який вони не дуже вірять, в той день, коли світ буде позбавлений від зла, я теж кану в пітьму, обсипаний прокльонами. Можливо це буде швидше, ніж я думаю. А поки…

Поки цей час ще не настав, я не вмию рук своїх і не стану бездіяльним.

Пришпоривши коня, я поскакав в замок Ганелона, який це знав, але ніколи не зможе зрозуміти.

4

Навскач, навскач, Ганелон і я пробиралися ледь помітними таємничими стежками в Авалон; навскач по алеях снів і кошмарів; навскач, коли палаюче сонце обпікало спини; навскач по жарких білих островах ночі. І палаюче сонце стало золотим, і острова ночі розсипалися осколками діамантів, а місяць поплив по небу, мов лебідь. День приніс зелений подих весни, ми перепливли бурхливу річку, гори покрилися інеєм від морозу. Рівно опівночі випустив я стрілу своєї долі, і вона загорілася в небі і понеслася, як метеор, на північ.

Єдиний дракон, який нам зустрівся, був каліка на обидві ноги. При нашому наближенні він швидко зашкутильгав в сторону, пихкаючи, сопучи й мнучи маргаритки. Птахи з яскравим оперенням летіли подібно до стріл долі, вказуючи нам шлях, а кришталеві голоси озер відгукувалися луною, коли ми проїжджали мимо. Я голосно заспівав, і через деякий час Ганелон став підспівувати. Пішов другий день нашої подорожі, і небо, земля і вітер говорили мені, що Авалон вже близько.

Ми розбили табір біля глухого лісового озера, коли сонце сіло за гору, а день згасав. Ганелон взявся розпаковувати сідельні сумки, а я вирішив викупатися. Вода була холодною, освіжаючою, і я довший час плескався, не бажаючи виходити на берег.

Потім мені здалося, що я чую якісь крики, і хоч мені не було діла до того, що відбувається в цьому загадковому лісі, я швидко вийшов з води, одягнувся і поспішив до табору.

По дорозі я знову почув крик і благання про пощаду. Підійшовши ближче, я зрозумів, що в таборі розмовляли.

Я вийшов на невелику галявину. Сідельні сумки були розібрані, багаття складене, але не розпалене.

Ганелон сидів навпочіпки біля високого дуба. На дубі висів світловолосий худорлявий хлопчина. Я відзначив собі на майбутнє, що дуже важко сказати щось про людину або отримати чітке уявлення про риси його обличчя, коли він висить догори ногами в декількох футах над землею.

Руки його були зв'язані ззаду, і він висів на міцній гілляці, піднятий мотузкою за праву щиколотку.

Він відповідав на запитання Ганелона швидкими короткими фразами, обличчя його було мокрим від поту, а з рота текли слюні. Він розгойдувався то взад, то вперед, на щоці його проступила червона пляма від ляпаса, а на сорочці ще не засохли крапельки крові.

Я вирішив не втручатися і зупинився неподалік. Ганелон ніколи не став би мучити хлопчиська без особливої на те причини, і тому жалість до нього не переповнювала мого серця. Я не схвалював подібних методів допиту, але не сумнівався, що отримана інформація буде представляти інтерес. До того ж мені хотілося зрозуміти, навіщо й чому Ганелон вчинив подібним чином, адже, що не кажи, зараз він став моїм соратником. А кілька зайвих хвилин головою вниз не можуть заподіяти хлопчині особливої шкоди…

Коли тіло перестало розгойдуватися, Ганелон підштовхнув його вістрям шпаги. На грудях з'явилася чергова червона пляма, а хлопчина закричав. Він був дуже молодий. Ганелон витягнув шпагу, тримаючи її в декількох дюймах від горла своєї жертви, відсмикнув клинок в самий останній момент і вишкірився, коли хлопчисько вивернувся, як вуж, і заблагав.

— Будь ласка, не треба!

— Говори! — Суворо наказав Ганелон. — Говори, що було далі!

— Я все сказав! Я більше нічого не знаю!

— Чому?

— Вони промчали мимо!

— І ти не помчав услід?

— У мене не було коня.

— Чому ти не пішов пішки?

— Мене контузило!

— Контузило! Ти просто дезертирував. Ти — боягуз!

— Ні! — Вигукнув хлопчина.

Ганелон знову підніс шпагу до його горла і знову відсмикнув клинок в самий останній момент.

— Так! — Заволав хлопчисько. — Я злякався!

— І втік?

— Так! Я побіг в інший бік і сховався в лісі!

— І ти не знаєш, чим все закінчилося?

— Ні!

— Ти брешеш!

Ганелон підняв шпагу.

— Я клянусь! — Вигукнув хлопчина. — Будь ласка…

Я вирішив втрутитися і зробив крок уперед.

— Ганелон, — сказав я.

Він глянув на мене, посміхнувся і опустив шпагу. Хлопчисько подивився на мене благальними очима.

— Хто він такий? — Запитав я.

— Ха! — Відповів Ганелон і вдарив свою жертву шпагою плазом по вельми інтимному місцю, із задоволенням слухаючи черговий крик. — Злодій, дезертир і бреше прекумедно!

— Що ж, Відв'яжіть його. Я теж хочу послухати.

Ганелон повернувся, змахнув шпагою і одним ударом перерубав мотузку. Хлопчисько впав на землю і почав ридати.

— Я спіймав його, коли він крав їжу з сідельних сумок, і вирішив допитати, щоб довідатися, де ми з вами знаходимося, — сказав Ганелон. — виявляється він прямісінько з Авалона. Втік звідти так, що п'яти виблискували.

— Чому?

— Його взяли в солдати. Два дні тому, під час битви, він злякався і дезертирував.

Хлопчисько спробував було заперечити, і Ганелон пнув його носком чобота.

— Мовчати! Зараз говорю я, і кажу те, що ти сам мені розповів!

Колишній солдат відповз убік, як краб, і дивився на мене розширеними від жаху очима.

— Що за битва? — Запитав я. — Хто з ким бився?

Ганелон понуро посміхнувся.

— Ви почуєте історію, вам знайому. Авалон кинув всі свої сили в бій з армією надприродних істот, які довгі роки розоряли країну.

— Он як? — Я подивився на хлопчика, і він опустив голову, але я встиг помітити, що обличчя його скривилося від страху.

— … Жінки, — говорив Ганелон. — Прекрасні і неприступні фурії. Озброєні до зубів і одягнені в обладунки. З довгим світлим волоссям і крижаним поглядом. Верхи на білих вогнедишних скакунах, які харчуються людською плоттю, вони виїжджають з печер, що утворилися кілька років назад після землетрусу. Здійснюють набіги по ночах, беруть у полон молодих чоловіків і вбивають всіх інших. Аж надто ця картина нагадує мені Чорний Круг та його хранителів.

— Але після смерті рогатого багато хранителів залишилися живими, — заперечив я. — І жоден з них не здався мені позбавленим душі. Швидше я б сказав, що вони частково втратили пам'ять. Мені незрозуміло тільки, чому авалонці не завалили камінням всі виходи з печер.

— Вони намагалися це зробити, але безуспішно. Завали таємничо зникали, а жінок ставало все більше і більше.

Я подивився на хлопчину, і він кивнув на знак згоди. Обличчя його було попелясто-сірим.

— Загони генерала, якого тут називають протектором, — продовжував Ганелон, — все частіше вступали в бій з цими відьмами, а сам він провів ніч з їх предводителькою, Лінтрою, чи то розважаючись, чи намагаючись укласти перемир'я. Однак все залишилося як і раніше. Після їх зустрічі набіги поновилися, і тоді протектор вирішив атакувати всіма силами в надії раз і назавжди позбавити країну від нечисті. А цей, — Ганелон вказав на хлопчину вістрям шпаги, — втік з поля бою, і тепер ми не знаємо, чим закінчився бій.

— Це правда? — Запитав я дезертира, який дивився на шпагу, як зачарований. Здригнувшись, він на мить зустрівся зі мною очима і повільно кивнув.

— Цікаво, — сказав я, звертаючись до Ганелона. — Схоже, перед ними стоїть завдання, яке ми зовсім недавно вирішили. Шкода, звичайно, що результат битви не відомий.

Ганелон зітхнув і стиснув ефес шпаги.

— Нічого не поробиш. А з дезертиром пора кінчати. Він дійсно більше нічого не знає.

— Чекай, чекай. Наскільки я зрозумів, він намагався вкрасти у нас якусь їжу?

— Так.

— Розв'яжи йому руки. Ми його нагодуємо.

— Але ж він — злодій.

— Чи не ти говорив мені колись, що вбив людину за пару черевиків?

— Звичайно! Але тут не можна порівнювати.

— Чому?

— Мені це вдалося.

Я розреготався. Сміх допоміг мені зняти нервову напругу, але я ніяк не міг зупинитися. Спочатку Ганелон насупився, потім на обличчі його з'явився здивований вираз, а в кінці кінців він теж розсміявся.

Хлопчисько дивився на нас як на божевільних.

— Ох ти! — Схлипнув Ганелон, витираючи виступили від сміху сльози. Він схопив хлопця за комір повернув спиною і одним рухом перерізав стягуючі його руки мотузки. — Ходімо, сосунок. Я тебе нагодую.

Ми підійшли до сідельних сумок. Хлопчисько, шкутильгаючи, йшов ззаду. Він з жадністю накинувся на їжу і голосно зачавкав, не відриваючи погляду він Ганелона. Я задумався. У країні, де вирувала війна, мені буде важко домогтися бажаного. До того ж мене здолали колишні страхи і сумніви при думці про те, що Відображенням загрожує смертельна небезпека.

Я допоміг Ганелону розпалити невелике багаття.

— Що будемо робити? — Запитав він.

У мене не було виходу. Битви киплять на всіх Відображеннях, де існує Авалон. На те вони і Відображення. А необхідний мені порошок я міг дістати тільки в Авалоні. Пускаючись у дорогу, я переслідував певну мету, і якщо на моєму шляху мені весь час зустрічалися сили Хаосу, значить, від них залежало, чи зумію я досягти цієї мети. Такі були правила гри, і я не міг скаржитися, тому що сам їх вигадав.

— Підемо в Авалон, — відповів я. — І нехай моє бажання здійсниться!

Хлопчина злякано скрикнув і — можливо, відчуваючи до мене почуття вдячності за те, що я не дозволив Ганелону наробити в ньому дірок, — попередив:

— Не ходіть в Авалон, сер! Ваше бажання не здійсниться! Вас уб'ють!

Я посміхнувся і кивнув, а Ганелон, посміхаючись, недбало вимовив:

— Давайте прихопимо його з собою! Нехай постане перед військовим трибуналом за дезертирство!

Він ще не встиг договорити, а хлопчина вже тікав щодуху. Продовжуючи посміхатися, Ганелон вихопив з-за пояса кинджал і відвів руку для кидка. Я вдарив його по плечу, і кинджал встромився в землю. Хлопчина зник, ніби його вітром здуло, а Ганелон розреготався.

— Даремно ви мені перешкодили, — сказав він, підбираючи кинджал.

— Нехай живе.

— Якщо він повернеться сьогодні вночі і переріже нам горлянки, ви навіть не встигнете пошкодувати про своє рішення.

— Не сперечаюся. Але він не повернеться, і ти це прекрасно знаєш.

Ганелон знизав плечима, відрізав великий шматок м'яса і почав розігрівати його над багаттям.

— Принаймні війна навчила його показувати ворогові п'яти. Ви праві, ми можемо спати спокійно.

Він взявся за їжу, і я наслідував його приклад.

Пізно вночі я прокинувся і довго лежав, дивлячись на зірки крізь завісу листя. Я думав про хлопчиська-дезертира, і в мене виникло таке почуття, що наша з ним зустріч — погана ознака. Я довго не міг заснути.

Ранком ми закидали багаття землею і вирушили в дорогу. До полудня ми опинилися в горах, а на наступний день спустилися з них і поїхали по дорозі, на якій виднілися свіжі сліди кавалеристів і піхотинців. Однак ми нікого не зустріли.

На другий день ми побачили кілька ферм і котеджів, розкиданих в невеликій долині, але вирішили не зупинятися. Я не хотів швидко міняти Відображення, як у тих «демонічних» стрибках, коли вигнав Ганелона з країни. Мені потрібен був час, щоб все обдумати, і наш маршрут цілком мене влаштовував. Але зараз до Авалона било рукою подати. До полудня третього дня над нами розкинулося небо Амбера, і я мовчки милувався ним, проїжджаючи ліс, схожий на Арденський. Правда, в ньому не звучав ріг Джуліана, не було Моргенштерна і гончих, які ганялися за мною і Рендомом кілька років назад. Чулися лише пташині голоси в гілках величезних дуплистих дерев, білячі розмови, тявкання лисиць і дзюрчання води в потічку. Всюди цвіли білі, блакитні і рожеві квіти.

У повітрі віяло прохолодою, і я зовсім було налаштувався на ліричний лад, коли побачив за поворотом дороги свіжовикопані могили. Трохи далі чорніли сліди згарищ, і дорога закінчувалася, поступаючись місцем поламаному чагарнику, через який, мабуть, пройшло велике військо. Я відвернувся, проїжджаючи повз труп коня з виваленими нутрощами. Пахло димом.

Незабаром краєвид знову став мирним, але небо Амбера більше мене не радувало.

До вечора ліс значно порідшав, і Ганелон зауважив далекі вогні багать на південний схід від Авалона. Ми повернули на першу ж бічну стежку, ведучу в потрібному нам напрямку, і пришпорили коней.

— Може, це розташувалася табором армія протектора? — Запитав Ганелон.

— Або того, хто розбив його вщент, — відповів я.

Він похитав головою, і рука його мимоволі потягнулася до меча.

Пізно ввечері ми зробили привал біля тонкого прозорого струмочка, стікаючого з гір. Я викупався, постриг бороду і ретельно почистив одяг. Наша подорож добігала кінця, і мені хотілося добре виглядати. Ганелон довго на мене дивився, а потім теж привів себе в порядок: сполоснув обличчя і голосно висякався.

По небу плив ясний повний місяць, і несподівано я зрозумів, що не бачу перед очима звичної димки, що раніше оточувала все. На секунду в мене перехопило подих, і я почав вдивлятися в ранні зірки, краї білих хмар, вершини далеких гір. Потім знову перевів погляд на місяць. Він залишився таким же ясним і виблискуючим. Зір повернувся до мене повністю!

Почувши мій сміх, Ганелон здригнувся, але не спитав, чому я сміюся.

Насилу стримуючись, щоб не заспівати, я скочив у сідло. Тіні подовжилися, великі зірки одна за одною спалахували на небозводі. Я вдихнув повні груди ночі, затримав дихання, видихнув. Я знову був самим собою.

Ганелон порівнявся зі мною і тихо запитав:

— Як ви думаєте, вони виставили вартових?

— Безумовно.

— І я так думаю. Може, звернемо в ліс?

— Ні. Навіщо викликати зайві підозри? Якщо нас проведуть в табір під конвоєм, мене це не хвилює. Ми — мандрівники.

— Вони захочуть з'ясувати, з якою метою ми подорожуємо.

— Хочемо найнятися на службу. Ми — вільнонаймані солдати, які дізналися, що в цій державі йде війна.

— Правдоподібно. Залишається сподіватися, що їм не прийде в голову відправити нас на той світ, не допитавши.

Я вслухався в стукіт копит наших коней. Стежка, якою ми їхали, була звивистою, ліс порідшав. Подолавши підйом, ми опинилися на вершині невеликого пагорба. Табір було видно як на долоні. Всюди горіли багаття, стояли намети, сиділи і ходили люди, чоловік двісті, наскільки я міг судити. Неподалік пасся табун коней.

Ганелон зітхнув.

— Принаймні вони схожі на звичайних людей.

— Так.

— Значить, за нами спостерігають у цю саму хвилину. Тут занадто хороший спостережний пункт, щоб не виставити вартових.

— Так.

Позаду нас почувся якийсь шум, і різкий голос промовив:

— Не рухайтеся!

Я повільно повернув голову і побачив чотирьох солдатів. Двох — з арбалетами, двох — зі шпагами наголо. Один з них зробив крок вперед.

— Зійдіть з коней! З правого боку! І ніяких різких рухів!

Ми спішилися і встали віддалік один від одного, трохи відвівши руки в боку.

— Хто ви? Звідки? — Запитав він.

— Найманці з Лорена, — відповів я. — Ми чули, що в Авалоні йде війна, і шукаємо людину, яка взяла би нас на службу. Ми їхали в табір… Сподіваюся, це ваш табір?

— А якщо я відповім: «Ні, ми збираємося на нього напасти»?

Я знизав плечима.

— У такому разі я запитаю, чи не хочете ви найняти ще двох солдатів.

Він сплюнув.

— Протектор не потребує таких, як ви. Де знаходиться Лорен?

— На сході.

— Не зустрічалися вам по дорозі… Якісь перешкоди?

— Що ви маєте на увазі?

— Нічого, — трохи повагавшись, відповів він. — Здайте зброю. Я відправлю вас в табір. Вам доведеться розповісти про все незвичайне, що ви бачили на сході.

— Але ми не бачили нічого незвичайного!

— Це неважливо. У будь-якому випадку вас нагодують. Хоча сильно сумніваюся, що протектор захоче скористатися вашими послугами. Війна закінчилася. А зараз — здайте зброю.

Підкоряючись його наказу, з-за дерев вийшли двоє солдатів. Ми віддали їм шпаги, взяли коней за вуздечку й пішли вниз по схилу горба.

— Стійте! — Раптово вигукнув той, хто нас допитував. Я повернувся і запитально подивився на нього. — Як вас звуть?

— Корі.

— Не рухайтеся! — Він підійшов до мене впритул і став вдивлятися в моє обличчя. Секунд через десять я не витримав.

— А в чому, власне, справа?

Замість відповіді він став ритися в гаманці, пристебнутому до пояса, дістав пригорщу монет і підніс їх до очей.

— Чорт! Занадто темно! Шкода, не можна посвітити!

— Навіщо? — Запитав я.

— Ваше обличчя здалося мені знайомим, і я тільки зараз згадав, де я його бачив. На старих монетах. Вони все ще мають ходіння. Він спохмурнів і повернувся до одного з лучників. — Правда, схожий?

— Так, — погодився той. — Схожий, і навіть дуже.

— А ти не пам'ятаєш, ким він був?

— Звідки мені пам'ятати? Одним із колишніх, повинно бути. Мене тоді й на світлі-то не було.

— І я не пам'ятаю. Втім, неважливо. Ідіть, Корі, — знову звернувся він до мене. — Відповідайте на всі питання чесно, і з вами поступлять по справедливості.

Спускаючись з пагорба, я чомусь уявив собі, що він дивиться мені в спину і чеше в потилиці.

Солдати, яких нам виділили в провідники, виявилися не балакучими. Мене це влаштовувало.

Йшли ми досить повільно, і я пригадав розповідь хлопчини про битву, яку невідомо хто виграв. Я досяг мети, потрапив в Авалон, вірніше, аналог Авалона. Тепер, щоб здійснити задумане, мені необхідно було діяти, виходячи з обставин.

У таборі приємно пахло димом, смаженим м'ясом, кінським потом, промасленою упряжжю. Звідусіль доносилися розмови, брязкання зброєю, горіли вогнища. Люди їли, пили, грали, розважалися і дивилися, як ми проходимо мимо, прямуючи до трьох маленьких наметів, що стояли один біля одного.

Ми зупинилися біля першого з них, і супроводжуючий нас солдат про щось запитав вартового, який здійснював обхід. Той заперечливо похитав головою. Вони порозмовляли кілька хвилин, а потім наш солдат повернувся, перекинувся парою фраз з своїм товаришем і підійшов до мене.

— Протектор зібрав усіх офіцерів на військову раду, — сказав він. — Ми зараз стриножимо ваших коней і відведемо їх на пасовище. Заберіть свої речі. Вам доведеться почекати нашого капітана.

Ми зняли сідельні сумки і витерли коней насухо. Кульгавий пастух узяв Чемпіона і Вогняного (коня Ганелона) за вуздечку й повів їх в табун. Ми всілися на сумки. Хтось приніснам гарячого чаю і позичив у мене трохи тютюну. Наші стражники відійшли в сторону і розташувалися на відпочинок.

Я спостерігав за входом в найбільший намет, що стояв в центрі, сьорбав чай і думав про маленьке нічне кафе на Rue de Char et Pain в Брюсселі на Відображенні Земля, де я так довго жив. Діставши необхідний мені ювелірний порошок, я поїду в Брюссель і укладу угоду з торговцями зброєю. Моє замовлення буде досить складним, і здеруть за нього три шкури, бо військовому заводу доведеться будувати нові потокові лінії. З власного досвіду я знав, що замовити зброю міг і ще десь, крім «Інтерармко». На все про все в мене піде три місяці. Я став обдумувати деталі, і час потік непомітно.

Години через півтори у великому наметі заворушилися стіни. Потім полог відчинився, і люди почали виходити на вулицю, озираючись і жваво про щось розмовляючи. Двоє затрималися на порозі. Я почув їхні голоси, але не розібрав, про що йде мова. Ясно було тільки, що командир, який залишився в наметі дає їм останні інструкції. Він навіть підійшов до виходу, щось пояснюючи, і я встиг розгледіти, що він був худий і дуже високий.

Наші солдати все ще сиділи в сторонці; один з них вказав мені на офіцера, який стояв праворуч капітана, який повинен був нас допитати. Я все ще намагався трохи краще розглянути командира, але крізь спини офіцерів, природно, нічого не побачив.

Потім він вийшов з намету.

Спочатку я подумав, що це — гра світла і тіні… Але ні! Він зробив крок вперед, і я здригнувся. У нього не було правої руки від ліктя і нижче. Закривавлені бинти говорили про те, що руку він втратив зовсім недавно.

Ліва його рука несподівано рубонула повітря, і я відчув, як в мені оживають давно забуті спогади. У людини, на яку я дивився було пряме каштанове волосся, сильне вольове підборіддя…

Вітер роздув поли його плаща, і я побачив жовту сорочку і коричневі штани. Неприродно швидким рухом лівої руки людина захопила плащ, прикриваючи обрубок.

Я різко встав, і голова його миттєво повернулася в мою сторону.

Очі наші зустрілися, і обидва ми завмерли, дивлячись один на одного.

Потім він відштовхнув здивованих офіцерів і пішов до мене. Я почув, як Ганелон хмикнув і швидко піднявся на ноги.

Чоловік зупинився за кілька кроків від мене, і його карі очі блиснули. Він рідко посміхався, але на цей раз дозволив собі слабку подобу посмішки.

— Ходімо зі мною, — сказав він і, повернувшись, попрямував до намету. Ми пішли слідом, залишивши сідельні сумки на землі.

Він відпустив поглядом двох офіцерів, зупинився перед входом, пропустив нас уперед і зачинив за собою полог. Я побачив похідну постіль, маленький стіл, лавки, скриньку. На столі горіла масляна лампа, лежали карти місцевості, стояли пляшка вина і кілька кухлів. На скриньці горіла ще одна лампа.

Чоловік стиснув мені руку і знову посміхнувся.

— Корвін, — сказав він. — Все ще живий.

— Бенедикт. — Я посміхнувся у відповідь. — І теж не мертвий. Скільки води утекло!

— Так. Хто твій друг?

— Його звуть Ганелон.

— Ганелон, — повторив Бенедикт, киваючи, а потім підійшов до столу і налив три кухлі вина. — Твоє здоров'я, брат!

— Твоє здоров'я!

Ми випили.

— Сідайте, — сказав він, вказуючи на найближчу лавку. — Вітаю вас у Авалоні.

— Спасибі… Протектор.

Він поморщився.

— Цей титул заслужений. Цікаво, чи міг колишній їх правитель похвалитися тим же самим?

— Повір мені, міг. Але тільки в іншому Авалоні.

Бенедикт знизав плечима.

— Природно. І досить про це! Де ти був? Що робив? Чого прийшов? Розкажи про себе. Ми так давно не бачилися.

Я кивнув.

На моє нещастя фамільний етикет (не кажучи про розстановку сил) вимагав, щоб я першим відповів на всі його питання. Він був старший за мене, і я втрутився — нехай по незнанню — у сферу його діяльності. Не можу сказати, що мені не хотілося бути шанобливим: Бенедикт був одним з небагатьох, хто мені подобався і кого я поважав. Але ми дійсно занадто давно не бачилися, і мені не терпілося розпитати його, щоб вивідати всі цікавлячі мене подробиці.

До того ж я не знав, як вести розмову. Мені було невідомо, кому Бенедикт симпатизує, на чиєму боці знаходиться. Я не розумів, чому він не живе в Амбері, і боявся опинитися в незручному становищі, зморозивши якусь дурницю. Розмовляючи з ним, мені доведеться бути гранично обережним, поки я не з'ясую, що до чого.

— Не знаєш, з чого почати? — Запитав він, уважно вивчаючи моє лице. — Мені байдуже, під яким соусом ти себе подаси.

— Не в цьому справа. Мені важко… А, добре. Почну з самого початку. — Я зробив ковток вина. — Так простіше, хоча все, що зі мною сталося, я згадав порівняно недавно.

— Минуло всього кілька років після битви з Місячними вершниками Генеша, коли ти відбув у невідомому напрямку, а у нас з Еріком вже виникла перша велика сварка, — почав я свою розповідь. — Сам розумієш, суперечка йшла про спадщину. Батько, як завжди, погрожував, що зречеться престолу, але відмовлявся назвати свого наступника. Природно, всі ми тільки й говорили про те, хто з нас є законнонародженим, а хто ні. Звичайно, і ти, і Ерік старший за мене, але в той час, як Файла, наша з Еріком мати, стала дружиною Оберона після смерті Клімнеї, вона…

— Досить! — Вигукнув Бенедикт, вдаривши по столу кулаком з такою силою, що дерев'яна дошка тріснула. Лампа підстрибнула, але якимось дивом не перевернулася. Полог негайно відкинувся, і в намет заглянув на смерть переляканий стражник. Бенедикт кинув на нього один лише погляд, і стражника як вітром здуло. — Я не бажаю слухати, хто з нас негідник. Це непристойно. Вічні сварки в нашій сім'ї стали однією з причин, через які я сховався і живу тут. Будь ласка, продовжуй, але без посилань на родовід.

— Гм-мм… Так, — сказав я, злегка ошелешений. — Отже, як я вже говорив, ми з Еріком крупно посварилися. І справа не обмежилася одними словами.

— Дуель?

— О, ми не стали дотримуватися формальностей. Просто прийшли до висновку, що ми один одному заважаємо, і одночасно вихопили шпаги з піхов. Билися ми довго, і врешті-решт Еріку вдалося взяти верх. Забігаючи вперед, повинен тобі сказати, що все це я згадав не далі як п'ять років тому.

Бенедикт кивнув, ніби знав, про що йде мова.

— Я можу тільки припускати, що сталося після того, як я втратив свідомість, — продовжував я. — Ерік не став мене вбивати. Отямився я на Відображенні Земля в місті Лондоні. Всюди лютувала чума, і я, природно, заразився, а одужавши, втратив уявлення про те, хто я такий і де я знаходжуся. У мене начисто відбило пам'ять. Я жив на Землі багато століть, воював, навчався в університетах, говорив з мудрецями, консультувався з видатними лікарями, але так і не знайшов ключа до свого минулого. Мені було цілком очевидно, що я не схожий на інших людей, і я здійснював героїчні зусилля, щоб цей факт не став загальновідомий. Мене дратувало, що я можу домогтися всього, чого захочу, крім одного — повернути собі пам'ять.

Йшли роки, почуття ностальгії оволодівало мною все сильніше і сильніше. Потім в результаті автомобільної катастрофи я отримав шок, і у мене з'явилися уривчасті спогади про минуле життя. Це сталося приблизно п'ять років тому. Іронія долі: у мене є вагомі підстави припускати, що аварію підстроїв Ерік. І з самого початку мого заслання Флора жила на Землі, не упускаючи мене з виду.

Повернемося до нашого поєдинку. Ерік, напевно, утримав руку в останній момент, не бажаючи, щоб його звинуватили в братовбивстві. Тому він вислав мене на Відображення Земля, не сумніваючись, що я там загину. Таким чином, він завжди міг сказати, що ми посварилися і що в пориві гніву я вирішив піти з Амбера з якихось своїх причин. У той день ми полювали в Арденському лісі і були там одні.

— Мені це здається дивним, — зауважив Бенедикт. — Ваші відносини ні для кого не були таємницею, і раптом ви відправляєтеся на полювання удвох.

Я зробив ковток вина і посміхнувся.

— Може, я спрощую. Напевно, мені теж хотілося залишитися з Еріком наодинці.

— Зрозуміло, значить, не виключено, що ролі ваші могли помінятися.

— Важко сказати. Мені здається, особисто я ніколи не зайшов би так далеко. Але ж я кажу, виходячи зі свого сьогоднішнього досвіду. А як тоді? Можливо, і я вчинив би так само, як він. Стверджувати не можу, але це було можливо.

Бенедикт знову кивнув, і я відчув, що його гнів змінився подивом.

— Як ти розумієш, я не збираюся виправдовуватися або пояснювати мотиви своїх вчинків, — продовжував я. — Якщо мої припущення вірні, Ерік, розчарований тим, що я залишився живий, вирішив не спускати мене з очей. Цю місію він поклав на Флору. Потім, наскільки я зрозумів, батько відрікся він престолу і зник, а питання про наступника так і залишилося відкритим…

— Чорта з два! — Вигукнув Бенедикт. — Ніякого зречення не було. Одного вечора Оберон пішов до себе в спальню, а на ранок його там не виявилося. Записки він не залишив. Постіль була застелена, і судячи з усього, на ній ніхто не спав. Спочатку нас це не турбувало. Всі думали, що він подорожує по Відображеннях, напевно у пошуках чергової нареченої. Минуло багато часу, перш ніж ми запідозрили недобре і вирішили вважати таємниче зникнення батька новою формою зречення від престолу.

— Я цього не знав, — сказав я. — Твої джерела інформації точніші моїх.

Він промовчав, і це мене насторожило. Було очевидно, що Бенедикт підтримує зв'язок з Амбером. Раптом він став прихильником Еріка?

— Ти давно був у Амбері? — Ризикнув запитати я.

— Років двадцять тому. Але я підтримую зв'язок.

Он як? Члени нашої родини, з якими я розмовляв, не знали (або робили вигляд, що не знають) про долю Бенедикта. І він повинен зрозуміти, що його слова я не можу сприймати інакше, як застереження… Або загрозу? Думки мої понеслися вчвал. Рендом стверджував, що нічого не чув про Бенедикта, Бранд зник. Я знав, що він живий, знаходиться в полоні і позбавлений можливості спілкуватися з ким би то не було. Флора не могла бути зв'язковою Бенедикта, тому що до недавнього часу знаходилася на Відображенні Земля. Льювілла жила в Рембо, Дейдра теж, і, наскільки я пам'ятав, в Амбере її не дуже-то шанували. Фіона? Джуліан говорив, що вона десь на півдні, але не знав, де саме.

Залишалися Ерік, Джуліан, Жерар, і Каїн. Виключимо Еріка. Він ніколи не розповів би Бенедикту про зникнення батька в невигідному для себе світлі. Скоріше це міг зробити Джуліан, який, хоч і підтримував Еріка, хотів зайняти куди більш високе положення. Каїн теж не був позбавлений амбіцій. Один тільки Жерар завжди справляв на мене враження людини, яка більше думає про долю Амбера, ніж про владу. Жерар НЕ боявсь стояти прямо перед Еріком і погодився допомогти мені і Блейзу, коли ми зібралися захопити трон. Так, саме Жерар, піклуючись про благополуччя держави, міг інформувати Бенедикта про всі події в Амбері.

Отже, Джуліан, Каїн, Жерар. Джуліан мене ненавидів, Каїнові я був байдужий, а з Жераром нас зв'язували хіба спільні спогади часів нашої юності. Так хто ж? Питання першорядної важливості від якого залежала моя доля, і Бенедикт мені не відповість на нього до тих пір, поки не дізнається моїх планів. Сказавши, що підтримує зв'язок з Амбером, він ясно дав зрозуміти, що, по-перше, може в будь-яку хвилину зі мною розправитися, а по-друге, що йому забезпечений захист у разі небезпеки. І він сказав про це на самому початку розмови, навіть не встигнувши мене вислухати. Можливо, позбувшись руки, Бенедикт став обачнішим, адже я ніколи не давав йому приводів для невдоволення. Значить, мені теж доведеться бути гранично обережним. Шкода, звичайно, адже ми були братами і не бачилися цілу вічність — в буквальному сенсі слова.

— Виходить, усі ми діяли передчасно, — зауважив я, крутячи кухоль з вином у руках.

— Не всі, — сказав він.

Я відчув, що червонію.

— Вибач.

Він коротко кивнув.

— Я тебе слухаю.

— Що ж, мабуть, Ерік порахував, що трон пустує занадто довго, і для початку вирішив позбутися від безпорадного, але небезпечного суперника. Однак я залишився живий, хоч Ерік і підстроїв ту саму автомобільну катастрофу, про яку я тобі казав.

— Звідки ти знаєш? Чи це знову здогади?

— Флора практично зізналася, що він мав безпосереднє відношення до аварії.

— Цікаво. Що було далі?

— Травма черепа допомогла мені куди краще, ніж Зігмунд Фрейд, до якого я колись звертався. Я почав смутно згадувати минуле, в особливості після зустрічі з Флорою. Мені вдалося переконати її, що пам'ять повернулася до мені повністю. І Флора розговорилася… Потім з'явився Рендом, рятуючись від погоні, і я…

— Рятуючись від погоні? Хто за ним гнався? Що трапилося?

— Якісь дивні істоти з одного з Відображень. Я не знаю, в чому там була справа.

— Цікаво, — повторив Бенедикт, і я згідно кивнув.

Будучи в'язнем, я часто згадував громил, що увірвалися в будинок Флори. Мені було незрозуміло, навіщо Рендом тікав від них і чому звернувся за допомогою саме до мене. З моменту нашої зустрічі нам постійно загрожувала якась небезпека. До того ж я був зайнятий своїми думками, а він не пояснив, з якою метою прийшов на Відображення Земля. Тоді це не здалося мені дивним, а потім події розвивалися надто стрімко — аж до того моменту, як мене посадили в камеру. Бенедикт був правий. Цікава історія. І над нею варто було серйозно поміркувати.

— Мені вдалося обдурити і Рендома, — продовжував я, — він повірив, що я хочу захопити трон, в той час як мені потрібно було тільки одне: повернути пам'ять. Ми вирушили в Амбер, але волею долі опинилися в Рембо. По дорозі я розповів Ренді все без приховування і він порадив мені пройти Лабіринт. Як тільки мені випала ця можливість, я нею скористався, а опинившись в центрі Лабіринту і ставши колишнім Корвіном, негайно перемістився в Амбер.

Бенедикт посміхнувся.

— Бідний Рендом, — сказав він.

— Так, несолодко йому довелося. За вироком Мойри, він повинен був одружитися на сліпій дівчині по імені Віала і залишитися в Рембо рівно на рік. Рендом погодився, і пізніше я дізнався, що він дотримав слова. До речі, Дейдра, яка врятувалася втечею з Амбера, теж залишилася в Рембо.

Я допив вино, і Бенедикт, побачивши, що пляшка порожня, дістав з скрині нову. Вино було краще колишнього — напевно, з особистих запасів.

— Опинившись у палаці, я пробрався в бібліотеку, і обзавівся колодою карт. Я домігся того, чого хотів. Потім в кімнату несподівано ввійшов Ерік, і через кілька хвилин ми вже билися на шпагах. Я поранив його і напевно вбив би, якщо б не прибігла варта. Я втік, зв'язався з Блейзом, і він перетягнув мене на своє Відображення. Решту ти напевно знаєш від своєї людини. Ми з Блейзом стали союзниками, оголосили Еріку війну і програли битву. Блейз впав з вершини Колвіра, але я встиг кинути йому колоду карт, і він її піймав. Наскільки я зрозумів, тіло його не було виявлено. Я не знаю, загинув він чи ні.

— І я не знаю, — сказав Бенедикт.

— Таким чином я потрапив у полон, і мене змусили бути присутнім на коронації Еріка. Я коронував себе раніше, ніж цей паскудник, — вибач, я вилаявся без жодної задньої думки. Потім він наказав випалити мені очі і кинути в найпохмуріше підземелля Амбера.

— Так, — сказав Бенедикт. — Це я чув. Як тебе засліпили?

— Розжарити залізний прут і… — Я мимоволі здригнувся і ледве втримався, щоб не закрити очі рукою. — Слава богу, я втратив свідомість і нічого не пам'ятаю.

— Але очні яблука були випалені?

— Так.

— Скільки часу зайняла регенерація?

— Минуло близько чотирьох років, перш ніж я почав бачити, і тільки на днях зір повернувся до мене повністю. У загальній складності виходить п'ять років.

Він полегшено зітхнув і посміхнувся.

— Добре. Ти дав мені надію. Багато хто з нас втрачали частини тіла, але не настільки значні, як руки і очі.

— Що правда, то правда, — погодився я. — Я давно втратив лік пальцям і вушних раковин, які регенерували у членів нашої сім'ї. Думаю, що рука теж відросте, дай термін. Добре ще, що ти однаково володієш обома руками.

Бенедикт посміхнувся. Він то посміхався, то хмурився, сьорбаючи вино маленькими ковточками, і явно не збирався розмовляти на цікаві для мене теми.

Я теж зробив ковток вина і задумався. Мені не хотілося розповідати Бенедикту про Дворкіна. Він був тією козирною картою, яку я приберіг на кінець гри, — мало що може трапитися? Жоден з нас не знав можливостей цієї людини. Він, звичайно, був божевільним, але від нього можна було домогтися чого завгодно — зрозуміло, не силою, а хитрістю. Навіть батько його боявся і посадив у в'язницю після того, як він повідомив, що знайшов спосіб знищити Амбер. Не знаю, чи чи було це просто балаканиною шизофреніка, але якщо Дворкін сказав правду, батько вчинив з ним більш ніж великодушно. Особисто я стратив би його, не замислюючись. Але Оберон прийшов до іншого висновку. Дворкін явно говорив про ворогів, яких він відлякував або знищував, використовуючи свою чарівну силу. Я пам'ятав його з дитячих років як мудрого, доброго дідка, який обожнює батька і всю нашу родину. Важко, звичайно, убити людини, якщо є надія на його зцілення. Тому батько і посадив Дворкіна в підземелля, втекти з якого було неможливо. Тим не менше одного прекрасного дня, коли йому стало нудно, він узяв і вийшов звідти. Ніхто, ну просто ніхто, не міг піти з Амбера у Відображення з тієї простої причини, що Амбер — реальний світ, який не може змінюватися, а Дворкін мимохідь порушив закони всесвіту і опинився в моїй камері. Мені вдалося обдурити його, і, сам того не знаючи, він допоміг мені втекти на Кабре. Я жив там, поки не зміцнів, а потім відправився подорожувати і волею долі потрапив на Лорен. Я думаю, ніхто так і не зрозумів, як мені вдалося втекти. Всі члени нашої родини володіли особливими силами, але тільки Дворкіну вдалося їх проаналізувати та змусити діяти за допомогою Лабіринту і карт.

Він часто намагався викласти нам свої теорії, але всі його міркування були настільки абстрактними, нудними і нарешті, просто нудними, що їх майже ніхто не слухав. Всі ми дуже практичні, чорт забирай! Бранд був єдиний хто цікавився лекціями Дворкіна. І ще Фіона. Трохи було не забув, Фіона як правило слухала Дворкіна дуже уважно. І звичайно, батько. Оберон володів величезними знаннями, але був дуже зайнятий. Він приділяв нам мало часу, і ми майже нічого про нього не знали. Думаю, батько розбирався у всьому не гірше Дворкіна, але завдання перед ними стояли різні. Дворкін був геніальним художником, який створив Лабіринт і карти. Ким був батько, залишалося таємницею. Він не намагався з нами зблизитися, хоча його не можна було назвати недобрим батьком. Коли Оберон згадував, що ми існуємо, він робив нам чудові подарунки. Але наше виховання він довіряв різним придворним, а сам не брав у ньому ніякої участі. Мені здається, що батько просто терпів нас, вважаючи неминучими наслідками своєї пристрасті. Чесно кажучи, мене завжди трохи дивувала нечисленність нашої сім'ї. За півтори тисячі років хтивий монарх обзавівся всього шістнадцятьма нащадками, троє з яких загинули. Правда, жоден з нас теж не міг похвалитися великим потомством. Як тільки ми трохи підросли і навчилися подорожувати по Відображеннях, батько став заохочувати нас, пропонуючи вибрати місце собі до смаку і влаштуватися там. Тому я й опинився в Авалоні, якого більше немає. Де народився Оберон, не знав ніхто. Я не зустрічав людини, яка б пам'ятала ті часи, коли Оберона не було на світі. Вам це здається дивним? Протягом багатьох століть не цікавитися, звідки родом твій батько? Ви праві. Але король Амбера був могутній, небагатослівний і розумний — якості, якими всі його діти володіли тією чи іншою мірою. Він хотів, щоб ми жили щасливо, не представляли загрози його правлінню. Я думаю, батько боявся, що ми дізнаємося про нього або про його минуле якусь таємницю, яку він ретельно приховував, і скористаємося нею в своїх цілях. І я не вірю, що Оберон уявляв собі ті часи, коли він не буде сидіти на троні… Іноді або в жарт, або щоб підбурити нас батько казав про своє зречення. Але я розумів, що розмови ці розраховані тільки на одне: подивитися, як ми на них відреагуємо. Король Амбера НЕ міг не знати, в якому положенні виявляться справи, якщо він зникне. Як не прикро мені було в цьому зізнатися, жоден з нас не був гідний зайняти його місце. Звичайно, в нашій неспроможності можна було дорікнути батька, але знайомство з Фрейдом навчило мене багато чому, і я розумів, що у всьому винні ми самі. До того ж зараз смішно міркувати, хто повинен був стати монархом. Якщо батько не відрікся від престолу і був живий, кожен з нас може сподівається у кращому випадку на регентство. Мені б, наприклад, не хотілося коронувати себе, а потім зустрітися обличчям до обличчя з Обероном, який повернувся в Амбер. Я боявся батька і не соромився в цьому зізнатися. Тільки дурень не боїться тих сил, яких не розуміє. І тим не менш у мене було більше прав на трон, ніж у Еріка (я не надавав значення титулу — яка різниця, король або регент), і я був повний рішучості здійснити свій задум. І саме тому про Дворкіна, який здавався мені мало не всемогутнім, ніхто нічого не повинен знати до тих пір, поки я не захочу вдатися до його послуг.

А якщо він дійсно знайшов спосіб знищити Амбер? Адже тоді зникнуть не тільки Відображення, але і все суще у Всесвіті.

Тим більше я не маю права говорити, що Дворкін живий. Не можна допустити, що б у руки моїх братів і сестер потрапила така грізна зброя.

Як я вже говорив, всі члени нашої родини дуже практичні.

Я допив вино, витягнув люльку, прочистив її і туго набив.

— Ось, власне, і вся моя розповідь, — сказав я, підводячись і прикурюючи від лампи. — Коли зір до мене повернувся, я втік з Амбера. Деякий час я жив на Лорені, де і зустрівся з Ганелоном. Потім прийшов сюди.

— Для чого?

— Це місце нагадує мені Авалон, який я знав.

Я навмисно побіжно згадав про Ганелона, сподіваючись, що Бенедикт не стане мене про нього розпитувати. Мені б не хотілося говорити, що колись ми були знайомі, і я думаю, мій супутник теж зрозумів, що йому належить тримати язик за зубами.

Як я і припускав, Бенедикт не звернув на Ганелона ні найменшого уваги. Мого брата цікавило інше.

— Як тобі вдалося втекти? — Запитав він.

— Мені допомогли вийти з камери, — зізнався я. — А далі… у палаці багато потаємних місць, про які Ерік нічого не знає.

Я посміхнувся і запихкав трубкою.

— Добре мати друзів, — зауважив він як би у відповідь на мою невисловлену думку.

— Думаю, у кожного з нас знайдуться друзі в Амбері.

— Хочеться вірити, — коротко сказав він і, на секунду задумавшись, додав: — наскільки мені відомо, ти частково видовбав двері в камері, намалював на стінах якісь картинки і підпалив постіль. Вірно?

— Так. Мабуть, тривале ув'язнення впливає на психіку. Я і сам розумію, що вів себе більш ніж дивно.

— Я не заздрю тобі, брате. Скажи, що ти збираєшся робити?

— Чесно кажучи, ще не вирішив.

— Може, ти хочеш залишитися тут?

— Сам не знаю. Як йдуть справи в Авалоні?

— Тут командую я. — Судячи з його тону, це був не виклик, а констатація факту. — Думаю, мені вдалося позбавити Авалон від небезпеки, що загрожувала йому. Якщо я правий, зараз настануть спокійні часи. Ціну я, звичайно, заплатив високу, — тут він мимоволі кинув погляд на свою куксу, — Але гра вартувала свічок.

І він почав говорити про те, що я вже чув від хлопчиська-дезертира, а потім розповів про битву. Коли проводирка відьом загинула, її солдати розбіглися в різні боки. Авалонці кинулися навздогін і майже всіх перебили, а печери знову завалили камінням. На всяк випадок Бенедикт залишив поряд з ними кілька патрульних загонів.

Він ні слова не сказав про свою зустріч з Лінтрою.

— А хто вбив проводирку? — Поцікавився я.

— Це зробив я, — відчеканив він, і кукса його мимоволі смикнулася. — Але я завагався, перш ніж нанести перший удар. Не можна було зволікати.

Я відвів очі вбік, і Ганелон наслідував моєму прикладу. Коли я знову подивився на Бенедикта, обличчя його було спокійним.

— Ми шукали тебе. Ти хоч знаєш про це, Корвін? — Запитав він. — І Бранд, і Жерар з ніг збилися, проходячи безліч Відображень. Ти дійсно вгадав те, що сказав Ерік, пояснюючи причину твого зникнення відсутності. Ніхто не повірив йому на слово. Багато разів ми намагалися зв'язатися з тобою, але твоя карта залишалася холодною. Мабуть, пошкоджений мозок блокує контакт. Цікава деталь. Тим не менше ми вирішили, що ти загинув. Потім до пошуків приєдналися Джуліан, Каїн і Рендом.

— Он як? Я зворушений.

Він посміхнувся.

— О! — Вигукнув я, лаючи себе за нерозуміння, і теж посміхнувся.

Вони кинулися шукати не мене, а мій труп, щоб звинуватити Еріка в братовбивстві і або позбавити його влади, або шантажувати цим.

— Особисто я шукав тебе в околицях Авалона, — продовжував Бенедикт, — і мені так тут сподобалося, що я вирішив залишитися. У ті дні держава була в жахливому стані, і я трудився у поті чола, щоб повернути їй минулу славу. Я зробив це в пам'ять про тебе, але мені полюбилася ця країна і її жителі. Вони звикли до думки про те, що я — їхній протектор, і, чесно кажучи, я до них теж звик.

Я був одночасно і зворушений, і стривожений його словами. Чи не хотів він сказати, що йому довелося виправляти помилку невмілого молодшого брата, який так нашкодив тут? Або він не лукавив, а дійсно відчув мою любов до Авалона — правда, іншого Авалона — і вирішив як ніби виконати мою останню волю? Ні, все-таки я став надмірно сентиментальний.

— Приємно чути, що про мене не забули, — сказав я, — а ще приємніше, що ти взяв на себе роль захисника цієї країни. Мені б дуже хотілося побродити по знайомих місцях, які так жваво нагадують мені колишній Авалон. У тебе немає заперечень, якщо я трохи погостюю?

— І це все, чого ти хочеш?

— Це все, чого я хочу.

— Тоді знай, що спогади про твоє Відображення, яке правило тут, аж ніяк не з приємних. Дитину тут ніхто не назве Корвін, і я не брат йому.

— Розумію, — сказав я. — Мене звуть Корі. Адже ми можемо бути старими друзями?

— Всі будуть дуже раді, якщо мій старий друг залишиться у мене погостювати.

Я посміхнувся і кивнув. Він образив мене, ще раз натякнувши, що я винен у жалюгідному стані цього Відображення Відображення; мене, який — нехай на секунду — відчув холодний вогонь корони Амбера на своєму чолі.

Цікаво, як повів би себе Бенедикт, дізнавшись, що я маю пряме відношення до навали жінок-відьом? Зробив би він висновок, причому близький до істини, що втратив руку з моєї вини? Особисто я волів оцінювати ситуацію в цілому: не накажи Ерік випалити мені очі, я не вимовив би прокляття.

І все ж нехай краще Бенедикт нічого не знає.

Мені необхідно було з'ясувати, чи надасть він підтримку Еріку, чи буде на моїй стороні, або просто не стане втручатися, коли я почну діяти. Бенедикт був занадто розумний і напевно зараз думав про те, що я маю намір вжити. Отже…

Хто почне розмову?

Я запалив люльку, хлюпнув у кухоль вина, випустив хмару диму. Я вслухався в звуки, що доносилися з табору, посвист вітру, бурчання в моєму животі…

Бенедикт випив.

— Що ти маєш намір робити? — Недбало запитав він.

Я міг би відповісти, що ще не вирішив, що я щасливий, опинившись на свободі, що мені нічого не треба…

І він тут же зрозумів би, що я брешу і не червонію. Бенедикт знав мене як облупленого.

— Ти знаєш, що я маю намір зробити, — відповів я.

— Якщо ти попросиш мене про допомогу, я відмовлю. Амбер переживає важкі часи, і нічого влаштовувати в ньому гризню за владу.

— Ерік — узурпатор.

— Я волію бачити в ньому регента. Будь-який з нас, спробуй він зараз захопити трон, буде узурпатором.

— Значить, ти віриш, що батько живий?

— Я знаю, що Оберон живий і потрапив у біду. Він кілька разів намагався зі мною зв'язатися.

На моєму обличчі не здригнувся жоден мускул. Значить, я був не єдиним. Розкажи я про нашу з батьком розмову, мене назвали б брехуном і звинуватили б у лицемірстві — п'ять років тому він практично наказав мені зайняти трон.

— Ти не підтримав Еріка, коли він оголосив себе королем. — Я допитливо подивився на Бенедикта. — Скажи, ти надасиш йому допомогу, якщо буде зроблена спроба скинути його з престолу?

— Я вже казав, що вважаю його регентом. І незалежно від мого до нього відношення, я не хочу міжусобиць в Амбері.

— Отже, ти надасиш йому допомогу.

— Я сказав усе, що хотів сказати. Ти вільний залишатися в Авалоні, скільки забажаєш, але я не дозволю використовувати його як плацдарм для нападу на Амбер. Це ясно?

— Цілком.

— От і чудово. А раз ми так добре зрозуміли один одного, відповідай мені, ти все ще має намір тут залишитися?

— Не знаю. Твоє бажання уникнути міжусобиць дає гарантії тільки Еріку?

— Не розумію. Що ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що в ім'я спокою ти можеш прийняти рішення повернути мене в Амбер силою. Але якщо зі мною спробують зробити те, що вже один раз зробили, я накою таких бід, перед якими будь-які міжусобиці здадуться тобі веселим пікніком.

Бенедикт почервонів і опустив очі.

— Я не хотів сказати, що віддам тебе, Корвін. Невже ти думаєш, у мене немає серця? Я не допущу, щоб з моєї вини ти потрапив до в'язниці або осліп… Якщо не гірше. І я з радістю прийму тебе як гостя, але тільки залиш, будь ласка, і своє марнославство, і свій страх на кордоні моєї держави.

— У такому разі я залишаюся, — сказав я. — У мене немає армії, і я не збираюся набирати її в Авалоні.

— Я радий.

— Спасибі, Бенедикт. Хоч і не очікував тебе тут побачити, я теж радий нашій зустрічі.

Він знову почервонів і кивнув.

— Взаємно. Невже я перший з нас, з ким ти зустрівся після втечі?

— Так. І мене цікавить, як поживають мої брати і сестри. Що новенького?

— Ніхто не помер.

Обидва ми посміхнулися, і я зрозумів, що Бенедикт не збирається бути зі мною відвертим. Він взагалі не любив пліток і чуток і волів більше мовчати. Що ж, його право.

— Я залишуся в районі печер ще на тиждень, — повідомив він після нетривалого мовчання. — Хочу переконатися, що все в порядку.

— Хіба це не очевидно?

— Думаю, так, але я не хочу ризикувати. Тиждень — не термін, а я повинен бути впевнений, що з відьмами покінчено.

— Обачність… — Пробурмотів я.

— … І якщо ти не жадаєш жити похідної життям, вирушай прямо в Авалон. Неподалік від міста в мене є невеликий маєток. Сподіваюся, він тобі сподобається.

— Спасибі, Бенедикт.

— Вранці я накидаю тобі карту місцевості і дам лист керуючому, а коли покінчу із справами приїду і теж як слід відпочину.

— От і чудово.

— Тоді підшукай собі в таборі місце для нічлігу і лягай спати. Дивись, не пропусти сніданок.

— Постараюся. Ти не заперечуєш, якщо ми влаштуємося на ніч там, де залишили сідельні сумки?

— Про що ти говориш! — Вигукнув він, і ми допили вино.

Виходячи з намету, я високо підняв полог і стиснув великий шматок полотна в руці. Бенедикт побажав нам доброї ночі і повернувся до столу, не помітивши утвореного збоку отвору.

Я спорудив постіль праворуч від сідельних сумок і поступово став їх підтягувати, риючись в речах. Ганелон з цікавістю на мене подивився. Я кивнув і вказав очима на намет. Він задумався, кивнув у відповідь і теж постелив правіше.

Я прикинув відстань на око, підійшов до свого супутника і голосно запитав:

— Не заперечуєш, якщо ми поміняємося місцями? Мені тут більше подобається. — Для повної ясності я йому підморгнув.

— Мені байдуже, — так само голосно відповів Ганелон і знизав плечима.

Одні багаття згасли, інші згасали — солдати вляглися спати. Вартові не звертали на нас уваги, в таборі було тихо, на небі — ні хмаринки, лише сліпуча блакить зірок. Запах диму і вологої землі приємно лоскотав мені ніздрі, нагадуючи про інші часи. Я дуже втомився.

Але замість того щоб закрити очі, що злипалися, я поклав під голову жорстку сідельну сумку, набив люльку і закурив.

Мені двічі довелося змінити позу — Бенедикт весь час ходив по наметі і на якийсь час взагалі зник з поля зору. Очевидно, він копався в скриньці, тому що світло далекої лампи заколивалося. Потім Бенедикт підійшов до столу, звільнив його від посуду, відійшов кудись, повернувся і сів на старе місце. Я зігнув шию, щоб не втрачати з уваги його ліву руку.

Він гортав невелику книжку або…

Карти?

Природно.

Дорого б я дав, щоб дізнатися, яку карту він витягнув з колоди і поклав перед собою. Дорого б я дав і за Грейсвандір — на той випадок, якщо в наметі з'явиться людина, яка увійшла не через той полог, в якому я зробив таке зручне отвір. Я відчув свербіж в долонях і підошвах ніг, як буває у мене перед битвою.

Але в наметі ніхто не з'явився.

Бенедикт сидів не рухаючись, хвилин п'ятнадцять, а потім зібрав карти в колоду, замкнув її в скриньку і погасив світло.

Вартові продовжували обхід. Ганелон хропів.

Я вибив люльку, повернувся на бік і влаштувався зручніше.

«Завтра, — сказав я сам собі, — якщо завтра я прокинусь живим і неушкодженим, все буде в порядку».

5

Я смоктав порожню стеблинку і дивився, як крутиться колесо млина. Я лежав на животі на березі струмка, підперши голову руками. Від бризок і піни в повітрі стояв туман, в якому виблискувала маленька веселка, і до мене зрідка долітали краплі води. Мірне плескіт, шум колеса заглушали всі звуки в лісі. На млині сьогодні ніхто не працював, і я відчував насолоду, дивлячись на нього, — багато століть не бачив я нічого подібного. Дивитися на колесо і слухати плескіт води було так приємно, що я мало не впав у гіпнотичний стан.

Ми жили в маєтку Бенедикта вже третій день, і Ганелон пішов у місто на пошуки розваг. Я залишився, тому що був там позавчора і дізнався все, що мені було потрібно. Прийшла пора діяти. З табору Бенедикта ми поїхали безперешкодно, після того як він пригостив нас сніданком і дав обіцяні карту місцевості і лист до керуючого. Ми вирушили в дорогу зі сходом сонця, а до полудня вже прибули в невеликий затишний будиночок, де нас люб'язно прийняли і показали відведені нам кімнати. Ми швидко привели себе в порядок, пішли в місто і залишилися в ньому до вечора.

Бенедикт повинен був повернутися в кінці тижня. Мені необхідно було поспішати, щоб закінчити зі справами до його повернення і встигнути вчасно накивати п'ятами.

Країна, в яку я потрапив, дивно нагадувала мені колишній Авалон, і якби не засіла в голові думка, що перетворилася на нав'язливу ідею, я насолоджувався б спокоєм і відчуттям свободи. Але я нічого не міг з собою поробити. Варто було мені ненадовго відволіктися, і я знову ловив себе на тому, що я будую всілякі плани.

Мені належало зробити невелику подорож. Якщо вийде так, як я задумав, і ніхто про неї не дізнається, я вирішу відразу дві проблеми. Правда, мені не вдасться вкластися за ніч, але я проінструктував Ганелона на той випадок, якщо моя відсутність буде помічена.

Колесо рівномірно скрипіло, голова моя кивала в такт. Я спробував якомога виразніше уявити те місце, куди збирався сьогодні відправитися, — Колір і фактуру піску, ледве помітний запах солі в повітрі, хмари на небі…

Потім я заснув і побачив сон, який не мав ані найменшого відношення до того, про що я думав.

Мені наснилося, що я бачу величезне колесо рулетки, на якому були ми всі: мої брати, мої сестри, я сам та інші люди, яких я знаю або колись знав, і що кожен з нас підскакував у відведеній для нього лунці. Всі ми вимагали, щоб колесо негайно зупинили, і скрикували, опускаючись зверху вниз. Колесо почало сповільнювати свій біг, піднімаючи мене все вище і вище, і я побачив білявого хлопчика. Він висів переді мною головою вниз, погрожуючи і благаючи, але голосу його майже не було чути в загальній какофонії звуків. Обличчя хлопчиська потемніло, спотворилося, налилося кров'ю так, що стало страшно, і я рубонув по мотузці, якою він був прив'язаний за щиколотку, дивлячись, як його тіло падає і зникає з очей. Колесо майже зупинилося, і я побачив Лорен. Вона відчайдушно жестикулювала, кликала мене, викрикувала моє ім'я. Я нахилився і побачив її ясно-ясно. У мені прокинулося бажання володіти цією жінкою, допомогти їй якомога швидше. Але колесо продовжувало обертатися, і вона зникла.

— Корвін!

Я вирішив не звертати уваги на її крики. Коли я опинюся нагорі, то постараюся заклинити цю прокляту штуковину, навіть якщо падіння загрожуватиме мені загибеллю. Я приготувався до стрибка. Ще трохи…

— Корвін!

На якусь мить рулетка втратила свої обриси, і її колесо, що миготіло у мене перед очима, перетворилося на млинове. Голос, який звучав у мене у вухах, розчинився в шумі води.

Я кілька разів моргнув і пригладив волосся. На землю посипалися кульбаби, а за моєю спиною хтось захихотів.

Я швидко повернув голову.

Вона стояла в дюжині кроків від мене — висока струнка дівчина, чорноока, з коротко підстриженим каштановим волоссям. Вона була в куртці для фехтування, в правій руці тримала рапіру, а в лівій — маску. Незнайомка дивилася на мене і сміялася. У неї були рівні білі зуби, досить великі, і веснянки на маленькому носі і високих вилицях. В ній відчувалася життєва сила, яка приваблює більше, ніж жіночність. В особливості такого навченого досвідом старця, як я.

— En garde, Корвін! — Сказала вона, відсалютувавши.

— Якого дідька! Хто ти така? — Запитав я і несподівано побачив, що поруч зі мною лежить такий же фехтувальний костюм, як у неї.

— Я не скажу ні слова, поки не закінчиться наш поєдинок, — відповіла вона, надівши маску і стаючи в позицію.

Я знехотя підвівся на ноги. Мені було ясно, що простіше задовольнити її прохання, ніж сперечатися. Нехай побавиться. Мене лише турбувало, що вона знає моє ім'я, і чим більше я на неї дивився, тим більше її обличчя здавалося мені знайомим.

— Будь по-твоєму, — сказав я, натягнув жилет, підняв рапіру, надів маску і зробив кілька кроків вперед.

Вона пішла назустріч, і наші рапіри зустрілися. Я дозволив їй почати атаку.

Вона зробила вигляд, що збирається нанести прямий удар, а потім несподівано справді завдала його. Непогано! Моя відповідь була в два рази швидше, але вона парирувала. Я почав повільно відступати, виманюючи її на себе. Вона засміялася й кинулася в атаку. Фехтувати вона просто прекрасно і, знаючи це, намагалася показати все, на що була здатна. Мені зовсім не сподобалося, коли їй двічі трохи не вдалося пробити мій захист одним і тим же ударом, але коли на третій раз я зустрів її рапіру Батмане знизу, вона не по-жіночому (хоч і не грубо) вилаялася, як би визнаючи мою перевагу, і тут же знову атакувала. Я ніколи не любив фехтувати з жінками, незалежно від їх майстерності, але зараз зрозумів, що отримую величезне задоволення. Її витонченість, граціозність і агресивний стиль бою сказали мені багато про характер цієї дівчини. Спочатку я думав, що мені вдасться швидко вимотати її, змусити визнати себе переможеною, а потім як слід розпитати. Зараз же я зрозумів, що не хочу закінчувати поєдинку.

Мабуть, вона не знала, що таке втома, і це теж наводило на роздуми. Я втратив відлік часу, пересуваючись взад і вперед по березі струмка. Сталь дзвеніла.

Врешті-решт вона опустила рапіру, зробила крок назад, стукнула каблучками чобіт, з'єднавши ноги, і відсалютувала непохитною рукою.

— Спасибі. — Дихала вони таки важко.

Я відсалютував у відповідь, зняв маску, розстебнув застібки жилета і зовсім не помітив, як вона підійшла до мене і несподівано цмокнула в щоку. Їй навіть не довелося ставати навшпиньки. Не даючи мені отямитися, дівчина взяла мене за руку і повела за собою.

— Я принесла кошик для пікніка, — повідомила вона.

— Чудово. Я голодний, як вовк. І цікавий, як…

— Я відповім на будь-яке твоє запитання, — весело заявила вона.

— У такому разі, як тебе звати?

— Дара. Мені дали це ім'я на честь моєї бабусі. — Вона кинула на мене багатозначний погляд, немов я повинен був розуміти, про що йде мова, і не бажаючи її розчаровувати, я кивнув.

— Дара, — повторив я. — Скажи, чому ти вирішила, що я — Корвін?

— Але ж ти — Корвін! Я тебе одразу впізнала!

— Звідки?

— Ось він де! — Дівчина відпустила мою руку, нахилилася і підняла кошик, що стояв на виступаючому з землі корінні дерев. — Сподіваюся, мурашки туди ще не забралися. — Вона підійшла ближче до берега, вибрала місце в тіні і розстелила на землі рушник.

Я повісив фехтувальний костюм на найближчий кущ.

— Як ти примудрилася притягти на собі стільки речей? — Запитав я.

— Мій кінь прив'язана за поворотом струмка. — Вона хитнула головою і прийнялася розпаковувати кошик.

— Чому?

— Я хотіла підійти до тебе непомітно. Якщо б ти почув стукіт копит, відразу б прокинувся.

— Логічно.

Вона зробила вигляд, що глибоко задумалася, але не витримала і захихотіла.

— А в перший раз ти мене не помітив. Я…

— У перший раз? — Перепитав я. Адже їй дуже хотілося, щоб я поставив це питання.

— Так. Я мало на тебе не наїхала. Ти так солодко спав! Я тебе одразу впізнала і повернулася додому за кошиком для пікніка та фехтувальними костюмами.

— Зрозуміло.

— А тепер сідай до скатерті. І відкрий пляшку з вином, якщо не важко.

Вона поставила пляшку поруч зі мною, розгорнула велику серветку і дістала два кришталевих келихи.

— Це — улюблені келихи Бенедикта, — зауважив я, сідаючи і відкорковуючи пляшку.

— Так. Наливай обережніше. Цокатися не будемо.

— Згоден.

Я наповнив келихи, і вона тут же вимовила тост:

— За зустріч друзів!

— Яких друзів?

— Нас з тобою.

— Ми ніколи не зустрічалися.

— Не будь занудою, — сказала вона і випила.

— Що ж, за зустріч друзів!

Потім ми дружно взялися за їжу. Вона так захоплено грала роль загадкової жінки, що мені мимоволі захотілося їй підіграти.

— Де ж ми все-таки зустрічалися? — Задумливо запитав я. — При дворі великого царя? Або в гаремі…

— Або в Амбері, — відповіла вона. — Ти…

— В Амбері?! — Я вчасно згадав, що тримаю улюблений келих Бенедикта, і висловив охоплююче мене почуття голосом. — Скажи мені, хто ти?

— Ти був таким гарним, впевненим у собі, тобою захоплювалися всі дівчата. А я стояла в сторонці, така сіренька, маленька мишка, і вклонилася тобі здалеку. Сіренька, маленька, непоказна Дара, бридке каченя — поспішу відмітити, що перетворилася на білого лебедя, — закохана по вуха, з розбитим серцем…

— І з… — Я сказав непристойність, а дівчина розсміялася.

— Хіба ми не там познайомилися? — Невинно спитала вона.

— Ні. — Я взяв бутерброд з яловичиною. — Здається, вперше я побачив тебе в публічному домі. У мене боліла спина, я був в устілку п'яний…

— Ти не забув, коханий! — Скрикнула вона. — Але там я тільки підробляла. Вдень доводилося об'їжджати диких коней, щоб не померти з голоду.

— Здаюсь, — сказав я і налив собі повний келих вина.

Найбільше мене дратувало, що ця дівчина дійсно здавалася мені знайомою. Але і по поведінці, і по зовнішньому вигляду їй не можна було дати більше сімнадцяти. Ми не могли зустрічатися.

— Фехтувати тебе навчив Бенедикт? — Запитав я.

— Так.

— Хто він тобі?

— Звичайно, коханець. Він обдарував мене хутрами, обсипав діамантами і між справою навчив фехтувати. — Вона знову засміялася.

Я продовжував вивчати її обличчя.

Так, це було можливо…

— Сумно мені, — сказав я.

— Чому?

— Бенедикт не дав мені пиріжок.

— Пиріжок?

— За кмітливість. А зараз — пізно. Адже ти його донька, вірно?

Вона почервоніла.

— Ні. Але ти майже вгадав.

— Внучка?

— Е-е-е… Не зовсім.

— Пробач, не розумію.

— Він любить, коли я називаю його дідусем. Насправді Бенедикт мій прадід, батько моєї бабусі.

— Ось воно що. А з ким ти живеш в маєтку, коли Бенедикт їде?

— Одна.

— Де ж твої мати і бабуся?

— Вони загинули.

— Тобто як?

— Померли насильницькою смертю. Їх вбили, коли Бенедикт знаходився в Амбері, і з тих пір він жодного разу там не був. Я думаю, він не хоче залишати мене без нагляду, хоч і розуміє, що в образу я себе не дам. Ти теж міг у цьому переконатися.

Я кивнув. Тепер мені було ясно, чому Бенедикт вирішив стати протектором Авалона. Він не міг жити з Дарою в Амбері. Більше того, він не мав права говорити про її існування нікому з нас, включаючи мене, — занадто велика була ймовірність, що його почнуть шантажувати. А отже…

— Я думаю, Бенедикт, їдучи, заборонив тобі з'являтися в маєтку, — сказав я. — Він буде незадоволений, що ти не послухалася.

— Ти такий же, як він! Я вже не дитина!

— Хіба я сказав, що ти дитина? Але ж Бенедикт впевнений, що ти живеш там, куди він тебе відвіз. Вірно?

Вона нічого не відповіла, і наша трапеза тривала в незручному мовчанні. Я вирішив змінити тему розмови.

— І все-таки, звідки ти мене знаєш?

Вона дожувала бутерброд, випила ковток вина і усміхнулася.

— Я бачила твій портрет.

— Який портрет?

— На Гадальних картах. Коли я була маленькою, ми з дідом часто грали в карти. Я знаю всіх своїх родичів — тебе, Еріка, чоловіків зі шпагами, жінок у гарних сукнях. Поетом у…

— У тебе є своя колода?

— Ні. — Вона важко зітхнула. — Дід не дозволяє мені чіпати карти, хоча у нього багато колод.

— Он як? А де вони лежать?

Вона подивилася на мене, примружившись. Чорт забирай! Невже я розучився блефувати?

— Одну колоду він завжди носить із собою. Де решта, я не знаю. Навіщо тобі? Якщо ти захочеш побачити портрети своїх братів і сестер, хіба він тобі відмовить?

— Навряд чи звернуся до нього з таким проханням, — сказав я. — Ти хоч розумієш справжнє значення карт?

— Мені ніколи не дозволяли довго на них дивитися. Я здогадуюся, що карти намалювали з певною метою, але не знаю з якою. Скажи, вони дійсно мають особливе значення?

— Так.

— Так я і думала. Дід над ними прямо трясеться. А в тебе є своя колода?

— Так. Але я дав її в борг.

— Зрозуміло. А зараз вона тобі потрібна була для справ — зловісних і покритих мороком таємниці.

Я знизав плечима.

— А зараз вона мені знадобилася би для справ буденних і нудних.

— Для яких це?

Я похитав головою.

— Якщо Бенедикт не пояснив тобі, як користуватися картами, не чекай, що я відкрию їх секрет.

Вона надула губи.

— Ти його просто боїшся.

— Я дуже поважаю Бенедикта і люблю, як брата.

Вона засміялася.

— Хіба він володіє шпагою краще, ніж ти?

Я відвернувся. Напевно, Дара щойно повернулася додому і не чула останніх вістей. Всі городяни вже знали, що Бенедикт позбувся руки. Але я не стану тим чоловіком, який перший повідомить їй цю новину.

— Розумій, як знаєш, — відповів я. — До речі, де ти живеш, коли Бенедикт їде у справах?

— У невеликому селі високо в горах. Дід часто залишає мене зі своїми друзями — сім'єю Текісів. Ти не знаєш, хто такі Текіси?

— Ні.

— У цього сільця немає назви, тому я так і називаю його — сільце. І люди в ній живуть якісь дивні. Вони ніби… Моляться на нас. Дивляться на мене як на святу і нічого не говорять, навіть коли я питаю. Шлях до сільця близький, але небо там чуже, гори чужі — все чуже! — А повернутися додому неможливо. Я багато разів намагалася втекти і губилася в горах. А потім мене знаходив дід і відразу йти ставало легко і я впізнавала знайомі місця. Текіси виконують всі його накази, ловлять кожне слово, ніби він господь бог.

— Для них він бог.

— Але ти сказав, що не знаєш Текісів.

— Так, але я знаю Бенедикта.

— Скажи в чому тут справа? Чому дід ніколи і ніде не заблукає, а я вічно не можу знайти дороги?

Я похитав головою.

— Це ти скажи, як тобі вдалося повернутися на цей раз.

Дара допила вино, простягнула мені порожній келих. Вона сиділа не рухаючись, схиливши голову на праве плече, насупивши брови. Її відсутній погляд був спрямований в далечінь.

— Сама не знаю, — вона машинально піднесла келих до губ і зробила ковток. Потім взяла в ліву руку ніж і почала розсіяно вертіти його. — Не зрозумію, як це вийшло. Я була зла. Зла, як чорт. Він знову відправив мене в село, як дівчисько, що нашкодило і провинилося. Я сказала, що піду на війну і буду битися з ним пліч-о-пліч, але він посадив мене на коня і відвіз у гори. Я не знаю, якою дорогою ми їхали, а я ж народилася і виросла в Авалоні і мені тут знайомі тут кожна стежина, кожен кущик. Я об'їздила сотні ліг у всіх напрямках, а тут і озирнутися не встигла, як опинилася у Текісів. В останній раз я була у них кілька років тому і зараз, ставши старше, присягнулася, що повернуся додому самостійно.

Все так само машинально вона стала колупати землю ножем.

— Я дочекалася півночі і спробувала визначити напрямок по зірках. У мене виникло відчуття, що я сплю наяву. Зірки були іншими. Я не побачила жодного знайомого сузір'я. Тоді я повернулася в будинок. Мені було трохи страшно, і я не знала, що робити. Весь наступний день я приставала до Текісів з питаннями, а коли вони перестали відповідати, стала розпитувати сільських жителів. Це було схоже на поганий сон. Або вони були непрохідні дурні, або не хотіли нічого говорити, або навмисно мене обманювали. Вони просто не розуміли, про що йде мова і куди я хочу потрапити. У цю ніч я знову вийшла подивитися на зірки, думаючи, що помилилася. Помилки не було.

Дара розгладила землю ножем, почала креслити якісь лінії. Здавалося, вона не помічає, що робить.

— Протягом декількох днів я намагалася знайти дорогу додому. Спочатку я вирішила, що повернуся по слідах коней. Але сліди зникли. Тоді я зробила єдине, що прийшло мені в голову: щоранку виїжджала в якому-небудь напрямку, а до полудня поверталася в село. Я знову об'їздив сотні ліг, але так і не побачила жодного знайомого місця. Це зводило мене з розуму. Я почала погано спати ночами, але моє рішення повернутися в Авалон залишалося непохитним. Дід мав зрозуміти, що тільки маленькі діти слухняно стоять в кутку і чекають, коли їх пробачать. Я ж вийшла з цього віку.

Минув тиждень. Я стала спати ще гірше, мене замучили кошмари. Тобі коли-небудь снилося, що ти біжиш і нікуди не можеш прибігти? Саме такі відчуття я і відчувала, але тільки снилася мені палаюча павутина. Правда, це була не павутина, без павука, і вона не згоряла. Я все ходила та ходила навколо павутини і всередині неї, але одночасно не рухалася, а стояла на місці. Я розумію, що кажу дурниці, але мені не передати своїх відчуттів словами. І мені хотілося йти по цій павутині, не зупиняючись. Вранці я прокидалася розбитою, ніби всю ніч займалася важкою фізичною працею. Кошмари ці снилися мені багато днів поспіль і з кожним разом ставали все реальнішою.

Сьогодні я прокинулася рано, чітко пам'ятаючи свій сон, і несподівано зрозуміла, що зможу повернутися додому. У якийсь напівдрімоті я осідлала коня і поскакала не зупиняючись і не звертаючи уваги на дорогу. Я думала тільки про Авалон — місцевість ставала все більш знайомої, і несподівано я опинилася там, де хотіла. Селище, Текіси, чужі зірки, гори зникли, як дим. Я б не змогла зараз туди повернутися. Хіба це не дивно? Ти можеш пояснити, що зі мною сталося?

Я піднявся, обійшов рушник із залишками сніданку і сів поруч з Дарою.

— Ти пам'ятаєш, як виглядала палаюча павутина, яка не була павутиною і не горіла? — Запитав я.

— Приблизно пам'ятаю.

— Дай мені ножа.

Вона простягла його руків'ям вперед, і я взявся міняти малюнок, який вона машинально креслила на землі. Одні лінії я стер, інші продовжив і, закінчивши роботу, відклав ножа вбік і подивився на дівчину. Довгий час вона мовчала, потім вимовила тихим голосом:

— Так, це вона. Але звідки ти знаєш? Як ти дізнався про мій сон?

— Все, що ти бачила, — відповів я, — вкладено у твої гени. Як і чому — я не знаю. Але твій сон доводить, що ти — справжня дочка Амбера. Ти повернулася додому, подорожуючи по Відображеннях. Приснився ж тобі Великий Лабіринт Амбера. Користуючись його силою, ті, у кого в жилах тече королівська кров, отримують владу над Відображеннями. Ти розумієш, про що я кажу?

— Дуже смутно. А по правді кажучи, нічого не розумію. Я чула, як дід проклинав якісь Відображення, але ніколи не замислювалася, що він має на увазі.

— Тоді ти не можеш знати, де знаходиться Амбер.

— Так. На це питання дід завжди відповідав ухильно. Він багато розповідав про Велике місто і про нашу сім'ю, але я навіть не знаю, в якому напрямі йти, щоб потрапити в Амбер.

— У будь-якому, — відповів я. — Це не грає ролі. Потрібно тільки…

— Так, звичайно! — Вигукнула вона, не давши мені договорити. — Зовсім забула, але Бранд говорив те ж саме. Я думала, він жартує.

— Бранд! Він тут?

— Був дуже давно. Бранд часто провідував нас, коли я була маленькою. Пам'ятаю, я тоді закохалася в нього без пам'яті і набридала йому самим безсовісним чином. Він знав безліч цікавих історій, вчив мене різних ігор…

— Коли ти бачила його востаннє?

— Років вісім-дев'ять тому.

— Крім Бранда, ти знаєш якихось родичів?

— Звичайно. Зовсім недавно у нас гостювали Джуліан і Жерар.

Мені стало не по собі. Надто вже багато про що промовчав Бенедикт. Краще б він збрехав; тоді, принаймні, було б на що злитися. Але на мою біду, Бенедикт був занадто чесний. Так, доведеться мені попотіти, коли я відправлюся за камінчиками. Потім треба буде провернути ще одне дільце… Часу у мене залишилося менше, ніж я думав. Прокляття!

— А раніше ти була з ними знайома?

— Ні. — Вона важко зітхнула. — Дід заборонив мені говорити, що я його правнучка. І відмовився пояснити чому. Набридло!

— Можеш не сумніватися, у нього були на те вагомі причини.

— Розумію. І все одно прикро, адже я все життя мріяла познайомитися зі своїми родичами. А ти знаєш, чому він не дозволив мені сказати правду?

— Для Амбера настали важкі часи. Обстановка зараз неспокійна і навряд чи покращиться найближчим часом. Якщо про правнучку Бенедикта нічого не будуть знати, її ніхто не зачепить. Він піклується про тебе, і намагається відгородити від великих неприємностей.

Дівчина презирливо пирхнула.

— Я вже не потребую його турботи! Я можу сама про себе подбати!

— Так, фехтуешь ти непогано. На нещастя, життя — штука складна і складається не тільки з дуелей за правилами.

— Не треба мене вчити! Я не маленька! Але…

— Ніяких «Але»! На місці Бенедикта я вчинив би точно так само. Крім тебе, він захищає свої власні інтереси. Дивно, що він відкрився Бранду. Стривай, коли дід дізнається, що ми знайомі, він до стелі підстрибне від люті!

Вона здригнулася і здивовано на мене подивилася.

— Чому? Ти не заподієш нам шкоди. Ми ж… Родичі…

— Звідки ти знаєш, що я думаю, або навіщо прийшов? Якого біса! Можливо і ти, і твій дід зараз перебуваєте в повній моїй владі!

— Ти… Жартуєш… Це ж жарт, правда?

— Ти знаєш. Якщо б я задумав небудь нехороше, навіщо б я став тебе попереджати?

— Так… Звичайно.

— Зараз ти почуєш від мене те, що Бенедикт повинен був сказати тобі давним-давно. Ніколи не довіряй родичам. Вони гірші випадкових знайомих. Принаймні, з першим зустрічним ти можеш відчувати себе в більшій безпеці.

— Ти говориш серйозно?

— Так.

— Але ж ти — мій родич. Значить, тебе я теж повинна боятися?

Я посміхнувся.

— Ну що ти! Я — зразок чесноти; людина чесна, благородна і дуже добра. Вір мені у всьому.

— Я вірю, — простодушно сказала вона, і я засміявся. — Але я дійсно тобі вірю! Я знаю, ти не заподієш нам шкоди!

— Розкажи мені про Джуліана і Жерара. — Я змінив тему розмови, відчуваючи деяку незручність. Втім, я завжди відчуваю себе не в своїй тарілці, коли люди починають занадто сильно мені довіряти. — Навіщо вони приходили до Бенедикта?

Вона допитливо подивилася на мене, немов намагаючись прочитати мої думки, і після нетривалого мовчання сказала:

— Ти правий, я занадто багато базікаю. Зовсім забула про обережність. Тепер твоя черга відповідати на запитання.

— Чудово! Скоро тобі жоден родич не буде страшний! Що ти хочеш дізнатися?

— Де знаходиться те село? І Амбер? Що між ними спільного? Чому в Амбер можна потрапити незалежно від того, в якому напрямку ти йдеш? Про які Відображення ви говорите?

Я піднявся на ноги, подивився на Дару зверху вниз і простягнув їй руку. Дівчина боязко взяла її, встала і злякано на мене подивилася. У цю хвилину вона виглядала зовсім юною.

— Куди ти…

— Ходімо. — Я підвів її до того місця, де спав і повернув обличчям до мірошницького колеса. Вона спробувала щось сказати, але я зупинив її жестом. Дивись. Дивись і ні про що не думай.

Ми дивилися на бурхливу воду, яка пінилася, і я привів свої думки в порядок. Потім узяв дівчину за лікоть і повів у ліс.

Ми йшли серед дерев, і хмари попливли по небу, а тіні подовжилися. Пташині голоси зазвучали голосніше, від землі парило. Листя поміняли форму, листя стало густішим. З'явилося жовте сонце, за поворотом дороги росли виноградні лози. Пташині голоси остаточно похрипли. Стежка, посипана галькою, піднімалася в гору. Десь далеко позаду чувся гул, від якого тремтіла земля. Ми вийшли на відкрите місце під бірюзовим небом і сполохали буру ящірку, гріли на великому камені.

— Куди це ми потрапили? — Запитала Дара. — Ніколи не була тут раніше.

Я нічого не відповів — занадто був зайнятий тим, що міняв Відображення.

Ми знову опинилися в лісі, на сей раз тропічному, що стояв на високому пагорбі. Всюди росли гігантські папороті, пташиний гамір змінився дзижчанням, шипінням, тявканням. Гул посилився, земля задвигтіла сильніше. Дара схопила мене за руку. Вона більше не задавала питань і буквально пожирала очима навколишній пейзаж, намагаючись нічого не упустити з виду. Великі жовті квіти кивали голівками, гублячи краплі роси з пелюстків. Спека стояла така, що ми змокли від поту.

Гул перейшов у потужний рев, ми вийшли з лісу і зупинилися на краю прірви. Рев перетворився на гуркіт, подібний перекатам грому.

Він падав з висоти в тисячу футів — водоспад, що бив по річці, як молот по ковадлу. Внизу кружляли вири, здіймалися бризки, летіла піна. На іншому березі, за півмилі, оповите туманним серпанком і розцвічене веселкою, схоже на острів, сплюснутий ударом титана, повільно оберталося, виблискуючи і переливаючись, гігантське колесо млина. Величезні птахи з розпростертими крилами планували високо в небі, нагадуючи хрести.

Ми стояли досить довго, дивлячись на величну картину, яка відкрилася нашому погляду. Розмовляти було неможливо, і мене це цілком влаштовувало. Потім Дара відірвала погляд від млинового колеса і запитливо на мене подивилася. Я кивнув, повернувся і пішов у бік лісу. Ми досить швидко повернулися туди, звідки прийшли.

Поверталися ми тією ж дорогою, і поки йшли Дара не вимовила ні слова. Ймовірно, вона зрозуміла, що я — винуватець змін, що відбуваються навколо, і не хотіла мені заважати.

Заговорила вона, коли ми опинилися на березі струмка, навпроти маленького млинового колеса, яке неспішно оберталося.

— Значить, між селом і тим місцем, де ми були, немає різниці?

— Так. І те й інше — Відображення.

— Амбер теж?

— Ні. Амбер відкидає Відображення, яким немає числа. Те місце, де ми були, — Відображення, сільце — Відображення, і зараз ми теж знаходимося у Відображенні. Будь-який світ, який ти можеш собі уявити, існує і називається Відображенням.

— … І ти, і дідусь, і всі інші ходять по цих Відображеннях і вибирають те, яке сподобається?

— Так.

— І мені вдалося втекти з села таким же чином?

— Так.

Вона зрозуміла все, що я сказав, — це у неї на обличчі було написано. Густі чорні брови її зсунулися, тонкі ніздрі роздулися.

— Тоді… І я так можу… Ходити де завгодно, робити що заманеться!

— Це в твоїх силах.

Вона кинулася мені на шию, розцілувала, а потім закрутилася, як дівчисько, розметавши волосся по витонченій шиї.

— Значить, я можу все!

— Можливості наші не безмежні, небезпеки…

— Це життя! Скажи, як мені навчитися управляти Відображеннями?

— Ключ до розуміння — Великий Лабіринт Амбера, викладений вогненним візерунком на підлозі великої кімнати в підземеллях палацу. Ти повинна пройти випробування — дійти до центру Лабіринту не зупиняючись і нікуди не звертаючи, інакше загинеш. Тільки тоді ти отримаєш владу над Відображеннями і зможеш свідомо керувати ними.

Дара підбігла до рушника з залишками сніданку і схилилася над малюнком, який я накреслив на землі.

— Я повинна потрапити в Амбер і пройти Лабіринт! — Вигукнула вона, коли я підійшов і став поряд з нею.

— Безумовно. І рано чи пізно Бенедикт тобі в цьому допоможе.

— Зараз! Негайно! Чому він ніколи нічого мені не говорив?

— Тому що ситуація складна, і ні тобі, ні Бенедикту не можна показуватися в Амбері. Занадто небезпечно. Доведеться почекати.

— Це нечесно! — Вона різко повернулася і подивилася мені в очі.

— Звичайно, нечесно, — погодився я. — Таке життя. Я тут ні при чому.

Остання моя фраза прозвучала не зовсім щиро. Не дивно, якщо врахувати, що в сформованій ситуації винен був саме я.

— Краще б ти нічого мені не говорив, коли вже мені не судилося отримати те, чого я хочу.

— Ну-ну, не треба так похмуро. Положення в Амбері нормалізується, причому найближчим часом.

— А як я про це дізнаюся?

— Тобі скаже Бенедикт.

— Як би не так! Ти, здається, міг переконатися, що він не вважає за потрібне просвіщати мене!

— А навіщо? Щоб ти зайве хвилювалася? Ти тільки що сказала, що краще б я нічого тобі не казав. Повір, Бенедикт тебе любить і піклується про твоє благополуччя. Прийде час, і він займеться твоїм вихованням.

— А якщо ні? Ти мені допоможеш?

— Зроблю все, що в моїх силах.

— А як мені тебе знайти?

Я посміхнувся. Я не шукав собі вигод, починаючи цю розмову. Те, що Дара вирішила мені довіритися, вийшло само собою. І зовсім необов'язково викладати їй все начистоту. Дещо, правда, пояснити доведеться, щоб вона була у мене в боргу. Пізніше Дара може мені знадобитися…

— Портрети на картах, — сказав я, — намальовані аж ніяк не з сентиментальних мотивів. З їх допомогою ми можемо спілкуватися один з одним. Дістань з колоди мою карту, зосередься, постарайся викинути всі думки з голови. Уяви собі, що я стою перед тобою, і починай говорити. Я відповім.

— Коли я грала з картами, дід ніколи не дозволяв мені дивитися на них пильно.

— Природно.

— А чому вони володіють такими властивостями?

— Знаєш що, про це ми поговоримо якось іншим разом. Але послуга за послугу. Ти не забула? Я розповів тобі про Амбер і Відображення, я ти дай відповідь мені на запитання про Жерара і Джуліана.

— Добре, — сказала вона. — Одного ранку, п'ять-шість місяців тому, дідусь підрізав дерева в саду — він завжди робить це сам, — а я йому допомагала. Він стояв на драбині, орудуючи секатором, і раптово завмер, як ніби до чогось прислухаючись. Потім я почула, як він розмовляє — не бурмоче собі під ніс, а саме розмовляє. Спочатку я подумала, що він звернувся до мене з проханням, а я не розчула. Я запитала, у чому справа, але він не звернув на мене уваги. Тепер я розумію, що він розмовляв з людиною, яка зв'язалася з ним по карті, швидше за все Джуліаном. Тоді ж мені було невтямки, чому дід кинув усі справи і сказав, що йому необхідно відлучитися на день-інший. Він попередив мене, що в його відсутність можуть приїхати Джуліан і Жерар, і що я повинна представитися їм, як осиротіла донька старого відданого слуги Бенедикта, яку він взяв на виховання. Дід поїхав, ведучи на поводі двох коней. Він був озброєний до зубів.

— Повернувся він пізно вночі, разом з Жераром і Джуліаном. Жерар знаходився в напівпритомному стані, ліва його нога була зламана, лівий бік — В синцях і подряпинах. Джуліан теж виглядав неабияк пошарпаним. Вони гостювали у нас приблизно місяць — мене вразило, як швидко Жерар одужав, — А потім взяли двох коней і поїхали. Більше я їх не бачила.

— Вони не говорили, що з ними сталося?

— Сказали мимохідь, що потрапили в якусь халепу. Зі мною на цю тему не розмовляли.

— Де це сталося? Не знаєш?

— Не Чорної Дорозі. Я ясно чула, як вони кілька разів згадували Чорну Дорогу.

— Де вона знаходиться?

— Поняття не маю.

— Що вони про неї говорили?

— Нічого особливого. Проклинали на всі лади.

Я глянув на залишки нашого сніданку, побачив, що в пляшці залишилося вино, нахилився і наповнив келихи.

— За зустріч друзів! — Сказав я і посміхнувся.

— За зустріч друзів! — Погодилася Дара.

Ми випили.

Вона почала упаковувати кошик, і я став допомагати їй, згадавши про те, що час не чекає. Мені не терпілося вирушити в дорогу.

— Коли можна з тобою зв'язатися? — Запитала Дара. — Довго мені чекати?

— Не дуже. Дай мені три місяці, і я тобі допоможу.

— Де ти будеш через три місяці?

— Сподіваюся, в Амбері.

— А до нас ти надовго приїхав?

— На кілька днів. Але сьогодні мені треба відправитися по невідкладних справах. Повернуся тільки завтра.

— Шкода, що ти не можеш залишитися.

— Мені теж шкода. Я б із задоволенням залишився, особливо після того, як ми познайомилися.

Вона почервоніла і опустила голову, зробивши вигляд, що корзинка упакована недостатньо ретельно. Я зняв з куща фехтувальні костюми.

— Додому повернемося разом? — Запитала вона.

— Ні. Я — до стайні. Мені вже треба їхати.

— Все одно нам по дорозі. Мій кінь прив'язаний за поворотом струмка. — Я кивнув і пішов слідом за нею по стежині, що огинала берег. — Мені здається, про нашу зустріч ніхто не повинен знати, тим більше дід, — сказала вона. — Як ти думаєш?

— Розумниця.

Дзюрчання і клекіт води в потічку, що впадає в річку, що тече до моря, затихали, затихали і нарешті затихли. Чувся лише все слабіючий скрип млинового колеса.

6

Як правило, принцип «Повільно, але вірно» застосуємо на всі випадки життя. Якщо ж який-небудь процес необхідно прискорити, діяти треба з крайньою обережністю.

Отже, я їхав повільно, але вірно і з крайньою обережністю. Нема чого було даремно стомлювати Чемпіона. Різкі зміни Відображень погано діють навіть на людей, а тварини, які ніколи не брешуть самі собі, переносять їх дуже важко і можуть сказитися.

Я перетнув невеликий дерев'яний міст через струмок. Мені потрібно було дістатися до річки, минаючи місто, а потім вже берегом доїхати до моря. Стояв полудень. Дерева хитали гілками, навіваючи прохолоду. На моєму поясі висіла Грейсвандір.

Я тримав шлях на захід і незабаром опинився в горбистій місцевості. Я не став керувати Відображеннями, поки не виліз на найвищий пагорб, з якого як на долоні відкривався вид на місто, так схоже на мій Авалон. Бракувало лише декількох срібних веж, та й річка протікала під іншим кутом. З труб готелів та будинків йшов дим, легкий вітерець гнав його на північ. Люди — верхи, піші, на возах, в екіпажах — рухалися по вузьких вуличках, заходили в крамниці, готелі, вілли і виходили з них; зграйки птахів опускалися, піднімалися і щебетали поруч зі стриноженими кіньми; яскраві плакати і прапори полоскалися на вітрі; спека стояла така, що повітря тремтіло.

Шум голосів, брязкіт, стукіт, скрипи зливались в одне невиразне бурмотіння, але навіть якщо б я був сліпим, запахи підказали б мені, що місто близько.

Я дивився на нього зверху вниз, і почуття туги оволодівало мною при згадці про давно забуті Відображення з тією ж назвою, де можна було знайти спокій і де я був щасливий.

Втім, я прожив довге життя і прекрасно розумів, що переживаннями горю не допоможеш, а жалкувати про те, що відбулося, нерозумно.

Ті солодкі дні минули, пройшли й закінчилися, а зараз мене чекав Амбер. Я дав коневі шпори і поскакав на південь, твердо знаючи, що буду битися до переможного кінця. Я ніколи не забуду тебе, Амбер.

Сонце вогненною точкою виблискувало над моєю головою, свистів вітер. Небо пожовкло, стало схожим на величезну розігріту пустелю, що розкинулася від обрію до обрію. Пагорби перетворилися на невисокі гори; камені, розкидані в долині, вражали різноманітністю форм і забарвлень. Розігралася піщана буря, і я замотав обличчя шийною хусткою. Чемпіон заіржав, зафиркав, але продовжував мчати вперед. Пісок, каміння, вітер, помаранчеве небо, зграя хмар, що летить до сонця…

Тіні подовжилися, вітер стих, затишшя… Лише стукіт копит да свист нерівного дихання…

Напівтемрява, сонце зіткнулося з хмарами… І стіни дня тряслися від грому… Як ясно видно вдалині… Блакитна прохолода, повітря, насичене електрикою… І знову грім…

Завіса дощу праворуч… Скляна завіса… Сині злами в хмарах… Прохолода, впевнена хода коня і одноколірний світ, як театр…

Грім як набат, білі блискавки, хлинула злива… Двісті метрів… Сто п'ятдесят… Досить!

Вирує, кипить, піниться злива… Сирий запах землі… Іржання Чемпіона… На галопі…

Цівки води течуть, тонуть у землі… Плями бруду пускають бульбашки… Струмочків стає все більше, по них періщить дощ…

Високий пагорб попереду, і Чемпіон перестрибує калюжки і калюжі, м'язи його напружуються і опадають, копита топчуть полотно води, вибивають іскри з каменів, ми піднімаємося на пагорб все вище і вище, і плескіт хвиль ззаду перетворюється на рев бурхливого потоку…

Все вище і вище, щоб зупинитися і вичавити поли плаща… Внизу бушує сіре море, і хвилі б'ються об скелю, на якій ми стоїмо…

А тепер у глиб країни, туди, де вечір, де поля засіяні конюшиною; а ззаду — затихаючий шум прибою…

У погоню за падаючими зірками, а небо темніє на сході, віщуючи ніч і безмовність…

Розчистити небо, щоб зірки світили яскравіше, залишити тонкий ажур хмарок.

Червоноокі тварюки несуться, виючи, за нашими слідами… Відображення… Зеленоокі… Відображення… Жовтоокі… Зникли.

Лише чорні піки скель в засніжених спідницях оточують з усіх боків… Замерзлий сніг, сухий, як пил, летить в ночі — іграшка вітру… Сніг, схожий на порошок, на борошно… Згадалися італійські Альпи, катання на лижах… Хвилі снігу б'ються об кам'яні стрімчаки… Білий вогонь вночі… Мої ноги, закляклі в промоклих чоботях… Чемпіон злякано фиркає, обережно переставляє ноги і крутить головою, немов не вірить тому, що бачить…

За поворотом — інше Відображення, похилий схил пагорба, теплий вітер, тане сніг…

Важкий, звивистий шлях до тепла… Тягнулася ніч, і наступав світанок, світлішало небо і блякли зірки…

Там, де годину тому бився об скелі сніг, лежала рівнина з хирлявими кущами. І ворони, що пожирають падаль, з криками протесту злітали, коли ми проїжджали мимо…

Трохи повільніше, і рівнина покрилася травою, по якій хвилями прокочувався вітерець… Кашель полюючої пантери… Рятується втечею тінь, схожа на оленячу… І знову яскраво світять зірки, а ноги мої трохи зігрілися…

Чемпіон захропів, став на диби і поніс, рятуючись від невидимої небезпеки… Не скоро він заспокоївся, не скоро перестав тремтіти…

Бурульки місяця звисали з вершин дерев… Туман фосфоресціював, піднімаючись від землі… Метелики кружляли в білих плямах світла…

Земля піднімалася і опускалася, немов гори переступали з ноги на ногу… Зірки роздвоїлися… І два місяця, як одна гантель… По рівнині і в повітрі метушаться дивні тіні…

Земля пригальмувала і зупинилася, як годинник, у якого скінчився завод… Тихо… Спокійно… Зірки і місяць з'єдналися зі своїми душами…

На захід, узлісся… Туди, де тече річка, а дорога веде уздовж берега до самого моря…

Стукіт копит, змінюються Відображення… Нічне повітря свіже і прохолодне… Виблискують вежі на сірих стінах… Солодко дихається, все пливе перед очима… Відображення…

Ми немов кентавр, мій кінь і я, зі змоклим від поту тілом… Ми важко дихаємо, ми задихаємося… І небо, покрите, як хусткою, грозовою хмарою, і страшний лик, коль ми переможно роздуваємо ніздрі… Ковтаючи милі…

Весело сміємося, річка близько, зліва ліс…

Скачемо серед дерев… Гладкі стволи, ліани, краплі роси… Павутина, осяяна місячним світлом, в ній хтось б'ється… Пружний торф… Світиться мох на повалених стовбурах…

Поляна… Шепоче висока трава…

Знову ліс…

Річка зовсім близько…

Звуки… Звуки… Скляний дзенькіт води…

Ближче, ще ближче, зовсім поруч… Небо вигнулось, підтягнувши черево, і знову дерева… Чисте свіже повітря… Ось вона тече, ліворуч від нас… Неспішно, неквапливо, ми наближаємося…

Пити… Похлюпатися на мілині, і Чемпіон, опустивши голову, п'є, не може відірватися, і пара виривається з його ніздрів… Глибше і я стою в чоботях по коліно у воді… Вона капає з волосся, тече по спині і руках… Чемпіон піднімає голову і дивиться, як я сміюся…

Вниз за течією, повільно, спокійно… Уздовж берега по дорозі прямій, широкій…

Ліс став густішим, потім порідшав…

Спокійно, впевнено, неквапливо…

Проблиск зорі на сході…

Вниз по схилу пагорба, дерев майже не видно… Кам'яниста рівнина і знову нічне небо…

Нарешті запах моря — з'явився і тут же зник… Стукіт копит, тільки вперед, передсвітанковий холодок…

І знову морський солоний запах…

Кам'янистий берег, лісу немає і в помині… Крутий, відкритий вітрам, похмурий схил, спускаємося… Крутий, обривистий, прямовисний… Миготять кам'яні стіни… Камені зриваються і зникають в бурхливому потоці, не чути сплесків… Поглибити ущелину, розширити дорогу…

Вниз, вниз…

Ще трохи…

А тепер — забарвити схід блідою зорею, зробити спуск не таким крутим… Трохи додати запаху солі в повітрі…

Глина, пісок… Згорнути вниз, займається день…

Спокійніше, м'якше, послабити стремена…

Бриз і світло, бриз і світло… За валунами…

Натягнути поводи…

Переді мною лежав морський берег з дюнами. Південно-східний вітер здіймав хмари піску, крізь які важко було розгледіти далекі обриси суворого моря.

Рожева зоря забарвила сиві гребені хвиль, що розбивалися об скелі. Між мною і дюнами заввишки в декілька сотень футів на цьому злощасному березі лежало плоскогір'я. Диявольська ніч закінчилася, і воно ожило зі світанком, граючи химерними тінями на великому зернистому піску серед каміння.

Так, я потрапив туди, куди хотів.

Я спішився і став чекати. Сонце піднімалось повільно, а мені необхідне було жорстке біле світло. Це було те саме місце, яке я бачив, перебуваючи в засиланні на Відображенні Земля, багато десятків років тому. Правда, тут не було ні бульдозерів, ні ям, ні чорноробів, ні таємної поліції помаранчевого міста. Не було і рентгенівських установок, колючого дроту, озброєної охорони. Втім, це Відображення ніколи не знало сера Ернста Оппенгеймера, корпорацію діамантових копалень Південно-Західної Африки та уряду, який дав компанії дозвіл на розкопки. Переді мною стелилася пустеля Наміб, розташована приблизно в чотирьохстах милях на північний захід від Кейптауна, — смуга дюн і скель від двох до дванадцяти миль в ширину, яка простягнулася вздовж цього богом забутого місця на триста миль. І зовсім не як в копальнях, алмази валялися тут прямо під ногами, нагадуючи пташиний послід на піску. Природно, я прихопив з собою невеликі грабельки і решето.

Розпакувавши сідельну сумку, я приготував сніданок. День обіцяв бути жарким і курним.

Працюючи в дюнах, я думав про Дойла — ювеліра з Авалона, маленького, лисомго, з пухнастими бакенбардами. Ювелірний порошок? Навіщо мені ювелірний порошок, та ще в такій кількості, якої вистачить армії ювелірів, їх онукам і правнукам? Я знизав плечима. Чи не все одно навіщо, якщо я плачу готівкою? Так, звичайно, але якщо з'ясувалося, що порошок можна вигідно використовувати в іншій справі то треба бути дурнем… Іншими словами, він не може виконати моє замовлення протягом тижня? Маленькі пухкі щічки затремтіли від найсолодшої посмішки. Тижня? О ні! Ніколи! Це просто смішно, не може бути й мови… Зрозуміло. Що ж, велике спасибі. Можливо, його конкурент зможе мені допомогти, а заодно прийме в оплату алмази, які я повинен отримати з дня на день… Алмази? Я сказав алмази? Секундочку. Адже він завжди цікавився саме алмазами… Так, звичайно, зараз у нього немає потрібної кількості, але… Багатозначний жест… Він безумовно поквапився, категорично заявивши, що не зможе дістати цього полірувального матеріалу. Формула виготовлення проста, інгредієнти в достатку, вихід буде знайдено. Значить, протягом тижня. А тепер про алмази…

Коли я покинув лавку Дойла, вихід був знайдений.

Багато хто вважає, що порох вибухає. Це, звичайно, не так. Порох швидко згоряє, нарощуючи тиск газу, який викидає кулю з патрона після того, як бойок вдаряє в капсуль. У результаті відбувається постріл.

З притаманним усій нашій родині даром передбачення я багато років експериментував з усілякими вибуховими та горючими речовинами. Моєму розчаруванню, коли я дізнався що порох у Амбері не запалюється, а капсюлі не бажають вибухати, не було меж. Утішав лише той факт, що мої рідні та близькі при всьому бажанні теж не могли скористатися вогнепальною зброєю. Важливе відкриття я зробив багато років опісля. Якось я сидів у своїй кімнаті в палаці Амбера і полірував золотий браслет, який купив Дейдрі в подарунок. Брудну ганчірку я кинув в палаючий камін. Слава богу, порошку на ній було небагато.

Я став володарем готового детонатора, який при змішуванні з інертною речовиною міг швидко згоряти, як порох.

Природно, я ні з ким не поділився настільки цінною інформацією, справедливо вважаючи, що вона стане в нагоді мені в майбутньому. На жаль, незабаром я побився на дуелі з Еріком і в результаті забув не тільки про ювелірний порошок, а й про те, як мене звати. Потім мені довелося стати союзником Блейза, який готувався до нападу на Амбер. Думаю Блейз просто не хотів випускати мене з уваги і тому погодився об'єднати наші сили. Надай я в його розпорядження зброю, він був би невразливий, а мені довелося б туго, тому що йому була віддана більша частина солдатів і офіцерів.

О, коли б тільки я згадав тоді про це місяцем раніше! Я не копався б зараз в пилу і бруді, мені не довелося б терпіти приниження і образи, проходити через тортури, заживо гнити у в'язниці! Я сидів би зараз на троні Амбера!

Я сплюнув, тому що засміявся і пісок мало не потрапив мені в горло. Якого біса! Я сам винен у всіх «Якщо». Навіщо гадати, що було б, коли мені є про що поміркувати. Ось так-то, Ерік…

Я ніколи не забуду той день, Ерік. Мене скували ланцюгами і змусили опуститися на коліна перед троном. Я коронував сам себе, щоб познущатися над тобою, і був жорстоко побитий. Потім я жбурнув у тебе короною, але ти спіймав її на льоту і посміхнувся. Добре, що ти її спіймав і вона не зігнулася від удару. Така гарна річ…

Срібний обруч з сімома високими піками, всипаний безцінними смарагдами, з двома великими рубінами з боків… У день коронації ти був самовпевненим, ситим, задоволеним. Я пам'ятаю слова, які ти прошепотів мені на вухо, коли завмерло луна від «Хай живе король!», Які тричі рознеслись по залу: «Ніколи в житті не бачив ти видовища, більш прекрасного, ніж сьогодні…» І я пам'ятаю, як ти голосно додав:» Гей, варта! Я повеліваю випалити Корвіну очі! Нехай останнім його спогадом буде святкова пишність цього дня! А потім киньте його в саму далеку темницю, саме глибоке підземелля Амбера, щоб пам'ять про нього стерлася і ім'я його було забуте!»

«Ти сидиш на троні Амбера, Ерік, — сказав я вголос. — Але я не забутий і не забув, і у мене є очі!»

Насолоджуйся королівською владою, Ерік, подумав я. Стіни Амбера високі і міцні. Залишайся в них. Оточи себе сталевим кільцем шпаг. Подібно страусові заховай голову під крило. Але не буде тобі спокою, поки я живий, а я сказав, що я повернуся, Ерік. Я добуду рушниці, зламаю всі двері, знищу твоїх захисників. І тоді ми залишимося один на один, як у той день, коли ми билися на шпагах, а стражники приспіли і врятували тебе від вірної загибелі. Тоді я поранив тебе, Ерік. Зараз мені потрібна твоя кров до краплі.

Я виявив ще один великий алмаз, шістнадцятий за рахунком, і поклав його в окремий гаманець.

Дивлячись на призахідне сонце, я думав про Бенедикта, Джуліана і Жерара. Які у них могли бути спільні інтереси? Від Джуліана я не чекав нічого хорошого, а от Жерара не боявся. Бенедикт напевно розмовляв саме з ним, коли я ночував у таборі, і в ту ніч нічого поганого зі мною не відбулося. Тим не менш альянс трьох братів вселяв мені побоювання. Якщо мене хто і ненавидів більше, ніж Ерік, так це Джуліан. Дізнайся він, де я перебуваю, мені загрожували б великі неприємності, а я не був до них готовий.

Бенедикт теж міг мене видати, не страждаючи докорами сумління. Адже він розумів, що будь-які мої дії приведуть до хвилювань в Амбері. Я не міг сердитися на людину, яка вважала, що благополуччя держави — понад усе. На відміну від Джуліана, Бенедикт свято слідував своїм принципам, і мені було шкода, що я не знайшов з ним спільної мови. Залишалося сподіватися, що битву за Амбер я виграю швидко і з мінімальними втратами з обох сторін. Мені не хотілося псувати відносини з Бенедиктом, особливо після того, як я познайомився з Дарою.

До того ж він міг повернутися в будь-яку хвилину, і я боявся потрапити в пастку. Мені зовсім не хотілося опинитися ні в тюрмі, ні в могилі. А значить я не міг дозволити собі розкоші як слід відпочити. Мені необхідно було поспішати.

Я заздрив Ганелону, який зараз напевно знаходився в одному з питних закладів, або в публічному будинку, або просто бродив по по зелених лугах і пагорбах. Всі ці дні мій супутник пив, бився, гуляв з жінками і почував себе як вдома. Втім, він дійсно потрапив до себе додому. Може, залишити його в Авалоні? Ні, не можна. Коли я піду, Джуліан влаштує йому допит з катуванням, і Ганелон стане ізгоєм у своїй країні. Він змушений буде зайнятися старим ремеслом, і навряд чи йому пощастить у третій раз. Я дотримаю слово, візьму його з собою в Амбер — якщо, звичайно, він сам не передумає. А якщо передумає… Я трохи йому заздрив, хоча і розумів, що він буде оголошений поза законом. Мені теж не хотілося їхати, і я уявив собі, як блукаю по околицях Авалона, розпускаю вітрило на пливучому по річці човні, здійснюю верхові прогулянки з Дарою…

Думки про Дару не давали мені спокою. З її появою в моєму житті щось змінилося, але я ніяк не міг зрозуміти, що саме. Ми, амберіти, незважаючи на ненависть, яку деякі члени нашої родини відчувають один до одного, невпинно думаємо про своїх родичів, завжди готові вислухати останні новини, що стосуються кожного з нас, і обожнюємо попліткувати, хоча часто дорого за це платимо. Іноді мені здається, що ми походимо на компанію балакучих стареньких в якомусь санаторії, які тільки тим і займаються, що перемивають один одному кісточки.

Дара й гадки не мала про наші сімейні справи, і про себе вона теж нічого не знала. О, з часом ця дівчина все зрозуміє і, як тільки про її існування стане відомо, вона отримає блискуче виховання. Після того як я розповів про силу, притаману їй від народження, вона не заспокоїться, поки не потрапить у Амбер. Я відчував себе змієм-спокусником, що змусив її покуштувати забороненого плоду, але рано чи пізно вона все одно дізналася б правду, а чим раніше Дара навчиться остерігатися своїх родичів, тим спокійніше їй буде жити на світі.

Втім, не виключено, що її мати і бабуся теж нічого про себе не знали…

А до чого це призвело? Обидві померли насильницькою смертю!

Невже рука Еріка досягала самих далеких Відображень?

Бенедикт, якщо того вимагали обставини, ставав куди більш жорстоким, хитрим і підступним, ніж кожен з нас. Він піде на все, аж до братовбивства, щоб захистити близьку йому людину. Приховуючи Дару від сторонніх очей, нічого їй не пояснюючи, він, мабуть вважав, що діє в її інтересах. Бенедикт вийде з себе, коли дізнається про нашу з нею розмову, і це була ще одна з причин по якій мені хотілося покинути Авалон якомога швидше. Просвіщаючи Дару я не переслідував корисливих цілей. Мені просто хотілося вберегти дівчину від небезпеки, а Бенедикт з моєї точки зору був не правий, залишаючи її в повному невіданні. За час моєї відсутності Дарі буде над чим подумати і коли я повернуся, вона засипле мене питаннями. Я постараюся вселити їй, що вести себе треба вкрай обережно і підкажу, чого слід побоюватися.

Я зціпив зуби.

Дикість якась! Коли я буду правити в Амбері усе переміниться. Повинно змінитися.

Чому ніхто не знайшов засобу, за допомогою якого можна було б змінити людську природу? Втративши пам'ять, опинившись в іншому світі, я все одно залишився колишнім Корвіном. Втім, напевно саме тому мене не охоплював відчай..

Спустившись до річки в затишному місці, я змив з себе пил і піт, думаючи про Чорну Дорогу, на якій потерпіли фіаско мої брати. Інформація для роздумів.

Купався я недалеко від берега, одним оком поглядаючи на Грейсвандір. Кожен з нас здатний іти крізь Відображення по свіжому сліду. Але мене ніхто не потривожив, хоча на зворотному шляху мені довелося скористатися Грейсвандір проти хижих звірів, куди менш страшних, ніж мої брати.

Втім, цього слід було очікувати, тому що я поспішав з усіх сил і Відображення миготіли, як в калейдоскопі…

Задовго до світанку я в'їхав в стайні, розташовані неподалік від будинку мого брата. Чемпіон ніяк не міг заспокоїтися, і мені довелося його задобрювати — гладити і чистити скребком. Коли я налив йому води і насипав вівса, з протилежного стійла донеслося іржання — мене вітав Вогняний, кінь Ганелона. Я вийшов із стаєнь і помився біля колонки, розмірковуючи, чи вдасться мені хоч трохи поспати.

Відпочинок був мені необхідний — кілька годин сну, і я повністю відновив би свої сили. От тільки не хотілося мені лягати в будинку Бенедикта. Хотілося уникнути неприємностей. Правда, я неодноразово стверджував, що волію вмерти в ліжку, але по-перше, я мав на увазі смерть в старечому віці, а по-друге, сподівався, що на мене наступить слон в той момент, коли я буду займатися любов'ю з молоденькою дівчиною.

До винному погреба Бенедикта я, проте, ставився не з такою упередженням, як до ліжка, і, відчувши необхідність випити чогось міцнішого, відправився в будинок, пройшов у вітальню і, не запалюючи світла, відчинив дверцята бару.

Я налив віскі, випив, налив ще й підійшов до вікна. Вид з нього відкривався чудовий — недарма Бенедикт побудував будинок на вершині пагорба.

— Під білим місяцем дорога лежить, — процитував я, дивуючись звукам власного голосу. — Сяє місяць самотньо…

— Лежить, Корвін. Сяє, мій хлопчик. Вірно підмічено, — вимовив Ганелон.

— Я й не знав, що ти тут, — сказав я, не повертаючи голови.

— Це тому, що я сиджу тихо, як миша.

— Ясно. Скільки ти випив?

— Трохи. Але якщо ви, як добрий товариш, піднесете стаканчик…

Я повернувся.

— А сам ти не можеш собі налити?

— Мені важко рухатися.

— Добре.

Я налив віскі в кришталевий келих до країв і підійшов до крісла, в якому сидів Ганелон. Він повільно підняв склянку до губ, кивнув на знак подяки і зробив ковток.

— Ах! Ось тепер полегшало.

— Ти бився, — впевнено заявив я.

— Це точно. І не раз.

— Будь чоловіком, візьми себе в руки, і мені не доведеться тобі співчувати.

— Але я переміг!

— Боже великий! Де трупи?

— О, ті бійки не в рахунок. Це дівчисько мене вимотало.

— Значить, ти не викинув грошей на вітер.

— Я говорю про дівчисько іншого сорту. Боюся, я поставив нас у незручне положення.

— Нас?

— Я ж не знав, що вона — господиня дому. Настрій у мене був прекрасний і я вирішив, що шкоди не буде, коли я побавлюсь з молоденькою апетитною служницею…

— С Дарою? — Запитав я, внутрішньо здригаючись.

— Ось-ось. Я ляснув її по задничці, поцілував разок-другий… — Він застогнав, — вона відірвала мене від землі, як пушинку, підняла на витягнутих руках над головою, повідомила, що вона господиня будинку, а потім відпустила… Я важу вісімнадцять стогонів, а летіти було далеко. — Він відпив зі склянки і я посміхнувся. — Вона теж сміялася, — ображено вимовив Ганелон, — а потім допомогла мені піднятися і ласкаво запитала, як я себе почуваю. Я звичайно попросив вибачення… Ваш брат, напевно, справжній чоловік. Я ніколи не зустрічав ще такої сильної дівчини. — Він похитав головою і випив віскі. — Мені було дуже страшно. І не дуже приємно.

— Дара прийняла твої вибачення?

— Так, звичайно. Вона поставилася до мене дуже поблажливо, запевнила, що нікому нічого не скаже, і порадила про все забути.

— У такому разі чому ти не спиш? Час пізній.

— Я чекав на вас. Мені необхідно було з вами побачитися.

— Твоє бажання здійснилося.

Він повільно підвівся з крісла.

— Ходімо, подихаємо свіжим повітрям.

— Непогано придумано.

По дорозі Ганелон прихопив пляшку віскі і зайвий стакан, що теж було непогано придумано. Ми вийшли з будинку, пройшли садом і всілися на лавку біля гіллястого дуба. Я набив люльку.

— У вашого брата непоганий смак. У вині він теж розбирається, — сказав Ганелон, наповнюючи стакани і роблячи ковток. — Так от, після того, як я попросив у дівчини пробачення, ми досить довго розмовляли. Дізнавшись, що я ваш супутник, вона тут же почала мене розпитувати про вас, про вашу сім'ю, про Амбер і про Відображення.

— Ти їй щось сказав? — Запитав я, запалюючи сірник.

— Я не міг би їй нічого сказати при всьому бажанні. Я знаю ще менше, ніж вона.

— Добре.

— Мабуть, Бенедикт не дуже з нею відвертий. Я його розумію. Будьте обережні з цією дівчиною, Корвін. Вона занадто цікава.

Я кивнув і розкурив люльку.

— У неї є на те підстави. Але я радий, що ти не проговорився, хоч і був п'яний. Спасибі, що попередив.

Він знизав плечима і знову приклався до стакана.

— Хороша прочуханка завжди протвережує. До того ж, піклуючись про ваше благополуччя, я дбаю і про себе.

— Ти маєш рацію. Скажи, цей варіант Авалона тебе влаштовує?

— Варіант? Це — мій Авалон! Зараз тут живуть інші люди, от і все. Сьогодні я був на Полі Колючок, де намовив зграю Джека Хейліса кинути розбій і поступити до вас на службу. Я відразу впізнав знайомі місця.

— Поле Колючок, — задумливо мовив я.

— Так, я потрапив додому. І коли я постарію, мені б хотілося повернутися сюди, якщо я не загину в битві за Амбер.

— Ти як і раніше має намір розділити мою долю?

— Все життя я мріяв побачити Амбер — з тих пір, як ви про нього розповіли. Щасливі тоді були часи.

— Чесно кажучи, я забув, коли ми говорили про Амбер.

— У ту ніч ми обоє були п'яні як чіп, і час тік непомітно, — ви розповідали мені про зелені і золоті шпилі, про проспекти та вулиці, про тераси, сади і фонтани. В очах ваших стояли сльози… Я навіть не помітив, як за вікном почало світати. Боже! Мені здається, я зможу намалювати план міста! Я повинен побувати в ньому, перш ніж помру!

— Я не пам'ятаю тієї ночі, — повільно промовив я. — Мабуть, я дійсно був дуже п'яний.

Ганелон посміхнувся.

— Але ж нас не забули, Корвін. Правда, авалонці вважають, що ми давно померли і, розповідаючи всілякі історії, прибріхують, як хочуть, але це не дивно. Скільки років пройшло!

Я промовчав і запихкав трубкою.

— … Можна задати вам одне питання? — Запитав Ганелон.

— Валяй.

— Якщо ви оголосите Амберу війну, Бенедикт стане вашим ворогом?

— Я теж не відмовився б почути відповідь на це питання. Думаю, так. Я сподіваюся перемогти, перш ніж він встигне прийти Еріку на допомогу. Бенедикт може опинитися в Амбері в мить ока, але йому доведеться марширувати на чолі війська, тому що наодинці навіть мій грізний брат не в силах буде що-небудь змінити. Ні. Він постарається не допустити громадянської війни і підтримає всякого, хто зуміє зберегти цілісність держави. І тому, коли я скину Еріка з трону, він погодиться стати моїм союзником заради припинення міжусобиць. Але до тих пір Бенедикт залишиться моїм ворогом і, якщо дізнається про мої плани, зробить все можливе, щоб перешкодити їх здійсненню.

— Саме це я й хотів почути, — сказав Ганелон. — А якщо ви переможете, він не зненавидить вас на все життя?

— Навряд чи. Політика політикою, а з Бенедиктом ми разом росли і виховувалися. До того ж ми завжди краще ставилися один до одного, ніж кожен з нас до Еріка.

— Зрозуміло. Я запитав не з простої цікавості. На війну ми йдемо разом, а Авалоном править ваш брат. Ось я і подумав, як він поставиться до того, що коли-небудь я захочу повернутися і залишитися тут назавжди. Раптом він захоче мені помститися?

— Дуже в цьому сумніваюся. Бенедикт — людина благородна.

— Тоді у мене ще одне питання. Не хочу хвалитися, але я досвідчений військовий, і, якщо ми захопимо Амбер, ваш брат у цьому переконається. Як ви думаєте, можна попросити його призначити мене начальником гарнізону? Я прекрасно знаю ці місця. Я готовий показати йому Поле Колючок і пояснити, як виграв ту битву. Чорт забирай! Я буду служити Бенедиктові так само вірно, як вам! — Він почервонів і засміявся. — Пробачте. Але я його не підведу.

Я посміхнувся і пригубив віскі.

— Ідея, звичайно, непогана. Боюся тільки, що ти завжди будеш у нього під підозрою. Він напевно подумає, що я приставив до нього шпигуна.

— До біса політику! Я не це мав на увазі! Я простий солдат і люблю Авалон всім серцем!

— Я тобі вірю. Чи повірить Бенедикт?

— Навіщо йому відмовлятися від хорошого генерала? Адже він каліка, і я міг би…

Я мимоволі розсміявся і тут же затиснув собі рота долонею — звуки далеко розносяться вночі. До того ж мені не хотілося ображати Ганелона.

— Прости мене, — сказав я. — Пробач, будь ласка. Ти не розумієш. Ти дійсно не розумієш, з ким ми розмовляли тієї ночі в наметі. Він міг здатися тобі простим смертним, та ще й без руки. Це не так. Повір, я боюся Бенедикта. Другого такого, як він, не існує ні на Відображеннях, ні в реальному світі. Бенедикт — військовий інструктор Амбера. Ти здатен уявити собі, що таке тисячоліття? Кілька тисячоліть? Ти здатен зрозуміти людину, яка кожен день свого життя протягом всіх цих років значну частину часу приділяє зброї, тактиці, стратегії? Ти жорстоко помиляєшся, якщо бачиш в ньому правителя крихітного держави, який стоїть на чолі невеликого гарнізону, а у вільний час підстригає дерева в саду. Про військовій науці Бенедикт знає все. Він часто подорожував з Відображення на Відображення, спостерігаючи варіацію за варіацією однієї і тієї ж битви тільки для того, щоб перевірити свої теорії на практиці. Він командував арміями настільки грандіозними, що солдати марширували перед ним багато днів підряд, і не було кінця їх колонам. Втрата руки заподіє йому деяку незручність, але особисто я не хотів би битися з ним ні на дуелі, ні врукопашну. Це просто щастя, що Бенедикт не претендує на владу, тому що в противному випадку він сидів би зараз на троні Амбера. І можеш мені повірити, я тут же залишив би всі свої плани і перший визнав би його законним монархом. Я боюся Бенедикта і не соромлюся в цьому зізнатися.

У горлі в мене пересохло, і я випив віскі. Ганелон мовчав досить довго, потім зітхнув.

— Всього цього я, звичайно, не знав. Я буду щасливий, якщо ваш брат дозволить мені хоча б повернутися на батьківщину і прожити тут залишок днів.

— Він не буде заперечувати. Я знаю.

— Дара сказала, що Бенедикт надіслав листа. Він пише, що вирішив скоротити перебування в таборі і швидше за все приїде додому завтра.

— Прокляття! — Вигукнув я, скочивши з лави. — Треба поспішати. Сподіваюся, у Дойла все готово. Я не хочу зустрічатися з Бенедиктом!

— Камінці у вас?

— Так.

— Можна поглянути?

Я простягнув йому гаманець. Ганелон вийняв декілька алмазів, поклав на долоню лівої руки і почав розглядати.

— І зовсім вони не такі гарні, — сказав він. — Може, світла мало? Почекайте-но, щось блиснуло! Хоча ні…

— Вони ж не відшліфовані. У тебе в руках цілий маєток…

— Дивно. — Він кинув алмази в гаманець. — Дивно, як легко вам це дісталося.

— Не так вже й легко.

— Все одно несправедливо. Ви ж розбагатіли за один день.

Він простягнув мені гаманець.

— Коли ми розлучимося, я залишу тобі не менший статок. І якщо Бенедикт відмовиться від твоїх послуг, ти принаймні ні в чому не будеш собі відмовляти.

— Після того як ви мені про нього розповіли, я більше ніж будь-коли хочу служити під його командуванням.

— Подивимося. Може я щось придумаю.

— Спасибі, Корвін. Коли ми їдемо?

— Завтра вранці. День завтра буде важкий, так що лягай спати, а через кілька годин я тебе розбуджу. Візьмемо у Бенедикта віз, запряжемо в ного Чемпіона і Вогняного — нелегко їм доведеться, бідолахам, — і відправимося в місто. Потім відвідаємо Дойла, заберемо товар і непомітно зникнемо. Чим більше ми виграємо часу, тим важче Бенедикту буде вистежити нас у Відображеннях. Якщо мені вдасться випередити його на півдня, голову даю на відсіч, він нас не знайде.

— З чого ви взяли, що він буде нас вистежувати?

— Бенедикт мені не довіряє і правильно робить. Він чудово розуміє, що я з'явився в Авалоні не випадково і що здійснення моїх планів загрожує благополуччю Амбера. Природно, він повинен дізнатися, що мені тут потрібно. Як тільки Бенедикт виявить, що ми виїхали, — а отже, добилися того, чого хотіли, — він негайно кинеться в погоню.

Ганелон позіхнув, потягнувся, випив віскі.

— Гаразд, давайте спати. Ви мені стільки наговорили про Бенедикта, що я вже нічому не дивуюся. Навіть тій неприємній події, про яку я мало не забув вам повідомити.

— Що ти маєш на увазі?

Ганелон встав і взяв з лавки пляшку.

— Ця стежка, — він мотнув головою, — веде до паркану. За парканом починається ліс, а кроків за двісті — зліва в долинці — росте невеликий гай. Серед молодих дерев, закидана землею, гілками і листям знаходиться свіжовикопана могила. Я наткнувся на неї ввечері, коли вийшов прогулятися і зупинився по нужді.

— З чого ти взяв, що це могила?

— Коли в ямі лежать трупи, її прийнято називати могилою. До речі вона неглибока. Я трохи поколупав землю палицею і побачив чотирьох покійників — трьох чоловіків та одну жінку.

— Давно вони там лежать?

— Не дуже. Думаю, декілька днів.

— Ти все залишив як є? Нічого не чіпав?

— Я не круглий дурень, Корвін.

— Прости. Твоя звістка мене стривожила. Нічого не розумію.

— А по-моєму все ясно. Вони недооцінили Бенедикта.

— Можливо. А як вони виглядали? Як їх убили?

— Люди як люди, середніх років. Одного прикінчили ударом ножа в живіт, іншим перерізали горла.

— Дивно. Тільки цього нам і не вистачало. Добре, що ми завтра від'їжджаємо.

— Згоден. Ходімо спати.

— Ти йди, а я трохи посиджу.

— Краще б ви лягли. Самі сказали, що день завтра буде важкий. І не хвилюйтеся даремно.

— Гаразд.

— На добраніч.

— Я тебе розбуджу.

Я дивився, як Ганелон йде до хати стежкою. Він, звичайно, був правий, але я не прислухався до його поради. Ретельно обмірковуючи деталі свого плану, я намагався знайти якісь прорахунки. Їх не було. Я допив віскі, поставив склянку на лавку, встав і підійшов до паркану, залишаючи за собою шлейф з тютюнового диму. У спину мені світив місяць, до світанку залишалося кілька годин. Я твердРДО вирішив не повертатися в будинок Бенедикта і тепер вирішив знайти затишне місце і трохи подрімати.

Через двісті кроків я, природно, побачив зліва в долинці невисокий гай. Ретельний огляд підтвердив, що тут недавно копали землю, але у мене не виникло бажання витягати тіла і вивчати їх при місячному світлі, — я волів повірити Ганелону на слово. Я і сам не знав, що мене сюди привело. Хвороблива цікавість, напевно, адже спати поруч із трупами я не збирався.

Я повернувся в сад, звернув зі стежки і відразу ж побачив невелику галявинку, оточену густим чагарником. Я розстелив плащ на високій м'якій траві, вдихаючи її аромат, сів зручніше, стягнув чоботи, поставив босі ноги на землю і з полегшенням зітхнув.

Недовго мені залишилося чекати, подумав я. Відображення — алмази — рушниці — Амбер. Я йду. Всього рік тому я заживо гнив у підземеллі, тисячі разів перетинаючи межу, яка відділяє безумство від відчаю, а божевілля від здорового глузду. Тепер же я був вільний, міцний духом, мав чіткі плани на майбутнє. Я став силою, з якою не можна було не рахуватися, силою, куди більш грізною, ніж п'ять років тому. І на цей раз мені ні з ким ділити ні успіх, ні гіркоту поразки.

Ця думка була мені приємна. Радіючи з відчуття м'якої трави під ногами, теплоти, що розливається по тілу після кількох добрих ковтків віскі, я вибив люльку, почистив її, поклав у кисет, потягнувся, позіхнув і приготувався до сну.

Раптово я помітив якийсь рух удалечині й, піднявшись на лікті, почав напружено вдивлятися в темряву. Мені не довелося довго чекати. По стежині, часто зупиняючись, повільно йшов чоловік. Він зник за деревом, під яким ми з Ганелоном сиділи на лавці, і досить довго не з'являвся, потім вийшов з-за стовбура, зробив кілька кроків, завмер на місці і рішуче попрямував в мою сторону, продираючись крізь чагарник. У місячному світлі чітко були видні знайомі мені риси обличчя.

— Наскільки я розумію, твої апартаменти тебе не влаштовують, мілорде Корвін, — сказала Дара.

— Помиляєшся. На подвір'ї стоїть така прекрасна ніч, що я не втримався від спокуси і вирішив поспати на природі.

— А що спокусило тебе минулої ночі? Пам'ятається, дощ періщив як з відра. — Вона сіла на краєчок плаща. — Ти теж тут спав?

— Минулої ночі я взагалі не спав. Мене не було в Авалоні.

— А де ти був?

— Просівав пісок на морському березі.

— Яка нудьга!

— Не сперечаюся.

— Після того, як ми побували на іншому Відображенні, я весь час думаю про те, що ти розповів.

— Не дивно.

— І тепер майже не сплю. Я бачила, як ти повернувся, підслухала твою розмову з Ганелоном і знаю, що ти залишився один.

— Ти не помилилася.

— Я повинна потрапити в Амбер. І пройти Лабіринт.

— Безперечно.

— Зараз, Корвін! Зараз!

— Ти ще молода, Дара. У тебе все попереду.

— До біса, Корвін! Я чекала все життя сама не знаю чого! Невже ти не можеш мені допомогти?

— Ні.

— Чому? Проведи мене по Відображеннях в Амбер, покажи Лабіринт…

— Якщо пощастить, нас уб'ють не відразу, а для початку посадять у суто суміжні камери.

— Дурниці! Ти принц і вільний чинити, як тобі заманеться!

Я розсміявся.

— Я злочинець, оголошений поза законом, моя дорога. Якщо я повернуся в Амбер, в кращому випадку мене негайно стратять. Про гірший я навіть не хочу думати. Швидше за все, Ерік не повторить помилки і покінчить зі мною відразу ж. А заодно з будь-яким моїм супутником або супутницею.

— Оберон ніколи так не вчинив би.

— Якби його спровокували, він зробив би те ж саме. Але я не буду сперечатися. У Амбері править не Оберон, а Ерік, який називає себе монархом.

— З яких це пір?

— Він коронував себе п'ять років тому за часом Амбера.

— А чому Ерік хоче тебе вбити?

— Тому що він не хоче, щоб я вбив його.

— А ти його вб'єш?

— Так. В недалекому майбутньому.

Вона подивилася мені в очі.

— Навіщо?

— Ерік — узурпатор. Трон Амбера мій по праву. Ерік піддав мене приниженням, образам, тортурам, посадив у в'язницю. Він і уявити собі не міг, що я вийду на свободу і знову кину йому виклик. До речі, я теж на це не сподівався. Ерік допустив велику помилку, дозволивши собі розкіш насолоджуватися моїм жалюгідним становищем. Якщо мені пощастить, я такої помилки не зроблю.

— Але ж він твій брат!

— Повір мені, ми з ним знаємо це краще, ніж будь-хто інший.

— Коли ти… Здійсниш свої плани?

— Я вже говорив: постарайся дістати колоду карт і зв'яжися зі мною через три місяці. Якщо не зможеш, я сам тебе знайду, як тільки завоюю трон Амбера. Обіцяю, що ти пройдеш Лабіринт не пізніше, ніж через рік.

— Але ж ти можеш програти!

— Тоді тобі доведеться набратися терпіння. Ти не потрапиш в Амбер, поки Ерік не буде твердо впевнений, що йому ніщо не загрожує, а Бенедикт не рішиться явити тебе двору, тим самим визнавши Еріка законним монархом. Бачиш, Бенедикт так довго не був в Амбері, що багато хто вважає його загиблим. Коли він з'явиться, йому доведеться зайняти певну позицію — за чи проти Еріка. Якщо він буде за, спокійне правління Еріку забезпечено, якщо проти — в країні вибухне громадянська війна. Бенедикт не бажає бути відповідальним ні за те, ні за інше. Ставати королем він теж не хоче. Тільки повним невтручанням у внутрішні справи держави може Бенедикт забезпечити існуючу рівновага сил. Якщо він, не дай бог, з'явиться з тобою в Амбері, зберігаючи строгий нейтралітет (а Бенедикту і це зійде з рук), Ерік знайде спосіб зламати його волю. Твоє благополуччя — прекрасний спосіб для його шантажування.

— Значить, мені не вдасться потрапити в Амбер без твоєї допомоги!

— Не перебільшуй. Все, що я тобі сказав, що лише припущення, засновані на здогадках. Я занадто довго був відірваний від справ і нічого не можу стверджувати напевно.

— Ти повинен перемогти! — Вигукнула вона і тут же насупилася. — скажи, якщо ти завоюєш трон, дід тебе підтримає?

— Сумніваюся. Але в цьому випадку ситуація зміниться. До того ж я не шукаю підтримки Бенедикта. Мені достатньо знати, що він живий і не стане втручатися в мої справи. А він не стане в них втручатися, якщо я буду діяти швидко, з розумом і досягну успіху. Йому, звичайно, не сподобається моя обізнаність про його сімейне життя, але він заспокоїться, коли зрозуміє, що я не бажаю тобі зла.

— А чому ти не використовуєш мене в своїх інтересах? По-моєму, це нелогічно.

— Так, — погодився я. — Але, по-перше, ти мені дуже подобаєшся, а по-друге, давай змінимо тему розмови.

Вона розсміялася.

— Я тебе приворожила.

— Ось-ось. Кінчиком рапіри.

Раптово обличчя її стало серйозним.

— Твій чоловік, Ганелон, сказав тобі, що дід приїжджає завтра?

— Так.

— Це може перешкодити твоїм планам?

— Сподіваюся, Бенедикт мене не застане.

— Що він зробить?

— Насамперед висловить все, що про тебе думає. Можеш не сумніватися, неприємностей не оберешся. Потім йому захочеться дізнатися, яким чином тобі вдалося повернутися додому і про що ми з тобою розмовляли.

— Що мені відповісти?

— Опиши свою подорож з села, нічого не приховуючи. Це змусить його задуматися. А зі мною ти була вкрай обережна і сказала не більше, ніж Жерару і Джуліану. Жіноча інтуїція тебе не підвела. Якщо Бенедикт запитає, де я, скажи, що ми з Ганелоном позичили у нього фургон, поїхали в місто і повернемося пізно.

— Ви дійсно поїдете в місто?

— Так, ненадовго. Але ми не повернемося. Мені необхідно виграти час на той випадок, якщо Бенедикт вирішить кинутися за нами в погоню. Сліди у Відображеннях зберігаються лише до певного моменту, потім зникають.

— Я постараюся його затримати — заради тебе. Скажи, невже ти поїхав би, не попрощавшись?

— Хто ж знав, що тобі не спиться? Я хотів поговорити з тобою зранку.

— Добре, що я ніяк не могла заснути. Як ти збираєшся завоювати Амбер?

Я похитав головою.

— Ні, дорога моя Даро. Всі принци, які складають підступні плани, повинні тримати їх у таємниці. Вибачай.

— У мене таке відчуття, що в Амбері всі інтригують і ніхто нікому не вірить. Як дивно.

— Чому? Світ тримається на конфліктах. Вони існують всюди, тому що всі Відображення створені за образом і подобою Амбера.

— Це важко зрозуміти…

— Коли-небудь зрозумієш. Потерпи.

— Добре. Тоді дай відповідь мені на одне питання. Раз вже я вмію змінювати Відображення, незважаючи на те що не пройшла Лабіринт, поясни, як мені навчитися чітко управляти ними? Я хочу потренуватися.

— Ні! Всесвіт — не іграшка! Навіть для тих, хто пройшов лабіринт, Відображення небезпечні, а непосвяченим вони обіцяють вірну загибель. Тобі пощастило, але не здумай повторити свою спробу. І скажи спасибі, що я нічого тобі не пояснив.

— Що ж… прости. Видно доведеться мені почекати.

— Доведеться. Не образилася?

— Ні, що ти… — Вона засміялася. — Не можна так не можна. Тобі видніше. Я дуже рада, що ти про мене дбаєш.

Я хмикнув, а Дара простягла руку і провела пальцями по моїй щоці. Я здивовано підняв голову і побачив, як обличчя її повільно наближається. Вона більше не посміхалася, губи її були трохи розсунуті, а очі напівзакриті. Ми поцілувалися, і я відчув, як її руки ковзнули по моїй шиї, обхопили за плечі, а мої руки зімкнулися навколо її талії… І тут моє здивування потонуло в солодкому відчутті теплоти і цілком зрозумілому збудженні.

Якщо Бенедикт коли-небудь дізнається, він буде не просто злий.

7

Фургон повільно скрипів; сонце, палюче розпеченими променями, хилилося до заходу. Ззаду серед ящиків хропів Ганелон. Я щиро йому заздрив, бо третій день не знав ні сну, ні відпочинку.

Ми проїхали близько п'ятнадцяти миль, рухаючись на північний схід від Авалона. Дойл ще не виконав мого замовлення повністю, і довелося нам з Ганелоном умовити його закрити крамницю і особисто простежити за якнайшвидшим випуском продукції. Це відняло у нас кілька безцінних годин. Тоді я був занадто збуджений, щоб спати, а зараз не міг відпочити тому, що ми почали свій шлях по Відображеннях.

Перемагаючи втому, я поміняв день на вечір і закрив сонце легкими хмарками. Ми їхали по сухій глинистої дорозі з глибокою колією. Глина була потворного жовтого кольору, і грудки її, розбиваючись, тріщали під колесами. По обидва боки дороги росли невисокі звивисті дерева з товстими волохатими стовбурами і тьмяна коричнева трава.

Я щедро заплатив Дойлу за порошок і купив у нього браслет з умовою, що він буде доставлений Дарі на наступний день. Алмази лежали в моєму гаманці, пристебнутому до пояса поруч з Грейсвандір. Чемпіон і Вогняний йшли неквапливим впевненим кроком. Я був на шляху до досягнення своєї мети.

Цікаво, чи повернувся Бенедикт додому? Чи довго він буде в невіданні з приводу того, куди я пропав? Небезпека ще не минула. Я залишав виразний слід, по якому Бенедикт міг йти з закритими очима. На жаль, у мене не було іншого виходу. На конях, запряжених у фургон, швидко не поїдеш, та й сам я був не в тому стані, щоб гнати, як на гонках. Чудово розуміючи, що втома притупила мої почуття, я управляв Відображеннями повільно і ретельно. Мені дуже хотілося сподіватися, що поступово я збудую між собою і Бенедиктом бар'єр з Відображень і відстані, який він не зможе подолати.

Через дві милі я знову змінив вечір на полудень — темнота мене не влаштовувала. Спека стояла нестерпна, хоч я і залишив сонце за хмарами. Потім мені вдалося розшукати невеликий вітерець, від якого віяло прохолодою. Правда, він не міг принести з собою дощ, але мені вже було все одно. Не до жиру, бути б живу.

Голова моя хилилася на груди, очі закривалися самі собою. Мене так і кортіло розбудити Ганелона, передати йому віжки і завалитися спати. Але я втримався від спокуси. Поки що ми були занадто близько від Авалона не тільки по відстані, але і по Відображеннях.

Я мріяв вибратися на добру дорогу. Мене нудило при одному виді огидної жовтої глини. Треба було стежити за хмарами, тримати курс строго на…

Я здригнувся, протер очі і зробив кілька глибоких вдихів. В голові у мене все переплуталося. Розмірений стукіт копит, монотонне поскрипування фургона діяли як наркотик, а від трясіння і похитування я давно перестав відчувати своє тіло. Один раз поводи вислизнули з моїх рук, але, на щастя, коні були досвідчені й знали, що від них вимагається.

Подолавши легкий підйом, ми покотили вниз. Час знову наближався до полудня, небо вкрилося грозовими хмарами. Я спробував розігнати їх — сильна злива перетворила б глину в брудне місиво — і через кілька миль і крутих поворотів мені це частково вдалося. Я залишив небо в спокої і сконцентрувався на дорозі.

Ми під'їхали до напіврозваленого мосту через річку з висохлим руслом. На іншому її березі дорога була не такою жовтою. По мірі нашого просування вона ставала ширше, твердіше, на ній щезали вибоїни і на узбіччях з'явилася зелена трава.

Потім пішов дощ.

Я боровся з ним, як міг, намагаючись залишити і зручну дорогу і зелену травичку в недоторканності. Голова у мене розболілася не на жарт, але через чверть милі дощ припинився, і з'явилося сонечко.

Сонечко…

Ми продовжували скрипіти, спускаючись в тінисту долину мимо високих красивих дерев. Ще один міст. Я куняв все частіше і на всякий випадок намотав поводи на руку. Машинально, майже не думаючи, я щось міняв, вибирав напрямок…

Праворуч від мене в лісі птахи радісно сповістили світ про те, що настав ранок. Повітря було свіже й прохолодне. Краплі роси на листках сяяли в променях висхідного сонця…

Але моє тіло обдурити не вдалося, і я з полегшенням зітхнув, почувши, як Ганелон заворушився і сердито вилаявся. Якщо б він не прокинувся, мені довелося б розбудити його.

Що ж, будемо сподіватися, ми зайшли досить далеко. Я натягнув поводи, поставив фургон на гальмо — ми перебували на пологому схилі пагорба — і дістав пляшку з водою.

— Гей! — Вигукнув Ганелон, з'являючись через ящиків. — Залиште і мені ковточок!

Я простягнув пляшку.

— Заміни мене. Я повинен трохи відпочити.

Він булькав з півхвилини і, відірвавшись від горлечка, крякнув від задоволення.

— Зараз. Ось только відлучуся на хвилинку. Терпіти немає сил.

Він зістрибнув на дорогу, відійшов на узбіччя, а я ліг на його місце, виструнчився і поклав під голову плащ.

Через кілька секунд я почув, як він дереться на козли. Фургон хитнуло. Ганелон відпустив гальмо, прицмокнув язиком, струснув віжками.

— Уже ранок? — Голосно запитав він.

— Так.

— Господи! Значить, я спав весь день і всю ніч!

Я посміхнувся.

— Ні. Ти знаходишся на іншому Відображенні і спав всього шість-сім годин.

— Не розумію. Ну але менше з тим, повірю вам на слово. Де ми знаходимося?

— Миль за двадцять на північний схід від Авалона і в дванадцяти від дому Бенедикта. Це по відстані. Але ми поміняли декілька Відображень.

— Що мені робити?

— Їдь по дорозі, нікуди не звертаючи. Нам необхідно від'їхати як можна далі.

— Бенедикт може нас наздогнати?

— Думаю, так. По крайній мірі, я боюся робити привал, хоча коням вже треба відпочити.

— Коли вас розбудити?

— Ніколи.

Ганелон замовк, а я влігся зручніше і став згадувати Дару. Я згадував її весь день.

Те, що відбулося між нами, не входило в мої плани і було для мене повною несподіванкою. Я навіть не думав про неї як про жінку, поки вона не опинилася в моїх обіймах і не довела, що є нею. Миттю пізніше включилися нерви мого спинного мозку, відключаючи розум і приводячи життя до його основи, — так, принаймні, сказав би мій друг Фрейд. Я не міг грішити на те, що був п'яний: по-перше, випив я трохи, а по-друге, алкоголь на мене майже не діє. То навіщо дорікаю собі? Тому, що я почувався винним. Не тому, що ми були далекими родичами. І не тому, що я скористався її недосвідченістю. Вона знала, чого хотіла, коли прийшла до мене в сад. Обставини змушували мене прискіпливо оцінювати всі свої вчинки. Так, мені хотілося більшого, ніж просто з нею подружитися. Коли я повів Дару на інше Відображення, я сподівався, що вона почне ставитися до мене так само довірливо, як до Бенедикта. Я хотів, щоб вона була моєю спільницею, залишаючись в тилу ворога, і навіть припускав її використовувати, якщо мене спробують утримати в Авалоні. Але я не хотів, щоб вона вважала мене покидьком, який переспав з нею з корисливих спонукань. І винуватим я відчував себе тільки тому, що в цьому була частка істини. Цікаво, звідки така делікатність? У минулому я робив вчинки у сто крат аморальніше, з точки зору звичайної людини, і ніколи не мучився докорами сумління. Я заворушився, безуспішно намагаючись відігнати настирливу думку, що свердлила мозок. Так, я закохався. Це почуття не можна було порівняти з тим, яке я відчував до Лорен — обидва ми були ветеранами любові і розуміли, на що йдемо — або до чуттєвої Мойри, спраглої ласки в Рембо, де я пройшов Лабіринт вдруге. Я не міг розібратися у своїх відчуттях. Вони були нелогічні, адже я знав Дару всього кілька днів. Тим не менш… Багато століть я не відчував нічого подібного. Я не хотів любити її. Тільки не зараз. Колись потім. А ще краще — ніколи. Вона була не для мене. Вона була дитиною. Все, що їй захочеться випробувати, я уже випробував. Я забув те, що буде для неї чудовим, чарівним, цікавим. Вона не для мене. Вона дитина. Мені не можна в неї закохуватися. Мені треба…

Ганелон щось наспівував собі під ніс монотонно і фальшиво. Фургон трясло, він скрипів, дорога вела в гору. Сонячний промінь хитнувся, пробіг по моєму обличчю. Я закрив очі рукою і занурився в небуття.

Коли я прокинувся, був полудень. Відчував я себе препротивно. Випивши майже повну пляшку води, я вилив залишки на долоню і протер обличчя. Потім причесався, як міг пальцями і став розглядати околиці.

Невисокі дерева шелестіли зеленим листям, на невеликих галявинах росла трава. Ми все ще їхали по бурій, твердій і відносно гладкій дорозі. Небо було чистим, але на сонце зрідка набігали невеликі хмаринки, і тоді ми були в тіні. Дув легкий вітерець.

— Воскреслий з мертвих? Вітаю! — Весело сказав Ганелон, коли я вибрався з фургона і сів поруч із ним на козли. — Коні втомилися, Корвін. Я теж не проти порозумітися і до того ж біса зголоднів. Що скажете?

— Давай перекусимо, — погодився я. — Звертай на галявинку зліва і зробимо невеликий привал.

— Мені б хотілося проїхати трохи далі.

— З чого це раптом?

— Мені треба вам дещо показати.

— Що ж…

Приблизно через півмилі дорога круто повернула на північ. Ми опинились біля підніжжя пагорба, подолали підйом і побачив другий пагорб, вищий першого.

— Ну? — Коротко запитав я.

— Може, з того горба буде видно?

Я знизав плечима.

— Добре.

Коні насилу йшли в гору, і я зіскочив на землю і почав штовхати фургон ззаду. Коли ми дісталися до вершини, я забруднився, змок від поту, але остаточно прокинувся. Ганелон кинув поводи, встановив гальмо, піднявся на дах фургона і подивився вдалину, прикривши очі рукою.

— Підніміться до мене, Корвін, — неголосно сказав він.

Я приєднався до нього і простежив за напрямком його руки.

Приблизно в трьох чвертях милі, футів на двісті нижче того місця, де ми стояли, тяглася чорна стрічка дороги. Вона вигиналася, повертала, але ширина її в декілька сот футів залишалася незмінною. На ній росли чорні дерева. Чорна трава гойдалася — наче чорна вода повільно текла в чорної річці.

— Що це? — Запитав я.

— Це я вас хотів запитати. Спочатку я подумав, що ви її начаклували, змінюючи Відображення.

Я похитав головою.

— Я, звичайно, туго міркував, але навряд чи забув би створити щось подібне. Звідки ти знав, що ми її тут побачимо?

— Ми кілька разів проїжджали неподалік, поки ви спали. Мені ця дорога зовсім не подобається. Вона викликає в мені неприємні відчуття. Вам вона нічого не нагадує?

— Так, звичайно. На превеликий мій жаль.

Він кивнув.

— У точності, як Чорний Круг на Лорені. Вражаюча схожість.

— Чорна Дорога, — пробурмотів я.

— Що ви сказали?

— Чорна Дорога. Я не розумів, про що говорила Дара, але зараз, здається, починаю розуміти. Нічого хорошого нас тут не чекає.

— Ще одне прокляте місце?

— Так.

Ганелон брудно вилаявся.

— Значить, чекай неприємностей? — Запитав він.

— Не думаю. Хоча все може бути.

Ми злізли з даху фургона.

— Давайте нагодуємо коней, а заодно подбаємо про власні шлунки, — запропонував Ганелон.

— Тільки не тут.

Ми влаштували привал біля підніжжя пагорба і відпочивали близько години, розмовляючи про Авалон. Про Чорну дорогу не було сказано ні слова, хоча вона не йшла у мене з голови. Втім, щоб сказати щось певне, треба було краще її розглянути.

Ми грунтовно перекусили, знову забралися на козли, і я взявся за поводи. Відпочилі коні весело затупали копитами.

Ганелон сидів ліворуч від мене і базікав без угаву. Я тільки тепер зрозумів, як дорогий був його серцю Авалон. Він встиг побувати на місцях своїх колишніх стоянок, де його зграя ховалася після розбою, обійшов поля битв, де вигравав битви. Я був зворушений. Погане і хороше так дивно поєднувалося в цій людині, що йому слід було народитися амберітом.

Миля йшла за милею. Чорна дорога наближалася, і раптово я відчув сильний тиск на мозок. Я перервав Ганелона на півслові і різко сказав:

— Візьми віжки.

— Що трапилося?

— Потім. Візьми віжки. Швидше!

— Мені поганяти?

— Ні. Їдемо як їхали. І, ради бога, заткнись хоч на хвилинку.

Я закрив очі, поклав голову на схрещені руки, спустошив мозок і спорудив стіни навколо цієї порожнечі. Нікого немає вдома. Перерва на обід. Прийом закінчено. Здається в оренду. Зайнято. Приватна власність. Обережно, злий собака. Слизько. Обережно, мокро. Повністю зруйновано для подальшого відновлення…

Тиск пройшов, відновився з новою силою, знову пройшов, знову відновився. Кожного разу я блокував спробу контакту.

Потім мене залишили в спокої.

— Порядок, — сказав я і, полегшено зітхнувши, почав терти очі.

— У чому справа?

— Хтось намагався зі мною зв'язатися, способом тобі незрозумілим. Голову даю на відсіч, це був Бенедикт. Він напевно все рознюхав і тепер кинеться за нами в погоню. Дай мені віжки.

— Він нас дожене?

— Думаю ні. Ми від'їхали досить далеко, і, як тільки у мене перестане рябіти в очах, я займуся Відображеннями.

Я взяв віжки. Дорога наша стала петляти, поступово зближуючись з Чорною дорогою. Через деякий час ми опинилися в декількох ярдів від неї.

— Знайома картина, — порушив мовчанку Ганелон. — Всюди цівки туману, і, якщо дивитися пильно, здається, що краєчком ока бачиш якийсь рух.

Я закусив губу. Мене бив озноб. Я пробував знайти таке Відображення, де Чорної Дороги не було б, але у мене нічого не виходило. Коли намагаєшся піти на Відображення з Амбера, виникає таке відчуття, що ти уперся лобом в кам'яну стіну. Почуття, яке з'явилося в мене зараз, було іншим. Я відчував опір, подолати який здавалося неможливим.

Ми йшли по Відображеннях. Сонце поповзло із заходу на схід, настав полудень (мені не хотілося бути поруч з цією чорною гидотою в темряві), небо посвітлішало, дерева стали вище, на горизонті виблискували піки гір.

Невже Чорна Дорога лежала по всіх Відображеннях?

І я був винен у тому, що вона з'явилася?

До біса!

Ми їхали вздовж Чорної Дороги досить довго. Незабаром до неї залишилося сто футів. П'ятдесят…

Я натягнув поводи. Витягнув люльку, набив її, закурив і випустив хмару диму. Чемпіону і Вогняному явно не сподобався чорний пейзаж. Вони іржали і намагалися звернути в сторону.

Чорна дорога перетинала нам шлях. На її узбіччі росла густа висока чорна трава. Вдалині виднілися величезні чорні валуни. Непроникний туман лежав в низинах, смугами піднімався від землі. Темне небо здавалося якимось брудним. На Чорній Дорозі панувала мертва тиша, ніби вона завмерла, як звір, підстерігаючий здобич.

Потім пролунав пронизливий крик. Жіночий голос кликав на допомогу. Хитрість, стара як світ?

Він долинув з-за пагорбів праворуч і здався мені неправдоподібним. Втім, хто знає? Я міг помилятися.

Кинувши поводи, я зіскочив з фургона і вихопив Грейсвандір з піхов.

— Піду подивлюся, в чому справа.

— Повертайтеся скоріше.

Я перестрибнув через придорожню канаву, продерся крізь густий чагарник, подолав досить крутий підйом і опинився на вершині пагорба. Крик повторився, почулися якісь незрозумілі звуки: я побачив внизу Чорну Дорогу, на якій футах у сто п'ятдесят від узбіччя розігрувалася дивна сцена.

Якщо б не вогонь багаття, я міг би подумати, що переді мною миготять кадри чорно-білого кіно. Жінка в білому, з чорним розпущеним волоссям, спадаючим до талії, була прив'язана до чорного дерева, під її ногами диміли чорні головешки. З півдюжини чоловіків, волохатих альбіносів, або голих, або зриваючих залишки одягу, пританцьовували, бурмочучи і посміхаючись, тикали в жінку палицями, роздмухували вогнище і весь час хапали себе між ніг. Її довге біле плаття було роздерте в лахміття, сповзло з пишної фігури і почало тліти, а обличчя я не зміг розгледіти через дим.

В мить ока я спустився з пагорба, одним стрибком перемахнув через високу чорну траву, побіг вперед і кинувся на волохатих виродків, знісши першу голову з плечей і проткнувши шпагою другого. Решта обернулися до мене, загрозливо розмахуючи палицями і щось викрикуючи. Грейсвандір заблищала, як блискавка і в кілька секунд з бандитами було покінчено. Трупи валялися на чорній землі, і рідина, що випливала із них, теж була чорною.

Я різко повернувся, розметав багаття ногою, підійшов до жінки і, змахнувши шпагою, перерізав стягуючі її мотузки. Ридаючи, вона впала в мої обійми.

Тільки тоді я помітив її обличчя, вірніше його відсутність. На ній була маска, овальна і гладка, з отворами для очей.

Я відвів жінку подалі від палаючих гілок, і вона притулилася до мене всім тілом, важко дихаючи. Почекавши для пристойності кілька секунд, я спробував обережно вивільнитися з її обіймів, але безуспішно. Як для жінки вона була напрочуд сильна.

— Заспокойтеся, не треба, все буде в порядку, — пробурмотів я стандартні в таких випадках слова, але вона не відповіла, лише притулилася ще сильніше і почала мене пестити — грубо, майстерно, викликаючи цілком певне збудження, яке мене в перший момент спантеличило. З кожною секундою вона ставала все жаданішою. Я раптом зрозумів, що проводжу рукою по її волоссю, гладжу податливе тіло.

— Заспокойтеся, — повторив я. — Хто ви? Чому вас хотіли спалити? Як ви сюди потрапили?

І знову я не отримав відповіді. Вона перестала плакати, але дихала важко — Правда, зовсім з іншої причини.

— Навіщо ви наділи маску? — Я спробував зняти її, але жінка різко відвела голову.

Втім, я не надав цьому ніякого значення. Розуміючи розумом, що виникла пристрасть безглузда, я був так само безпорадний, як боги епікурейців, і хотів одного: володіти цією жінкою, причому негайно.

Потім мені здалося, що Ганелон голосно кличе мене, і я хотів було обернутися, але вона утримала мене. Я був просто вражений її силою.

— Дитя Амбера, — пролунав голос, знайомий і незнайомий в один і той же час. — Ми — твої боржники, і зараз ти будеш повністю наш.

Наче здалеку я почув крики Ганелона, що обрушив на мою голову потік добірної матірної лайки.

Я напружив м'язи і відчув, як слабшає і розтискається кільце її рук. Потім я зірвав з неї маску.

Коли я звільнився, жінка коротко, зло скрикнула, а коли маска опинилася в моїй руці, сказала лише чотири слова, які виявилися останніми:

— Амбер має бути зруйнований!

Під маскою обличчя не було, одна порожнеча.

Сама вона — воно — зникло. Біле плаття впало на землю.

Обернувшись, я побачив, що Ганелон лежить на узбіччі Чорної Дороги та ноги його неприродно вивернуті. Він рубав шпагою направо і наліво, але я не зрозумів, що сталося, і швидко підбіг до нього.

Висока чорна трава, яку я перестрибнув, кинувшись на крик про допомогу, міцно обвила щиколотки й стегна мого супутника. Правда, йому вдалося частково звільнити праву ногу, але трава кидалась, як звір, намагаючись спіймати руку зі шпагою. Я пустив у хід Грейсвандір, встав позаду Ганелона і тут тільки помітив, що все ще тримаю маску. Я кинув її на чорну землю, і вона задиміла.

Я взяв Ганелона під пахви і відтягнув від узбіччя. Трава пручалася, не бажаючи поступатися, але я виявився сильнішим.

Він насилу встав, спираючись на мене, і вигукнув, ляскаючи по стегнах:

— Мої ноги! Вони як мертві!

Я допоміг йому дістатися до фургона, і Ганелон вчепився за його борт.

— Лоскотно, — заявив він, тупаючи ногами. — Здається, я починаю щось відчувати… О-о-оо!

Врешті-решт він насилу виліз на козли, і я сів поруч. Ганелон зітхнув.

— Наче полегшало, — сказав він. — По-моєму, оніміння проходить. Ця погань висмоктала з мене всі сили. А у вас що трапилося?

— Ти мав рацію. Це — прокляте місце.

— Що будемо робити?

Я взяв віжки в руки і зняв фургон з гальма.

— Поїдемо, нікуди не звертаючи. Мені треба дещо з'ясувати. Тримай шпагу напоготові.

Він буркнув щось нечленороздільне і поклав шпагу на коліна. Коням моя ідея прийшлася не по нутру, так що довелося легенько стьобнути їх батогом.

Ми виїхали на Чорну Дорогу, і мені здалося, що я сиджу в кінозалі і дивлюся картину про другу світову війну. Реалістичний, страшний, лякаючий фільм про недалеке минуле. Навіть скрип фургона і стукіт копит звучали глухо, доносилися ніби здалеку. У мене задзвеніло у вухах. Трава хвилювалася, коли ми проїжджали мимо, хоча я вибрав таке місце на узбіччі, де вона не росла. Клуб туман не мав запаху, але тим не менше в низинах було важко дихати. Біля першого ж валуна я почав міняти Відображення і звернув направо.

Чорний пейзаж залишився незмінним.

Це мене розлютило.

Я викликав у пам'яті Лабіринт і утримав його перед своїм уявним поглядом. Лабіринт горів, палахкотів вогнем. Я знову поміняв Відображення.

В ту ж секунду щось рвонулося у мене в голові. Страшний біль пронизав мозок, немов його проткнули розпеченим залізним прутом. Ось тоді я розсердився по-справжньому і напружив усі сили, намагаючись домогтися змін, перетворити дорогу в ніщо.

Предмети втратили обриси. Туман згустився. Я струснув віжками, і коні перейшли на біг. В голові у мене загуло, вона розбухла від болю і, здавалося, зараз вибухне.

Але вибухнула не моя голова, а всесвіт.

Земля затряслася, пішла тріщинами. Навколишній світ забився в епілептичному припадку і розсипався, немов головоломка. Я побачив зелену гілку, яка висіла в порожнечі поряд з калюжею води; проблиск блакитного неба по сусідству з темрявою; вхід в цегляний будинок; обличчя за вікном; зірки…

Звідусіль лунали звірині крики, людські голоси, гуркіт машин. Мені здалося, що Ганелон вилаявся, але я не був у цьому впевнений.

Від нестерпного болю я втрачав свідомість, але з упертості і злості твердо вирішив боротися поки вистачить сил. Я сконцентрувався на Лабіринті — так потопаючий хапається за соломинку, а вмираючий волає до бога — і вдарив по Чорній Дорозі усією силою волі, щоб і пам'яті про неї не залишилося.

Раптово у мене перестала боліти голова. Коні мчали щодуху по зеленому полю. Ганелон перехопив віжки, але я вже натягнув їх, лаючись на переляканих тварин. Фургон зупинився.

Ми перетнули Чорну Дорогу.

Я повернувся.

Повітря ззаду тремтіло і коливався, невпинно міняючи обриси світу за ним. І лише там, де ми проїхали, чітко видна була стежка, поросла зеленою травою.

— Коли ви везли мене в заслання, дорога була краще, — зауважив Ганелон.

— Безперечно, — погодився я і взявся заспокоювати коней, розмовляючи з ними ласкавим тоном і понукаючи, щоб звернути з поля на тракт.

Сонечко ласкаво пригрівало, на щедрій темній землі росли високі трави. Попереду показався сосновий ліс, і, в'їхавши в нього, ми відчули одурманюючий запах свіжих голок. У гілках стрибали білки, перемовлялися птиці. Я був дуже задоволений, що мені таки вдалося потрапити на інше Відображення, саме те, яке мені було потрібно.

Наша дорога круто повернула півколом, мало не в зворотному напрямку, стала петляти, і знову ми побачили праворуч Чорну Дорогу, зловісну і непорушну. Мабуть, вона справді перетинала всі Відображення.

Моя головна біль остаточно минула, серце перестало битися як скажене. Ми піднялися в гору, і з вершини її перед нами відкрився прекрасний вид на високі пагорби, зелені луки, переліски, що нагадували мені про подорож по Пенсільванії, яку я зробив багато років тому. Я з насолодою потягнувся і подивився на Ганелона.

— Як ти себе почуваєш?

— Нормально. — Він озирнувся. — Послухайте, Корвін, у мене дуже хороший зір…

— Навіщо ти мені це говориш?

— Там, вдалині, я бачу вершника, який швидко до нас наближається.

Я швидко встав і обернувся. Він був дуже далеко, по той бік Чорної Дороги, але хто ще міг мчати щодуху по нашому сліду?

Я вилаявся і схопив віжки.

— Готуйся ще до однієї скаженої гонки, — сказав я Ганелону.

— Це Бенедикт?

— Думаю, так. Занадто багато часу ми втратили на Чорній Дорозі. Коли Бенедикт один, він може мчати по Відображеннях зі швидкістю вітру.

— Ви вважаєте, нам вдасться втекти від погоні?

— Там видно буде. Скоро з'ясуємо.

Я прикрикнув на коней і змахнув батогом. Розігралася буря. Фургон накренився, вирівнявся; скеля праворуч від нас закрила небо. Ми об'їхали її, і темрява згустилася, пішов сухий сніг, жалячи наші обличчя і руки.

Ми котилися вниз, і снігопад змінився хуртовиною, яка сліпила очі. Вітер верещав у вухах, фургон підскакував на вибоїнах, його заносило. Навколо нас стояли замети; разом з диханням з рота виривалася пара; крижані бурульки звисали з гілок дерев.

Миттєве помутніння почуттів… достатньо…

Ми продовжували мчати вперед, і вітер верещав і плакав, замітаючи дорогу снігом.

Поворот… снігова буря припинилася, на безхмарному небі світило сонце, зігріваючи землю, все ще покриту снігом і льодом…

… І, проїхавши крізь туман, ми опинилися на мертвому кам'янистому плато…

… А потім звернули праворуч і знову побачили сонячне світло, зелену долину, нагромадження блакитних каменів…

… І Чорну Дорогу вдалині.

Спека стояла нестерпна, від землі піднімалися випари. Киплячі струмки були вкриті бульками, вологим повітрям неможливо було дихати. Дрібні калюжки блищали, немов бронзові монети.

Коні понесли, збожеволівши від страху, а вздовж дороги стали бити гейзери. Гарячі струмені води вилітали біля нас, розливаючись по землі широкими річками. Небо було кольору міді, а сонце схоже на печене яблуко. Смердючий вітер пихтів, як собака, у якої несло падаллю з рота.

Земля тремтіла, і десь вдалині вибухнула вершина пагорба, плюючи в небо вогненними струменями. Вибухова хвиля вдарила нас, ледве не скинувши з козел. Фургон кидало в різні сторони.

Земля продовжувала тремтіти, ураганний вітер свистів у вухах. Ми з'їхали з дороги, і я погнав коней по кам'янистій рівнині. Всюди височіли гори, обриси яких танцювали в розпеченому повітрі.

Ганелон доторкнувся до моєї руки і щось сказав, але слів розібрати було неможливо. На всяк випадок я озирнувся, але побачив лише завісу з пилу, гару і попелу. Я знизав плечима і сконцентрував всю свою увагу на найближчому пагорбі, біля підніжжя якого небо потемніло.

Перед нами все виразніше вимальовувався вхід у величезну печеру. Я ляснув батогом і погнав коней.

Ми в'їхали у величезний грот з високими склепіннями. З тріщин у стелі лилося слабке світло, всюди висіли сталактити, з яких капала дивна блакитна вода, що збиралася в невеликі озерця. Земля все ще тремтіла, а моя тимчасова глухота пройшла, в чому я переконався, почувши слабкий дзенькіт від падіння гігантського сталагміта.

Міст з вапняку звалився, як тільки ми проїхали по ньому над бездонною прірвою. І знову печера вела вглиб, а дрібні (і не дуже дрібні) камені сипалися на нас зі склепінчастої стелі. Зелені і червоні лишайники виблискували в тріщинах стін, розцвічених прожилками мінералів; кристали гірського кришталю і кам'яні квіти надавали цьому місцю особливу неземну красу.

Ми проминули анфіладу печер і почали підніматися по звивистій кам'яній галереї.

— Коли ми мчали до пагорба, — сказав Ганелон, і голос його звучав приглушено, — мені здалося, що на горі з'явився вершник.

Печера закінчилася великим світлим гротом.

— Якщо це був Бенедикт, я йому не заздрю, — голосно крикнув я, і услід за луною мого голосу ззаду почувся гуркіт обвалу.

Підйом ставав все крутішим, і нарешті попереду з'явилося сонячне світло і з'явився шматочок блакитного неба. Копита дзвінко стукали, повз нас пролетіли кілька пташок, земля перестала тремтіти.

Наш фургон, плавно погойдуючись, виїхав з тунелю, прогуркотів по порослій мохом кам'янистій стежці і плавно покотився по доріжці, посипаній гравієм, яка вела до підніжжя пагорба, на якому росли гігантські дерева.

Я прицмокнув язиком і змахнув віжками.

— Коні дуже втомилися, — сказав Ганелон.

— Знаю. Скоро відпочинуть.

Гравій скрипів під колесами, дерева виділяли ніжний аромат.

— Ви бачили? Там, праворуч?

— Що?.. — Я здригнувся і повернув голову. — О, он ти про що.

Проклятуща Чорна Дорога тяглася приблизно в милі від нас.

— Цікаво, скільки Відображень вона перетинає? — Пробурмотів я собі під ніс.

— Всі, які є, — відповів Ганелон.

Я повільно похитав головою.

— Сподіваюся, ти помиляєшся.

Ми продовжували спускатися до підніжжя пагорба, а над нами розкинулося блакитне небо і світило сонце, мандруючи, як йому було положено, зі сходу на захід.

— Чесно кажучи, я боявся, що, виїхавши з печер, ми потрапимо з вогню та в полум'я, — зізнався Ганелон.

— Я не хотів заганяти коней, тому вибрав Відображення, на якому вони можуть хоч трохи відпочити. Якщо за нами женеться Бенедикт, він достатньо втомив коня, намагаючись нас наздогнати. Думаю, він не кинеться, ламаючи голову, в ті Відображення, де ми щойно були.

Дорога повернула трохи праворуч.

— А може, його кінь привчений до всіх цих змін, — буркнув Ганелон.

— Все може бути, — машинально відповів я, думаючи про Дару і про те, що вона зараз робить.

Ми продовжували спускатися по схилу пагорба, і я потихеньку робив необхідні зміни. Наша дорога весь час завертала вправо, повільно, але вірно наближаючись до Чорної дороги.

— Чорт! — Вилаявся я, відчуваючи, що моя злість перетворюється в ненависть. — Ця чорна гидота наполегливіша страхового агента! Ну нічого, прийде час, я займуся нею всерйоз!

Ганелон промовчав. Втім, він не міг говорити, тому що вже з півхвилини не відривався від шийки пляшки з водою. Побачивши, що я нього дивлюся, він простягнув мені пляшку, і я досхочу напився.

Спуск закінчився. Дорога, петляючи, як заєць, йшла вглиб лісистої рівнини. Це мене влаштовувало. По-перше, коні зможуть відпочити, а по-друге, якщо за нами дійсно женуться, вистежити нас буде нелегко.

Приблизно годиною пізніше я вирішив, що небезпека минула. Ми зупинилися, щоб перекусити, і майже закінчили трапезу, коли Ганелон, не відриваючи погляду від далекої вершини пагорба, скочив на ноги, прикриваючи очі долонею від сонця.

— Ні! — Вигукнув я, що швидко піднімаючись. — Цього не може бути!

Самотній вершник виїхав з печери. На мить він зупинився, потім пришпорив коня і поскакав по наших слідах.

— Що будемо робити? — Запитав Ганелон.

— Забираймося звідси якомога швидше. Постараюся принаймні відстрочити неминуче. Мені треба подумати.

Ми поїхали вперед не поспішаючи, але думки в моєму мозку миготіли з божевільною швидкістю. Невже не було способу якось його зупинити? Нічого путнього мені в голову не приходило.

Стояв прекрасний полудень, і навколишній пейзаж псувала лише Чорна Дорога, до якої ми невблаганно наближалися. Мені не хотілося псувати його ще й пролитою кров'ю, особливо якщо вона виявиться моєї. Незважаючи на те, що у Бенедикта не було правої руки, я все одно боявся схрестити з ним шпагу. Від Ганелона чекати допомоги не доводилося — мій старший брат розчавить його, як муху, і не помітить.

В черговий раз повернувши направо, я поміняв Відображення і незабаром відчув запах диму.

— Він нас наздоганяє! — Вигукнув Ганелон. — Я тільки що… Дивіться, дим! Пожежа! Ліс горить!

Я розсміявся і подивився через плече. Пагорби затягнуло димом, помаранчеве полум'я танцювало по траві, чувся тріск палаючих гілок. Наші коні за власною ініціативою прискорили біг.

— Корвін! Це… ви?

— Так! Якби схил був крутим і на ньому не росли дерева, я пустив би по ньому лавину!

На якусь мить небо почорніло від птахів. Ми зараз їхали зовсім близько від Чорної Дороги. Вогняний підняв голову і заіржав. На його вудилах застигли клапті піни. Він спробував встати на диби, потім збрикнув. Чемпіон злякано захрипів і кинувся вправо. Кілька дорогоцінних хвилин пішло у нас на те, щоб заспокоїти коней і пустити їх галопом.

— Він скаче за нами! — Вигукнув Ганелон.

Я вилаявся і хльоснув коней. Ми їхали паралельно Чорній Дорозі, нікуди не звертаючи, і, озирнувшись, я побачив, що весь пагорб обійнятий полум'ям, а вершник мчить по палаючому схилу щодуху. Господи! На якому Відображенні Бенедикт відкопав такого коня?

Я рішуче натягнув поводи, і поступово коні уповільнили біг, зупинившись футах в сорока від Чорної Дороги.

Зрештою, яка різниця, де битися? І хто знає, можливо підсвідомо в мене виникла хвороблива тяга до цього чорного світу, який так сильно контрастував з тим, в якому я жив.

Я простягнув віжки Ганелону і зіскочив на землю.

— Що ви збираєтеся робити? — Запитав він.

— Нам не вдалося втекти від погоні, і якщо Бенедикт прорветься крізь вогонь, він буде тут через кілька хвилин. Тікати немає сенсу.

Ганелон закрутив віжки навколо ріжка козел і взявся за шпагу.

— Ні, — сказав я. — Ти ніяк не зможеш вплинути на результат поєдинку. Віджени фургон далі і чекай. Якщо все закінчиться благополучно, ми продовжимо шлях. Якщо зі мною щось трапиться, негайно здавайся Бенедикту. Йому потрібен тільки я, і він єдиний, хто може відвести тебе в Авалон. Принаймні, ти опинишся на батьківщині.

Ганелон нерішуче на мене подивився.

— Слухай, що тобі кажуть, — сказав я. — І не зволікай.

Мій супутник опустив очі і взяв віжки в руки.

— Бажаю удачі! — Вигукнувнул він і легенько ляснув коней.

Я зробив кілька кроків убік і опинився поруч з галявинкою, на якої росли молоді деревця. Потім я вийняв Грейсвандір з піхов, кинув погляд на Чорну дорогу позаду і став чекати.

Вершник, оповитий димом, з'явився біля самої межі вогню. Сумнівів не залишалося: це був Бенедикт. Закутавши обличчя шарфом і прикриваючи обрубком руки очі, він мчав по схилу пагорба, немов грішник, що рятується з пекла.

Скоро я почую стукіт копит. З чемності мені, звичайно, слід було заховати шпагу в піхви, але я боявся, що не встигну її витягнути.

Я спробував уявити, яку зброю Бенедикт вибере для поєдинку. Втім, це не мало значення, тому що він однаково добре володів всіма видами зброї. Адже це Бенедикт навчив мене фехтувати…

Можливо, вкласти шпагу в піхви буде не тільки чемно, але й розумно. Раптом він захоче спочатку поговорити? Я розумів, що сам напрошуюся на неприємності, але нічого не міг з собою вдіяти. Мені було страшно.

Я витер змокрілу від поту долоню об плащ в той момент, коли Бенедикт показався за поворотом. Думаю, ми побачили один одного одночасно, і він тут же послабив поводи, переходячи з галопу на рись. Проте зупинятися він явно не збирався.

У мене виникло таке відчуття, що здійснюються велике таїнство. Навколишній світ став нереальний. Здавалося, час зупинився, і я чекав цілу вічність, дивлячись на чоловіка, що був моїм братом. В брудному одязі, з лицем, почорнілим від кіптяви, він наближався до мене, безглуздо задерши обрубок правої руки до неба. Величезний чорний кінь з червоною гривою і червоним хвостом скажено обертав очима. На губах його застигли клапті піни, і дихав він так тяжко, що боляче було на нього дивитися. Шпага Бенедикта висіла на перев'язі за спиною. Керуючи конем за допомогою ніг, він звернув з дороги, не відриваючи від мене палаючого погляду. Ліва рука його метнулася, немов віддаючи салют, і вхопилася за ефес, що стирчав над правим плечем. Шпага з свистом вилетіла з піхов, окреслила блискучий півколо і завмерла, націлена для смертельного удару. Сталь клинка блищала, як осколок дзеркала. В цю хвилину Бенедикт був настільки величний, що я навіть розчулився. Його шпагу, що нагадувала формою косу, я бачив раніше. Тільки тоді ми стояли плечем до плеча і відбивали напад ворогів, яких, як я вважав, перемогти було неможливо. У ту ніч Бенедикт довів, що я помиляюся. Тепер цю грізну зброю він направив проти мене, і несподівано я відчув, що можу померти, — відчуття, яке я переживав вперше в житті.

Моє заціпеніння минуло, і я відступив, вставши за молоді деревця. Кінь Бенедикта зупинився, захрипів і повернувся боком, викидаючи з-під копит грудки торфу. З його ніздрів била пара. Рука Бенедикта майнула з блискавичною швидкістю, подібно до язика жаби; перерублене деревце приблизно в три дюйми завтовшки постояло на місці і повільно впало на траву.

Каблуки чобіт зі стуком вдарили в землю, і ось уже Бенедикт йшов до мені, недбало помахуючи шпагою направо і наліво, а молоді деревця падали, звільняючи йому шлях. Якщо б тільки він не був таки впевненим у собі, якщо б тільки він не був Бенедиктом…

— Бенедикт, — вимовив я самим звичайним тоном. — Вона вже доросла і вправі приймати будь-які рішення самостійно.

Він і бровою не повів. Клинок дзвенів, проносячись по повітрю, тупо вгризався в дерево, уповільнював рух на долю секунди і знову дзвенів з колишньою силою.

Я підняв Грейсвандір, направивши вістря на нього.

— Ні кроку далі! Я не хочу з тобою битися!

Він встав в позицію і вимовив тільки одне слово:

— Вбивця!

Потім невловимим рухом він відбив мою шпагу далеко в сторону. Я блокував прямий удар і зробив випад, який Бенедикт недбало відпарирував, продовжуючи наступати.

— Не розумію, — сказав я, відображаючи атаку. — Я давно нікого не вбивав. Тим більше в Авалоні.

Чергове перерубленних деревце почало падати, і Бенедикт мало мене не дістав. Я встиг відскочити в останню мить.

— Вбивця! — Повторив він.

— Я не розумію, про що ти говориш.

— Брехун!

Я вперся ногами в землю і перестав відступати. Чорт забирай! Яка нісенітниця — помирати через вчинок, якого ти не скоював! Я став фехтувати швидше, намагаючись знайти незахищене для атаки місце.

Такого місця не існувало.

— Принаймні скажи, в чому справа! — Вигукнув я. — Прошу тебе!

Але Бенедикт, мабуть, сказав все, що хотів. Він продовжував йти вперед, і я знову змушений був відступити. Фехтувати з Бенедиктом було все одно, що битися з гірською лавиною. Я подумав, що він збожеволів, але легше від цього мені не стало. Якщо б на його місці опинився хтось інший, втрата розуму рано чи пізно змусила б його допустити помилку. Але рефлекси мого брата вироблялися протягом багатьох століть, і я був щиро переконаний, що рухи Бенедикта залишаться настільки ж впевненими і відточеними, навіть якщо йому виріжуть мозочок.

Моя увага було настільки поглинена поєдинком, що я не помітив, як в нього втрутився Ганелон.

Видавши бойовий клич, він накинувся на Бенедикта ззаду і притиснув його руку зі шпагою до тулуба.

Побажай я вбити Бенедикта в цей момент, у мене нічого не вийшло б, оскільки Ганелон недооцінив силу і спритність мого брата.

У мить ока він відхилився вправо, прикриваючись Ганелон як щитом, і вдарив його обрубком правої руки в скроню. Підхопивши обм'якле тіло, він що було сил жбурнув його в мою сторону. Я ледве встиг відскочити, а Бенедикт підібрав з землі випалу шпагу і знову кинувся в наступ. Краєчком ока я побачив, що Ганелон нерухомо лежить кроків за десять від мене.

І знову я лише парирував атаки, продовжуючи відступати. Про запас я тримав одну маленьку хитрість, хоча мені прикро було думати, що вона не вдасться і тоді Амбер позбудеться свого законного владики.

На жаль, фехтувати з лівшею завжди важче, ніж з правшею. Тут мені не пощастило, тому що я повинен був дещо перевірити, а зайво ризикувати не хотів. Втім, виходу в мене не було.

Зробивши крок назад і опинившись поза межами досяжності його шпаги, я відхилив корпус і кинувся в атаку. Це був до тонкості розрахований маневр, але результат вийшов зовсім несподіваним (я досі переконаний, що мені просто пощастило), тому що мені вдалося пробити його захист і зачепити мочку вуха. Я спробував розвинути успіх, але до Бенедикта було не підступитися. Він навіть не звернув уваги на цю дріб'язкову подряпину, хоча кров капала на плече. Втім, мені теж не варто було відволікатися на дрібниці.

Я зробив те, що повинен був зробити і чого боявся. Я трохи відкрився, знаючи, що він миттєво скористається моєю помилкою і завдасть прямий удар в серце.

Я не помилився. Мені досі не хочеться згадувати, як близький я був тоді до смерті.

І знову я почав відступати, вибираючись на відкрите місце. Я тільки захищався, не проводячи жодної атаки, роблячи вигляд, що нічого не можу придумати.

Потім я знову відкрився точно як же, як в перший раз, і знову зупинив Бенедикта в самий останній момент, а він став тіснити мене з подвоєною силою, притискаючи до узбіччя Чорної Дороги.

Тут я нарешті перестав відступати, уперся ногами в землю і поступово став міняти положення тіла, прагнучи опинитися саме там, де задумав. Мені доведеться стримувати його атаки кілька митей, щоб він встав…

Це були дуже неприємні миті, але я бився відчайдушно, так як втрачати мені було нічого.

Потім я знову відкрився.

Я знав, що мене чекає все той же прямий укол в серце, і тому приготувався заздалегідь. Не чекаючи кінця атаки, я злегка вдарив по його шпагу, відбиваючи її в бік, спружинив ногами і відстрибнув назад, опинившись на Чорної Дорозі. В ту ж секунду я витягнув Грейсвандір у всю довжину руки, майже торкаючись плеча Бенедикта.

Він зробив те, на що я сподівався. Зневажливо відбивши мою шпагу, він ступив уперед…

… І вступив на смужку чорної трави, яку я перестрибнув.

Спочатку я навіть не наважився глянути вниз. Я стояв і бився, не відступаючи ні на крок, надавши флорі можливість здійснити свій задум.

Минуло не менше хвилини, перш ніж Бенедикт зрозумів, що з ним відбулося щось незрозуміле. Він спробував пересунути ноги, і на обличчі його з'явилося спочатку здивування, потім неспокійне вираз. Трава виконала свою місію.

Правда, я сумнівався, що їй вдасться довго втримати Бенедикта, і тому я відбіг убік і знову через неї перестрибнув, тепер у зворотному напрямку. Бенедикт спробував обернутися, але ноги його до самих колін були як в лещатах, і він похитнувся, насилу втримавши рівновагу.

Я зупинився за його спиною. Один випад — і мій брат став би покійником, але, природно, зараз в цьому не було необхідності.

Він перекинув руку зі шпагою через плече і поступово почав вивільняти ліву ногу, напружено стежачи за кожним моїм рухом.

Я зробив крок вправо і вдарив його Грейсвандір плазом по шиї.

Бенедикт застиг на місці, злегка приголомшений, і тоді я підійшов до нього впритул і стукнув кісточками пальців по нирці, а коли він зігнувся — знову по шиї, на цей раз кулаком. Бенедикт впав як підкошений, а я витяг шпагу з його руки і відкинув далеко вбік. Кров продовжувала текти з мочки вуха мого непритомного брата, створюючи враження якийсь екзотичної сережки.

Я відклав Грейсвандір, схопив Бенедикта під пахви і відтягнув від Чорної Дороги. Трава пручалася щосили, але я напружив м'язи і взяв верх.

Отямився Ганелон, кульгаючи, підійшов до мене і втупився на Бенедикта.

— Це — воїн! — Вигукнув він. — Так, це — воїн! Що ви збираєтеся з ним робити?

Я підняв Бенедикта на руки.

— Віднести до фургона. А ти підбери, будь ласка, наші шпаги.

— Добре.

Я пішов по дорозі і, порівнявшись з фургоном, дбайливо поклав Бенедикта під високе дерево, яке росло на узбіччі. Слава богу, він так і не прийшов у свідомість і тим визволив мене від зайвих клопотів.

Коли Ганелон повернувся, я вклав шпаги у піхви, а потім попросив його розв'язати кілька коробок і принести мені мотузки. Він відправився виконувати моє доручення, а я швидко обшукав Бенедикта і знайшов те, що шукав.

Ми міцно прив'язали Бенедикта до стовбура дерева, стриножили чорного коня біля найближчого куща і повісили на той же кущ шпагу, що нагадувала косу.

Потім я забрався на козли, а Ганелон сів поруч.

— Ви вирішили залишити його тут? — Запитав він.

— Тимчасово.

Я струснув віжками, і ми плавно покотили по дорозі. Ганелон не стерпів і озирнувся.

— Ваш брат все ще без свідомості, — повідомив він і, помовчавши додав: — ніхто не міг так запросто мене кинути. Однією лівою.

— Саме тому я наказав тобі чекати мене біля фургона, а не лізти в бійку.

— А що з ним тепер буде?

— Я подбаю про Бенедикта.

— Значить, за нього можна не турбуватися?

Я кивнув.

— Це добре.

Приблизно через дві милі я зупинив коней і зістрибнув на землю.

— Не дивуйся, що б не трапилося, — сказав я Ганелону. — Я постараюся, щоб Бенедикту надали допомогу.

Я зійшов з дороги, встав в тіні дерев і витягнув колоду карт, яку, природно, Бенедикт завжди носив з собою. Швидко переглянувши її, я вибрав карту Жерара, а інші поклав назад в дерев'яну скриньку з інкрустацією слоновою кісткою на кришці і оббитою зсередини шовком. Бенедикт дбайливо ставився до таких речей.

Я тримав перед собою карту Жерара і сконцентрувався на ній.

Через деякий час вона стала теплою на дотик, зображення заворушилося. Я відчув присутність Жерара. Він був у Амбері і йшов по одній з вулиць, яку я одразу впізнав. Він був дуже на мене схожий, тільки підборіддя трохи більше видавався вперед, а тіло здавалося надзвичайно потужним. Я помітив, що Жерар відпустив бороду.

Він різко зупинився і втупився на мене.

— Корвін!

— Так, Жерар. Ти чудово виглядаєш.

— Твої очі! Ти бачиш!

— Так, я бачу.

— Де ти?

— Приходь у гості, дізнаєшся.

Він примружився.

— Ніяк не можу, Корвін. Вибач, але сьогодні я зайнятий.

— Мова йде про Бенедикта. Наскільки я знаю, тільки ти можеш йому допомогти.

— Бенедикту?! У нього щось сталося?

— Так.

— Тоді чому він сам до мене не звернувся?

— У нього немає такої можливості.

— Що ти маєш на увазі?

— Занадто довго пояснювати. Повір, Бенедикту необхідна твоя допомога.

Він закусив нижню губу.

— А сам ти не можеш її надати?

— Ні.

— А я можу?

— Безумовно.

Він взявся за ефес шпаги.

— Мені б не хотілося думати, що ти вирішив заманити мене в пастку, Корвін.

— Я кажу правду. Якщо б я хотів тебе обдурити, то придумав би історію куди більш переконливу.

Він важко зітхнув.

— Добре.

— Чекаю тебе, — сказав я і простягнув руку.

Він кивнув. Зробив крок вперед. Плеснув мене по плечу. Посміхнувся.

— Корвін. Я радий, що у тебе є очі.

Я відвернувся.

— Спасибі.

— Хто це у фургоні?

— Друг. Його звуть Ганелон.

— А де Бенедикт? Що трапилося?

Я махнув рукою.

— Приблизно в двох милях звідси, біля самого узбіччя. Він міцно прив'язаний до дерева.

— Тоді чому ти тут?

— Втікаю від погоні.

— Хто за тобою женеться?

— Бенедикт. Це я зв'язав Бенедикта, а його коня стриножив поруч.

Жерар насупився.

— Не розумію.

Я похитав головою.

— Сталося якесь непорозуміння. Бенедикт не побажав мене вислухати, і ми схрестили шпаги. Мені вдалося оглушити його і прив'язати до дерева. Я не міг вчинити інакше, тому що, прийшовши до тями, він тут же накинувся б на мене ще раз. Але в безпорадному стані його теж не можна залишити, тому я покликав тебе. Будь ласка, звільни Бенедикта і відведи його додому.

— А ти що збираєшся робити?

— Забратися звідси якнайшвидше і сховатися на Відображеннях. Ти надасииш нам обом велику послугу, якщо умовиш Бенедикта припинити переслідування. Я не хочу з ним битися.

— Зрозуміло. Може, все-таки розкажеш мені, що сталося?

— Сам не розумію. Він назвав мене вбивцею. Даю тобі слово честі, що за весь час перебування в Авалоні я нікого не вбивав. Будь ласка, передай це Бенедикту. У мене немає причин тобі брехати, і я клянуся, що кажу правду. Є ще одна обставина, через яку він міг мене зненавидіти. Якщо Бенедикт згадає про неї, скажи, щоб він серйозно поговорив з Дарою. Вона все йому пояснить.

— Що саме?

Я знизав плечима.

— Якщо Бенедикт заведе цю розмову, ти про все дізнаєшся. Якщо ні, Забудь про те, що я тобі розповів.

— Значить, з Дарою?

— Так.

— Добре, я виконаю твоє прохання… Послухай, як тобі вдалося втекти з Амбера?

Я посміхнувся.

— Безпричинна цікавість? Або ти готуєшся до гіршого?

Він посміхнувся.

— Хотілося б знати, на всяк випадок.

— На жаль, брате мій! Світ не підготовлений до цього знання. Якщо б я кому і сказав, то тільки тобі, але ти нічого не виграєш, а мені воно може знадобитися в майбутньому.

— Іншими словами, ти знайшов спосіб з'являтися в Амбері і зникати з нього, коли тобі заманеться. Що ти маєш намір зробити, Корвін?

— А ти як думаєш?

— Відповідь, природно, напрошується сам собою. Не знаю, що й сказати. Я в розгубленості.

— Чому?

Він вказав у бік Чорної Дороги.

— Вона доходить вже до підніжжя Колвіра. Різноманітні тварюки використовують її для нападу на Амбер. Ми захищаємося і завжди перемагаємо, але вони атакують все частіше, все лютіше. Зараз не час думати про троні, Корвін.

— Навпаки. Саме час про нього подумати.

— Ти говориш про себе, а я — про благополуччя Амбера.

— Ерік справляється зі своїми обов'язками?

— Безумовно. Я ж сказав, що ми завжди перемагаємо.

— Я не про те. Він намагався з'ясувати причину виникнення Чорної Дороги?

— Я й сам пройшов по ній досить велику відстань.

— І?…

— Мені не вдалося дійти до кінця. Ти ж знаєш, що чим далі від Амбера, тим незрозумілішими стають Відображення?

— Так.

— … А потім ти втрачаєш над ними контроль і поступово сходиш з розуму?

— Так.

— … За цими Відображеннями лежить царство Хаосу. Я переконаний, що дорога веде туди, Корвін.

— Значить, мої побоювання підтверджуються, — сказав я.

— Ось чому, незалежно від того, схиляюся я на твою сторону або ні, мені хочеться, щоб ти відмовився від здійснення своїх планів. Безпека держави — насамперед.

— Зрозуміло. Будемо вважати, що наша розмова закінчений.

— Яке рішення ти прийняв?

— Ти ж не знав моїх планів, тому немає сенсу говорити, що вони залишилися незмінними. І тим не менше вони залишилися незмінними.

— Я не впевнений, що хочу побажати тобі успіху, але щастя бажаю від усієї душі. Я радий, що ти знову бачиш. — Він міцно потиснув мені руку. — А тепер піду до Бенедикта. Я правильно тебе зрозумів? З ним все гаразд?

— Безумовно. Я лише оглушив його. Не забудь передати те, про що просив.

— Не забуду.

— І відведи його в Авалон.

— Постараюся.

— Що ж, до побачення, Жерар.

— До побачення, Корвін.

Він повернувся і пішов по дорозі. Я дивився йому вслід, поки він не зник за поворотом, потім поклав його карту в колоду, забрався на козли і знову поїхав по дорозі, що веде в Антверпен.

8

Я стояв на вершині пагорба, порослого чагарником, і дивився на будинок. Настрій у мене був кепський.

Я і сам не знав, що очікував побачити. Згарище? Машину біля під'їзду? Щасливе сімейство, відпочиваюче на веранді, мебльованої червоним деревом? Озброєну охорону?

Дах будинку продірявилася в декількох місцях і вимагала термінового ремонту. Галявина заросла. Дивно ще, що в будинку було вибите лише одне вікно, та й то ззаду.

Отже, на перший погляд, будинок виглядав покинутим. Я задумався.

Розстеливши на землі куртку, я всівся на неї і закурив. Інших будинків поблизу не було.

За алмази я отримав близько семисот тисяч доларів, і на закінчення угоди пішло півтори тижні. З Антверпена ми переїхали до Брюсселя, і кілька вечорів провели в Rue de Char et Pain, де і зустрілися з потрібною мені людиною.

Вислухавши моє замовлення, Артур украй здивувався. Колишній офіцер ВПС, невисокий, худий, з акуратно підстриженими вусиками, він перервав мене на самому початку розмови і, щохвилини хитаючи головою, засипав питаннями про доставку. Коли мова клієнта звучала незрозуміло, Артур завжди хвилювався. Більше всього на світі його турбувало, що неприємності із зброєю можуть статися під час або відразу після доставки. Він чомусь вважав, що це підриває його авторитет, і звичайно бував куди послужливіший інших, коли мова йшла про транспортування. Мої плани його схвилювали з тієї простої причини, що у мене їх взагалі не було.

Справа в тому, що для угод подібного роду потрібно сертифікат, який підтверджує, що держава «Х» дійсно замовило військову техніку і має право на експорт з країни-виробника. Документ цей надає угоді офіційний характер, навіть якщо всім ясно, що зброя відправиться в державу «Y», як тільки перетне кордон. Так вже повелося, що за певну плату можна заручитися підтримкою представника посольства держави «Х» — бажано того, у кого є родичі або друзі в міністерстві оборони, готові підписати сертифікат. Він коштує дуже дорого, але я впевнений, що Артур в одну секунду назвав би і суму, і людей, до яких треба було звернутися.

— І все-таки як ви збираєтеся переправити вантаж? — В який раз задавав він питання, що звучало у різних варіантах. — Як ви доставите його до місця призначення?

— Хай це вас не турбує. Я про все подбаю.

Артур знову похитав головою.

— Це не дрібниця, полковнику. На цьому не слід економити. — (Для нього я був полковником — сам не знаю чому — з часу нашої першої зустрічі, років дванадцять тому.) — немає, не слід. Заощадивши декілька доларів, ви ризикуєте втратити все і нажити купу неприємностей. Послухайте, що я вам скажу: є в мене на прикметі молодий представник африканської республіки, який дуже недорого бере…

— Ні. Мені потрібна тільки зброя.

Під час нашої бесіди Ганелон мовчки сидів і дув пиво. Руда борода і розбійницький вираз на обличчі мого супутника виглядали вражаюче. Він ані слова не розумів по-англійськи, але суворо слідував моїм інструкціям і зрідка звертався до мене на мові тари. Чисте хлоп'яцтво. Бідний старий Артур був прекрасним лінгвістом, і йому дуже хотілося з'ясувати, для кого призначається зброя. Коли я балакав з Ганелоном про різні дрібниці, Артур зі шкіри ліз геть, намагаючись визначити, на якій мові ми розмовляємо. Врешті-решт він почав багатозначно кивати, як ніби йому це вдалося, а потім витягнув шию і сказав:

— Я читаю газети, полковник. І не сумніваюся, що ці хлопці можуть дати вам гарантії. Все ж…

— Ні, — перебив я. — Повірте, коли я отримаю від вас автоматичні рушниці, вони просто зникнуть з лиця Землі.

— Ви жартуєте. Навіть я не знаю, де виконають ваше замовлення.

— Це не має значення.

— Добре, що ви впевнені в собі. Але впертість… — Він знизав плечима. — Втім, справа ваша.

Коли я пояснив, які мені потрібні патрони, Артур вирішив, що я остаточно звихнувся. Він витріщився на мене, забувши похитати головою. Минуло хвилин десять, перш ніж мені вдалося вмовити його хоча б поглянути на рахунки. За цей час він прийшов до тями і хитав головою зі всіх сил, невиразно бурмочучи щось про срібні кулі і несправжні капсюлі.

Нашу суперечку вирішив самий непідкупний суддя: готівка. Переконавшись, що я непохитний, Артур змалював мені ситуацію. Замовити та отримати рушниці нескладно, купити вантажівки — не проблема, але виготовлення потрібних мені патронів і капсулів буде коштувати скажених грошей. І він взагалі він не впевнений, що хоч якийсь військовий завод погодиться виконати подібне замовлення. Коли ж я сказав, що готовий заплатити будь-яку суму, він засмутився ще більше. Якщо я можу дозволити собі розкіш експериментувати з патронами, які не стріляють, і капсулями, які не детонують, то чому б мені не придбати сертифікат…

Ні, відповів я, — і ще раз ні. Здається, ми вже домовилися, — нагадав я йому.

Він зітхнув і смикнув себе за вус. Потім кивнув. Звичайно, звичайно. Буде так, як я вирішив.

Ціну він заломив нечувану. Природно. Якщо я не з'їхав з глузду — значить, мені підвернулася вигідне дільце. Хоч його і зацікавило моє замовлення, він більше ні про що не запитував, мабуть, боячись бути замішаним в яку-небудь непривабливу історію з темними силами. Більш того, як тільки йому вдалося домовитися з військовим заводом (як з'ясувалося, у Швейцарії), він тут же звів мене з його представником, отримав комісійні і був такий.

Ми з Ганелон прибули до Швейцарії з фальшивими паспортами. Він став німцем, а я — португальцем. Мені, власне, було наплювати на запис в паспорті, лише б фальшивка не підвела, але Ганелону я вибрав національність з певною метою. По-перше, йому легко давалася німецька вимова, а по-друге, у Швейцарії завжди повнісінько німців-туристів. За моєю порадою Ганелон говорив, що народився і виріс у Фінляндії.

Протягом трьох тижнів я стежив за тим, як виконується моє замовлення, і залишився задоволений результатами. Срібло, звичайно, коштувало дуже дорого. Можливо, з ним я перестарався, але що там не кажи, цей метал занадто часто надавав мені послуги в Амбері, а гроші ніколи не були для мене проблемою. До того ж немає краще кулі — окрім золотої — для короля. І якщо я вб'ю Еріка, може, хто й крикне: «Слава полеглій величі!» Будьте поблажливі до мене, брати.

Переконавшись, що замовлення буде виконано в термін, я відправив Ганелона подорожувати, благо він пустився у всі тяжкі, вжившись в образ фінського туриста. Він відбув в Італію з камерою на шиї і прісним виразом на обличчі, а я сів у літак і полетів додому, в Штати.

Додому? Так. Я сидів на пагорбі і дивився на невеличкий будинок, в якому прожив більше десяти років. Я повертався до нього, коли потрапив у ту саму автомобільну катастрофу, після якої почалися мої митарства.

Я затягнувся сигаретою. Тоді моє житло не було настільки запущеним. Я завжди ретельно за ним стежив; будинок, як і ділянка, були повністю оплачені. Шість кімнат, гараж на дві машини. Сім акрів землі — практично весь схил пагорба. Велику частину часу я проводив на самоті. Мені тут подобалося. Я любив возитися в майстерні, працювати в затишному кабінеті. Цікаво, висить ще на його стіні гравюра Морі або її вкрали? Вона називалася «Обличчям до обличчя», і на ній була зображена смертельна сутичка двох воїнів. Добре б її побачити. Втім, наскільки я знав закон, те, що не розікрали, повинно було піти з молотка для сплати податків штату Нью-Йорк. Дивним було ще, що будинок ще не продали. Я продовжував дивитися на нього, щоб остаточно в цьому переконатися. Поспішати було нікуди.

З Жераром я зв'язався одразу ж після прибуття до Бельгії, а з Бенедиктом — не ризикнув. Я боявся, що він тут же нападе на мене, а мені не хотілося ні битися з ним на шпагах, ні мірятися силою волі.

Жерар оглянув мене з голови до ніг.

— Корвін? Ти…

— Що з Бенедиктом?

— Я знайшов його там, де ти сказав. Він неодмінно хотів тебе переслідувати, але мені вдалося переконати його, що це безглуздо. Користуючись тим, що Бенедикт довго був без свідомості, я сказав, що ти поїхав давним-давно. Потім ми відправилися в Авалон. Я залишився на похорон, а зараз йду в Амбер.

— Який похорон?

— Ти дійсно не знаєш?

— Якщо б я знав, чорт тебе забирай, я б не питав!

— Слуг Бенедикта вбили. Він каже, це зробив ти.

— Ні. Нісенітниця якась. Навіщо мені вбивати його слуг?

— Коли Бенедикт повернувся, в будинку нікого не було. Він відправився на пошуки і виявив три трупи, а тебе і слід прохолов.

— Зрозуміло… Де він їх знайшов?

— У невеликому гайку за садовою ділянкою. Могила була зовсім неглибокою.

Все вірно… Краще не говорити, що я бачив цю могилу.

— Але з чого він взяв, що їх убив саме я?

— Бенедикт в подиві, Корвін. Він ніяк не може зрозуміти, чому ти не прикінчив його, коли тобі випала така можливість. І він вражений, що ти покликав мене на допомогу.

— Бенедикт кілька разів назвав мене вбивцею, але… Ти передав йому те, про що я просив?

— Так. Спочатку він відмахнувся від мене, як від мухи, заявивши, що ти брешеш. Я сказав, що ти говорив щиро і наполягав на своїй невинуватості. Це його сильно стурбувало. Він запитав, вірю я тобі чи ні.

— А ти мені віриш?

— Прокляття, Корвін! Як я можу тобі вірити чи не вірити? Ми так давно не бачилися, і раптом ти… — Він затнувся і, примружившись, подивився мені в очі. — Тут щось не так. Чому ти віддав перевагу мені? Адже у тебе була повна колода.

— Ти жартуєш?

— Я вимагаю відповіді на своє питання.

— Добре. Ти — єдиний, кому я довіряю.

— І це все?

— Ні. Бенедикт не хоче, щоб в Амбері про нього знали. Мені достеменно відомо, що тільки ви з Джуліаном були в курсі його справ. Я не люблю Джуліана і не вірю йому. З тебе досить?

— Чому ти вирішив, що ми з Джуліаном знаємо про Бенедикта?

— Тому що ви жили в його будинку після того, як Чорна Дорога неабияк вас побила. Я чув про це від Дари.

— Та хто така ця Дара, врешті-решт?

— Осиротіла дочка старого слуги Бенедикта, яку він взяв на виховання. Вона гостювала у нього одночасно з вами.

— І ти послав їй браслет. Ти також говорив про неї тоді, коли викликав мене до Бенедикта.

— Так, звичайно. А в чому, власне, справа?

— Ні в чому. Я її не пам'ятаю. Скажи, чому ти так раптово поїхав? Погодься, Бенедикт мав право думати, що ти винний.

— Я і був винен… Але не в убивстві. Як ти вважаєш, навіщо я приїхав в Авалон? Адже ти бачив у фургоні коробки. Я дійсно не хотів зустрічатися з Бенедиктом, який напевно поцікавився б, що це таке. Чорт забирай! Якщо б я вважав за потрібне втекти, то не тягнув би за собою навантажений фургон!

— Що було в коробках?

— Припини. Я не хотів говорити цього Бенедикту, то не скажу і тобі. Нехай наведе довідки і з'ясує, якщо йому більше нічого робити. Але від мене він не почує ні слова. Втім, тепер це не має значення. Головне, що я дістав в Авалоні одну річ, яка не представляє там особливої цінності, але необхідна мені для справи. Ти задоволений відповіддю?

— Так. Принаймні в ньому є сенс.

— Тоді відповідай мені на моє запитання: ти вважаєш, що я їх убив?

— Ні. Я тобі вірю.

— А Бенедикт?

— Він не нападе на тебе, поки все не поясниться. У нього виникли сумніви, в цьому я впевнений.

— І то добре. Спасибі тобі, Жерар. Мені пора.

Я підняв руку.

— Почекай, Корвін! Почекай!

— У чому справа?

— Як тобі вдалося перетнути Чорну Дорогу? Ти знищив величезну її ділянка в тому місці, де проїхав. Яким чином?

— Лабіринт, — сказав я. — Якщо колись ти потрапиш на Чорній Дорозі в біду, вдар по ній Лабіринтом щосили. Ти ж знаєш, як іноді доводиться тримати його перед думкою, коли відбиття починають розбігатися в сторони і виходять з-під контролю?

— Так. Але я намагався це зробити, і в мене нічого не вийшло. Тільки голова розболілася. Чорна дорога не є Відображенням.

— Ти правий і не правий. Я знаю, що вона з себе представляє. А ти занадто рано здався. Я концентрувався на Лабіринті до тих пір, поки голова моя, здавалося, не розкололася від болю. Я мало не втратив свідомості, і тоді навпаки розколовся навколо мене світ. Не можу сказати, що відчуття було з приємних, але результат очевидний.

— Я запам'ятаю, — сказав він. Ти збираєшся порозумітися з Бенедиктом?

— Ні. Нічого нового він від мене не почує. Тепер він трохи охолов, так що нехай сам у всьому розбереться. До того ж мені не хочеться ризикувати. Поєдинок з Бенедиктом не входить в мої плани. І я буду противитись всякій спробі з його сторони увійти зі мною в контакт.

— Що буде з Амбером, Корвін? Що буде з Амбером?

Я опустив очі.

— Не вставай на моєму шляху, коли я повернуся, Жерар. Повір, у тебе не буде жодного шансу завадити мені.

— Корвін… Ні, почекай. Прошу тебе, одумайся. Не нападай зараз на Амбер. Держава в небезпеці.

— Мені дуже шкода, Жерар. За останні п'ять років я думав про це більше, ніж ви всі разом узяті.

— Що ж, тоді мені теж шкода.

— Вибач, мені пора.

Він кивнув.

— До побачення, Корвін.

— До побачення, Жерар.

Через кілька годин сонце сховалося за пагорбом, настали сутінки. Я встав, обтрусив куртку, одягнув її, погасив недопалок і викинув порожню сигаретну пачку. Будинок як і раніше не подавав ознак життя — за пилені скла не загорілися світлом, вибите вікно залишилося вибитим. Я повільно пішов вниз по схилу горба.

Будинок Флори в Вестчестері був давно проданий, чого і слід було очікувати. У неї більше не було причин залишатися на Відображенні Земля. Вона успішно впоралася з роллю наглядача, отримала обіцяну нагороду і тепер жила в Амбері.

Мене дратувала думка про те, що Флора весь час перебувала поруч зі мною, а я про це не знав.

Я довго вагався, обдумуючи, чи не поговорити мені з Рендомом, і прийшов до висновку, що це безглуздо. Я, звичайно, із задоволенням вислухав би останні новини, але вони ніяк не могли вплинути на хід подій. Я був впевнений, що можу довіряти Ренді, адже він здорово мені допоміг, і хоча його важко було назвати альтруїстом, він зробив для мене більше, ніж будь-хто інший. Зараз Рендом одружився, і в Амбері його не любили, але терпіли. Швидше за все він з радістю прийме будь-яку мою пропозицію; але, зваживши всі «За» і «Проти», я вирішив поговорити з ним при особистій зустрічі.

Я дотримав слова і противився всяким спробам контакту, а набридали мені по кілька разів на день протягом перших двох тижнів. Потім мене залишили у спокої. Захотілося поживитися моїми думками, дорогі братчики? Слуга покірний!

Я підійшов до будинку ззаду, протер скло рукавом. Я вів спостереження з пагорба ось уже третій день, і мені здавалося неймовірним, що тут хто-небудь живе. Все ж…

Я заглянув усередину.

Безлад був моторошний, половини речей бракувало. Я обійшов веранду і посмикав за ручку дверей. Замкнено. Я посміхнувся.

Дев'ятий ряд цегли від низу, четверта збоку. Ключ ніхто не знайшов. Я витер його об куртку, відкрив двері і увійшов в будинок.

Всюди лежав товстий шар пилу. У каміні валялися банки з-під кави, поламана бутербродниця і засохлий шматок сосиски, а також різноманітні дари природи, що потрапили через трубу. Я закрив заслінку.

З других дверей був виламаний замок. Я наліг на них плечем і переконався, що вони забиті зсередини. На стіні в передпокої було написано непристойне слово. Я пробрався на кухню. Там панував хаос. Все, що не вкрали, лежало на підлозі. На лінолеумі залишилися глибокі подряпини, які свідчили, що холодильник і електробатареї тягли волоком.

Я позадкував, вийшов з кухні і попрямував до майстерні. Порожньо. Проходячи по будинку, я з подивом побачив в спальні ліжко і два дорогих крісла.

У кабінеті мене чекав ще один приємний сюрприз: звідси майже нічого не винесли, і письмовий стіл, як завжди, був завалений всякою всячиною. Запаливши цигарку, я підійшов до нього і сів у крісло. Мої книги стояли на полицях. Ніхто не краде книг, окрім старих друзів, а…

Я не повірив своїм очам. Схопившись на ноги, я підійшов майже впритул до стіни, боячись помилитися.

Прекрасна гравюра Йошітоші Морі висіла на колишньому місці — охайна, елегантна, пристрасна. Невже нікому не спало на думку, що це — одна з найдорожчих речей…

Охайна?

Я глянув на раму, провів по ній пальцем.

Занадто охайна. Єдиний предмет в будинку, на якому не було ні пилу, ні бруду.

Я оглянув раму ретельним чином і, не виявивши вибухових пристроїв, зняв її з гака і поклав на підвіконня. Ділянка стіни, на якій вона висіла, була курною і брудною.

Я повернувся до столу і сів у крісло. Комусь хотілося мене налякати, і він свого домігся. Цей хтось забрав гравюру Морі, тримав її в чистоті і порядку — за що я був йому дуже вдячний, — а потім, зовсім недавно, повісив її на старе місце. Значить, мене тут чекали.

Але в такому разі навіщо про це попереджати? Щоб я сховався? Нісенітниця якась. Якщо я потрапив у пастку, вона вже зачинилися. Я витягнув пістолет з кишені штанів і засунув його за пояс. Ніхто не міг знати, що я сюди повернуся. Я і сам цього не знав. Важко пояснити почуття, яке мною керувало, коли я вирішив ще раз глянути на будинок, в якому прожив всього кілька років.

Припустимо, невідомий повісив гравюру Морі на старе місце, знаючи, що вона мені дорога, і лише припускаючи, що я за нею повернуся. Що ж, він виявився правий. Але на мене ніхто не напав, а отже, це була не пастка. Що ж тоді?

Повідомлення. Важливе повідомлення.

Яке? Де? І головне, хто?

Найнадійнішим схованкою в будинку, якщо його не виявили, був сейф. Подивимося. Я підійшов до протилежної стіни, відсунув дерев'яну панель, набрав на циферблаті код, зробив крок убік і обережно відчинив дверцята старої тростиною, валялися на підлозі.

Вибуху не сталося. Втім, я не сумнівався, що його не буде.

У сейфі лежали кілька сотень доларів, листи, цінні папери, розписки.

І конверт. Щільний білий конверт, на самому видному місці.

На конверті було написано моє ім'я.

— Брат Корвін, — прочитав я на листку паперу, — якщо ти читаєш цей лист, значить ми все ще думаємо більш-менш однаково, і я можу передбачити твої вчинки. Я дякую тобі за позичену гравюру Морі — наскільки я розумію, одну з двох причин, по яких ти можеш повернутися на це огидне Відображення. Мені дуже не хочеться віддавати її, так як наші смаки теж досить схожі, і вона вже кілька років прикрашає мої покої. Нехай же її повернення послужить свідченням моєї доброї волі і проханням уважно поставитися до того, що я хочу тобі сказати. Я буду відвертий, щоб ти не сумнівався в моїй щирості, і тому не стану вибачатися за те, що я з тобою зробив. Я шкодую тільки про те, що не вбив тебе одразу, коли мені випала така можливість. Марнославство мене згубило. Зір повернувся до тебе, але навряд чи цей факт щось змінить в наших з тобою відносинах. Твоє послання «Я повернуся» лежить зараз на моєму письмовому столі. Якби його написав я, то обов'язково повернувся б. Так як ми справді дуже схожі, я передбачаю, що ти стримаєш слово, і вжив відповідних заходів. Ти ніколи не був дурний, і я розумію, що для нападу на Амбер ти збираєш велике військо. Я поплатився за колишнє марнославство і готовий зараз поступитися своєю гордістю. Я прошу в тебе миру, Корвін, — не заради себе, а заради благополуччя держави. Істоти з Відображень атакують Амбер великими силами, і я не можу розібратися, чому так відбувається. Проти цих сил, найстрашніших на моїй пам'яті, вся сім'я об'єдналася і принесла мені присягу у вірності. Мені б дуже хотілося, щоб ти став моїм союзником і допоміг у битві за праву справу. Якщо ти відмовишся, прошу тебе, зачекай нападати на Амбер, забудь про свої плани хоча б на час. Якщо ж ти вирішиш мені допомогти, то я не вимагаю, щоб ти визнав мене законним монархом, — Погодься тільки, що я буду командувати протягом цієї кризи. Тобі будуть віддані всі почесті, що личать твоєму сану. Нам необхідно поговорити, щоб ти зрозумів, наскільки серйозна ситуація в Амбері. Так як всі мої спроби викликати тебе не увінчалися успіхом, вкладаю в конверт свою карту. Будь ласка, скористайся нею. Ти, звичайно, можеш підозрювати мене в нещирості, але я даю тобі чесне слово, що все сказане мною — правда.

Ерік, повелитель Амбера.

Я перечитав листа і посміхнувся. Може, він вважав, що прокляття не мають сили?

Не вийде, мій дорогий брате. Це, звичайно, дуже благородно з твого боку — Згадати про мене у важку для тебе годину (і я вірю тобі, можеш не сумніватися, тому що всі ми — люди честі), — але зустріч наша відбудеться згідно з моїм, а не твоїм розкладом. Що ж стосується Амбера, то я не менше за тебе думаю про нього і зроблю для його процвітання все, що вважатиму за потрібне. Могили повні людьми, які, як і ти, вважали себе незамінними. Але я скажу тобі це не зараз, а стоячи лицем до лиця.

Я сунув лист і карту в кишеню куртки, загасив сигарету в брудній попільничці на столі. Потім зняв з ліжка в спальні чисте простирадло і загорнув у неї моїх воїнів. Доведеться їм почекати мене в якомусь безпечнішому місці.

Проходячи по будинку, я задумався. Навіщо ж я все-таки прийшов? Я згадав людей, що жили по сусідству, своїх старих знайомих. Цікаво, чи справлялися вони про мене? Цього я, звичайно, ніколи не дізнаюся.

Настала ніч, і на чистому небі з'явилися перші зірки. Я замкнув за собою двері, поклав ключ на старе місце і забрався на пагорб.

Стоячи на його вершині, я озирнувся і подивився на будинок, порожній і самотній, немов бляшанка з-під пива, яку викинули на узбіччя дороги за непотрібністю. Обернувшись, я пішов через невелике поле до дороги, на якій залишив машину. Даремно я озирнувся.

9

Ми з Ганелоном відбули з Швейцарії на двох вантажівках. У Бельгії я завантажив в них автоматичні гвинтівки. Одна рушниця важила всього десять фунтів, значить, триста — півтори тонни, так що у нас залишилося місце для каністр з пальним, запасних частин і провіанту. Само собою, нам довелося зрізати кут, міняючи Відображення, щоб не потрапити на очі людям, які стоять на кордоні з єдиною метою — створювати автомобільні пробки.

Ми вирушили в дорогу (я очолив нашу скромну колону). В маленьких селах, розкиданих серед бурих пагорбів, назустріч нам натрапляли лише запряжені у вози коні. Небо стало лимонно-жовтим, всюди літали птиці без оперення. Ми їхали довго і кілька разів натикалися на Чорну Дорогу. Небо часто змінювало колір, місцевість була то рівнинною, то горбистою. Вантажівки трясло на путівцях і заносило на шосе, гладких, як скло. Ми перевалили через гори, обігнули темно-вишневе море. Над нами вирували бурі, з землі піднімалися густі тумани.

Я витратив майже весь день на пошуки Відображення (або відбиття Відображення — в даному випадку це не грало ролі), в якому вони жили.

Так, так, ті самі волохаті істоти невисокого зросту з іклами і кігтями, якими я колись командував. Їх чуйні пальці були прямо таки створені, щоб натискати на курки. До того ж бідолахи мене обожнювали і раділи моїй появі, як діти, хоча всього п'ять років тому я повів на вірну смерть цвіт їхньої нації. Втім, з богів не питають. Їх люблять, вшановують і їм поклоняються. Волохаті істоти дуже засмутилися, дізнавшись, що мені потрібно всього кілька сотень солдатів. Я відмовив тисячам і тисячам добровольців, хоча моральний аспект цього разу мене не турбував. Врешті решт, я завжди міг сказати, що переслідую благородну мету: помститися за загиблих товаришів і довести, що загибель їх була не марна. Природно, я так не думав, але мені завжди подобалося вправлятися в софістиці. А може, мені слід було дивитися на них як на найманців, які отримують плату у вигляді духовних цінностей. Одні борються за гроші, інші — за віру, а результат один. Я готовий був заплатити і тим і іншим.

Втім, моїм солдатам майже нічого не загрожувало — вони були єдиними володарями вогнепальної зброї. Правда, на їх Відображенні капсюли все ще не вибухали, і мені довелося підшукати інше, схоже на Амбер. На жаль, відповідно до закону, якому підпорядковуються всі Відображення, воно знаходилося в безпосередній близькості від Амбера, і я нервував всякий раз, коли моя маленька армія вирушала на стрільбища, щоб попрактикуватися. Навряд чи, звичайно, сюди забреде один з моїх братів, але на моїй пам'яті відбувалися і не такі збіги.

Через три тижні я вирішив, що волохаті істоти досить добре підготовлені, і віддав наказ до виступу. Прохолодним сонячним ранком ми знялися з табору і пішли по Відображеннях: колони солдат марширували за вантажівками. Мотори їх почали працювати з перебоями, але, слава Богу, поки не відмовляли.

На цей раз я вирішив атакувати Колвір не з півдня, а з півночі. Я розбив загін на батальйони, і кожен солдат знав, що йому робити і яку позицію зайняти, коли ми підійдемо до Вічного міста.

Ми зробили привал, щільно поснідали і продовжували йти вперед, а блакитне небо потемніло, зовсім як в Амбері. Кам'яниста рівнина закінчилася; на чорній родючій землі росла зелена трава, цвіли кущі, похитували гілками дерева. Повітря було свіже і прозоре.

До вечора ми дійшли до Арденського лісу і розбили табір біля дерев-велетнів, виставивши потрійні караули. Ганелон, який вирядився в костюм кольору хакі й начепив берет, довго сидів зі мною поруч, вивчаючи карти місцевості, які я йому креслив.

До Колвіра залишалося близько сорока миль.

Вантажівки піддалися декільком трансформаціям але в кінці кінців перестали заводитися. Ми зіштовхнули їх у яр, прикрили гіллям і, розподіливши патрони і продовольство між солдатами, продовжили шлях.

Я вирішив іти через ліс, який знав як свої п'ять пальців. Дорога, природно, ставала довшою, але була безпечнішою. За весь день ми не побачили нікого, крім лисиць, оленів, зайців і білок. Вдихаючи п'янкі аромати, дивлячись на смарагдово-зелені з вкрапленнями золота стовбури дерев, я згадував більш щасливі часи. Перед сходом сонця я забрався на одного з лісових велетнів і подивився в бік Колвіра. Над деякими його піками бушувала гроза, над іншими — висів густий туман.

На наступний ранок ми зіткнулися з одним з патрульних загонів, і було незрозуміло, хто кого застав зненацька. Пальба почалася відразу ж. Я зірвав голос, гукаючи, щоб припинили стріляти без толку, але кожному не терпілося випробувати зброю на живій мішені. У патрулі було чоловік двадцять, і ніхто не вийшов живим. З нашого боку втрат не було, лише один солдат помилково поранив іншого, а може, він сам себе поранив — я так і не розібрався в цьому інциденті. Шуму ми наробили багато, і я наказав рухатися якомога швидше, тому що боявся, що поблизу можуть бути інші патрульні загони.

До вечора ми покрили досить велику відстань і крізь просвіт дерев побачили гори. Над їх піками все ще висіли грозові хмари. Волохаті істоти були сп'янілі першою перемогою і довго не могли вгамуватися.

Весь наступний день ми йшли, не зупиняючись, успішно уникнули зіткнень з двома загонами і розбили табір на висоті півмилі над рівнем моря. Стояв туман, хмари згустилися, віщуючи штормову погоду. У цю ніч я спав погано. Мені снилася Лорен і палаюча голова кішки.

Ми продовжували рухатися так само швидко, як напередодні, і дорога все час йшла в гору. Вдалині гуркотів грім, повітря було насичене електрикою.

Проходячи вузьким звивистим перевалом, я несподівано почув ззаду якісь крики, а потім збройові залпи. Підбігши до останньої колони, я побачив юрбу солдатів, серед яких вже був Ганелон. Вони дивилися на землю і збуджено перемовлялися.

Я підійшов до них і не повірив своїм очам. Ніколи ще це чудовисько не з'являлося так близько від Амбера. Мерзенна тварюка, приблизно дванадцяти футів у довжину, з людською головою на левових плечах, смикалася в передсмертних судомах, притискаючи широкі, як у орла, крила до закривавлених боків і судорожно посмикуючи хвостом, схожим на скорпіоновий. Колись я бачив Мантікор на острові в південному морі, і при одній згадці про неї відчував почуття огиди.

— Вона розірвала Ролла на шматки, вона розірвала Ролла на шматки, — весь час повторював один із солдатів.

Останки Ролла лежали кроків за двадцять. Ми прикрили його брезентовим плащем і завалили камінням. Ця смерть послужила нам хорошим уроком. Люди мовчазно продовжували шлях, насторожено дивлячись по сторонах.

— Ну і ну, — сказав Ганелон, крокуючий тепер поруч зі мною. — цікаво, ця мерзота володіє людським розумом?

— Не знаю.

— У мене виникло якесь дивне почуття, Корвін. Як ніби повинно статися щось страшне. Точніше я не можу висловити словами.

— Розумію.

— Ви теж це відчуваєте?

— Так.

Він кивнув.

— Може, на нас діє погода, — додав я.

Він знову кивнув, але не так впевнено, як в перший раз.

У міру нашого сходження на гору небо темніло все більше, і грім гримів, не без його участі. Здійнявся сильний вітер, заблищали блискавки. Важкі маси хмар опустилися на гірські вершини. Над ними виднілися чорні силуети, схожі на птахів.

Ближче до вечора на нас напала ще одна Мантікора, а за нею — зграя птахів з дзьобами гострими, як леза бритв. Ми прикінчили всіх, не втративши більше жодної людини, але з кожною годиною моя тривога зростала.

Хмари збиралися, вітер посилювався. Стало зовсім темно, хоч сонце ще не сіло. У повітрі стояв такий туман, що не було чим дихати. Чоботи ковзали по мокрому камінню.

Через чотири милі, опинившись на висоті в кілька тисяч футів над рівнем моря, ми розбили табір на кам'янистому схилі гори і виставили вартових. Не видно було ні зги, лише блискали блискавки. Грім гримів, як оркестр, що грає похоронний марш. Температура повітря різко впала. Якщо б не відсутність дров, я ризикнув би і дозволив розпалити багаття. Ми сиділи на холодних каменях, закутавшись у плащі, і чекали невідомо чого.

Мантікори напали на нас через кілька годин — безшумно і стрімко. Ми втратили шість осіб і знищили шістнадцять тварюк. Я навіть не знаю, скільком вдалося втекти. Перев'язуючи рани солдатів, я проклинав Еріка, дивуючись, з якого Відображення він викопав цих страшних створінь.

Туманним сірим ранком (більше схожим на вечірні сутінки) ми рушили в дорогу до Колвіру і, пройшовши п'ять миль, повернули на захід. Я йшов одні з трьох маршрутів, якими можна потрапити в Амбер — найбільш вдалим, з моєї точки зору. Під безперервний гуркіт грому ми дісталися нарешті до великого плато, від якого починалася дорога в Гарнатську долину.

Коли я в останній раз її бачив, вона являла собою похмуру картину, а зараз і зовсім справляла жахливе враження. Чорна дорога тягнулася по ній, уже доходячи до низу Колвіра. По всій довжині, куди б я не подивився, кипіла битва. Вершники збивалися, коні падали, загони піхоти наступали, стикалися, відкочувалися назад. Чорні птахи, як пластівці попелу, пролітали над їх головами.

На такій великій відстані я не міг розглянути, хто з ким б'ється. На якусь мить мені спало на думку, що Блейз залишився живий і напав на Амбер.

Я швидко зрозумів, що помиляюся. Загони атакуючих йшли із заходу, по Чорній Дорозі. І тепер я чітко бачив, що їх супроводжували чорні птиці і якісь звірі з людськими головами. Можливо, це теж були Мантікори.

Блискавки били в них, і вони горіли, падали, вибухали. Але жодна блискавка не вдарила в захисників, і я згадав, що Ерік вміє керувати дорогоцінним каменем правосуддя. Колись його носив батько, створюючи в Амбері погоду собі до смаку, а п'ять років тому за допомогою того ж каменю Ерік розбив нас з Блейзом наголову.

Значить, темні сили виявилися куди сильніші, ніж я припускав. Я думав, що між ними і Амбером відбуваються дрібні сутички, невеликі битви, але ніяк не очікував побачити таку жахливу битву біля підніжжя Колвіра. Чорна дорога буквально кишіла нечистю.

Ганелон підійшов до мене і зупинився поруч. Деякий час ми мовчали.

— Що будемо робити, Корвін? — Запитав нарешті він.

— Нам треба поспішати, — відповів я. — Сьогодні вночі я хочу потрапити в Амбер.

Після короткого відпочинку ми знову пустилися в дорогу. Дорога йшла вниз, йти стало легше. Буря, так і не принісши дощу, лютувала, блискавки блищали все яскравіше, грім гримів просто оглушливо.

Опівдні я оголосив останній привал — ми знаходилися усього в п'яти милях від північних кордонів Амбера. Нам доводилося кричачить один одному трохи мало не в вуха — інакше не було б чути, — і тому я не зміг звернутися до солдатів з промовою. Довелося передати по ланцюжку кілька напутніх слів і оголосити, що мета близько.

Поки мої воїни відпочивали, я взяв пару бутербродів і відправився на розвідку. Приблизно через милю, подолавши невеликий підйом, я зупинився і став дивитися вниз.

На схилах гір теж кипіла битва. Я сховався за великий камінь, щоб мене не побачили, і став вести спостереження. Амберці билися з переважаючими їх силами противника. Цим, мабуть, і пояснювалося наше везіння — адже ми підійшли до Амбера непоміченими. Було ясно, що до атакуючим безперервно прибувають підкріплення, причому не тими трьома маршрутами, які вели в Амбер.

Вони летіли з заходу, як осіннє листя, обірване вітром. Тепер я бачив, що це були не птиці, а крилаті, схожі на драконів, двоногі створіння, які найбільше нагадували геральдичних звірів на штандартах стародавньої Землі.

Численні лучники Амбера вражали драконів і їх вершників на льоту. Блискавки блищали і чудовиська спалахували в повітрі. Але вони прибували нескінченним потоком, опускалися на землю і вступали в бій.

Я уважно роззирнувся, і в центрі найбільшого загону амберітів, що билися біля підніжжя гори, побачив пульсуюче світло дорогоцінного каменню правосуддя. Так, сумнівів не залишалося. Він висів на грудях у Еріка.

Я поповз вперед, продовжуючи спостерігати.

Командир великого загону одним ударом відрубав голову драконові, схопив лівою рукою вершника, жбурнув його футів на тридцять і тут же повернувся, викрикуючи якийсь наказ. Це був Жерар. Він явно намагався обійти нападників і завдати удару з флангу. На протилежному схилі гори інший загін амберців проводить точно такий же маневр. Ще один мій брат?

Судячи з того, що штучно викликана буря бушувала вже багато годин, бій почався давно. І він розгорявся — як в долині, так і на схилах гір, — а з заходу продовжували прибувати війська темних сил.

Я вагався, не знаючи, що робити. Цілком очевидно, я не міг напасти на Еріка в той момент, коли державі загрожувало повне знищення. Доцільніше було почекати, поки битва закінчиться, тому що згодом Ерік не зможе надати мені серйозного опору. Я дивився на поле бою, і в душу мою закрадалися сумніви. Схоже, результат бою був вирішений наперед. Амберці не могли б його виграти — тим більше що до ворога весь час підходили підкріплення. Нападники були сильні і численні, а я не знав, чи володіє Ерік резервами. Якщо ж він виявиться переможеним, мені доведеться відвойовувати Амбер, який позбудеться більшості своїх захисників.

Я ні секунди не сумнівався, що моя невелика армія може практично миттєво знищити як драконів, так і інших тварин. Достатньо лише надіслати (За допомогою карти) по невеликому загону кожному з моїх братів, і темним силам доведеться несолодко. Вони ж напевно не припускали, що їх будуть розстрілювати в упор з вогнепальної зброї.

Я знову подивився на поле бою і знову переконався, що справи у амберців йдуть гірше нікуди. Отже, що станеться в результаті мого втручання? Ерік не посміє що-небудь зі мною зробити, і не тільки тому, що я врятую його від поразки, але й тому, що багато відчували до мене почуття симпатії, пам'ятаючи про випалені очі. Він, звичайно, зрадіє перемозі, але тоді його становищу не позаздриш. Я опинюся в Амбері, оточений непереможною особистою охороною. Громадська думка буде цілком на моїй стороні. Інтригуюча думка. І куди більш гладкий шлях до досягнення мети, ніж той, який я обрав і який неминуче призвів би мене до вбивства принца Амбера.

Хай буде так.

Я відчув, що посміхаюся. Скоро я стану героєм.

Повинен, однак, сказати хоч кілька слів на свій захист. Якщо б у мене стояв вибір між Амбером, де править Ерік, і Амбером знищеним, я, не вагаючись, прийняв би точно таке ж рішення: атакувати ворога, що напав на державу. Я ніколи не зміг би ненавидіти тебе так сильно, Ерік, якби не любив Амбер ще сильніше.

Волохаті істоти відпочивали, а Ганелон стояв віддалік і щось кричав вершникам, які казна-звідки з'явилися.

Коли я попрямував до них, кінь, якого я одразу впізнав, підкоряючись твердій руці, пішов мені назустріч.

— Якого біса ти тут робиш?! — Вигукнув я.

Дара спішилася і подивилася на мене, посміхаючись.

— Мені необхідно в Амбер, — відповіла вона.

— Як ти сюди потрапила?

— Слідом за дідом. По Відображеннях куди важче йти самій, ніж за кимось. Я це зрозуміла.

— Бенедикт тут?

Вона кивнула.

— Там, у долині. Він командує військами. З ним Джуліан.

Ганелон підійшов і зупинився поруч.

— Вона каже, що слідувала за нами кілька днів, — крикнув він.

— Це правда? — Запитав я.

— Так. — Вона знов кивнула, продовжуючи посміхатися.

— Але навіщо?

— Я повинна пройти Лабіринт! Адже ти йдеш в Амбер?

— Природно. На жаль, по дорозі мені зустрілася невелика перешкода, яка називається війна!

— Що ти збираєшся робити?

— Виграти її!

— От і чудово. Я почекаю.

Кілька довгих секунд я лаявся всіма відомими мені нецензурними словами, одночасно обмірковуючи ситуацію, що склалася. Потім запитав:

— Де ти була, коли Бенедикт повернувся?

Вона перестала посміхатися.

— Сама не знаю. Після того як ти поїхав, я відправилася прогулятися верхи і повернулася пізно ввечері. На наступний день я знову поїхала кататися і, коли стемніло, вирішила переночувати в лісі. Я часто так робила. Вранці, повертаючись додому, я побачила з вершини пагорба, що дід мчить внизу. Я поскакала слідом і майже відразу зрозуміла, що ми рухаємося по Відображеннях. Мені важко сказати, скільки часу це зайняло, тому що ніч змінялася на день, а ранок на вечір, і в голові у мене все переплуталося. Потім дід зустрівся з Джуліаном в лісі, зображення якого я бачила на однією з карт, і вони разом відправилися на північ, де зараз йде битва. — вона махнула рукою в бік долини. — Згадавши твої слова, я не посміла самостійно повернутися додому по Відображеннях і кілька днів жила в лісі, не знаючи, що мені робити. Потім я побачила твій загін, що піднімався в гору. Я відразу тебе впізнала, але побоялася підійти — адже до Амбера було ще далеко, і ти міг відправити мене назад в Авалон, а я цього не хотіла.

— Я не вірю, що ти кажеш мені всю правду. — Я подивився їй в очі. — Але у мене немає часу тобою займатися. Ми зараз виступаємо, а ти залишишся тут. Так безпечніше. Я приставлю до тебе двох охоронців!

— Вони мені не потрібні!

— Я не питаю, що тобі потрібно, а що ні. Буде так, як я сказав. Я пошлю за тобою, коли бій закінчиться.

Я різко повернувся, підкликав двох солдатів і наказав їм залишитися охороняти Дару. Обличчя їх не освітилося радістю.

— Чим це озброєні твої люди? — Запитала вона.

— Залишимо розмови на потім. Я зайнятий.

Віддавши необхідні розпорядження, я побудував загони в колони.

— Мало ж у тебе солдат, — зауважила Дара.

— Цілком достатньо. Побачимося пізніше.

Ми пішли вперед — тим шляхом, який я тільки що розвідав. Грім припинився, настала тиша — тривожна, неприємна. Сутінки згустилися, щільний туман укутував нас, як у сиру ковдру, дихати було нічим.

На мій знак загін зупинився, а ми з Ганелоном подолали невеликий підйом і забралися на мій старий спостережний пункт.

Вершники на драконах покрили весь схил гори і тіснили амберців, притискаючи їх до прірви. Я пошукав очима Еріка, але ні його, ні пульсуючого світла дорогоцінного каміння правосуддя видно не було. Жерар теж кудись зник.

— Хто з них ворог? — Запитав Ганелон.

— Вершники на драконах. Веди сюди загін. — Я підняв рушницю до плеча. — Скажи, щоб вбивали і наїзників, і звірів.

Ганелон віддалився, а я прицілився в сідаючого дракона і вистрілив. Він спалахнув, каменем звалився вниз і, вдарившись об землю, покотився по схилу пагорба, втрачаючи пір'я. Скоро я запалив вже три багаття, а потім просунувся трохи вперед, зайняв зручну позицію і відкрив стрілянину.

Хитрі тварини швидко зметикували, що їх знищують з тилу, і, розвернувшись, побігли в мою сторону. Швидкість їх бігу була просто фантастичною. Я розстріляв всі патрони, вставив нову обойму, і в це час наспів мій перший стрілецький батальйон. Ми влаштували справжнісінький загороджувальний вогонь і кинулися в атаку.

Зрозумівши, що у них немає жодного шансу на успіх, дракони почали утікати з усіх ніг, але не могли злетіти без хорошого розбігу, і ми розстрілювали їх в упор. Горіли вони красиво.

Скеля, оповита туманом, височіла зліва від нас, вершину її приховували хмари. Складалося враження, що ми стоїмо перед казковим замком з величезною вежею. Легкий бриз розсіював дим; схил гори почервонів від крові.

Ми продовжували наступати, стріляючи, і амберці, зміркувавши, що їм прийшли на допомогу, теж перейшли в наступ, крок за кроком віддаляючись від прірви, до якої їх тіснив ворог. У перших рядах бився мій брат, Каїн. На мить очі наші зустрілись, і він стрімголов кинувся в атаку, ведучи за собою інших.

Чесно кажучи, вони нам здорово завадили, тому що в результаті їх дій кут обстрілу сильно зменшився. На жаль, з цим нічого не можна було зробити. Ми підійшли ближче, не витрачаючи дарма жодного патрона, і супротивник кинувся втікати.

Я почав спускатися до підніжжя гори, у напрямку до великої групи людей — Мабуть, особистій охорони Еріка. Напевно, його важко поранили — інакше неможливо було пояснити, чому припинилася гроза.

Краєчком ока я побачив, як ззаду на мене насувається величезна тінь. Відскочивши в сторону, я перекотився по землі і підняв рушницю. Однак мій палець не натиснув на курок. Дара пронеслася повз мене на галопі, а потім повернула голову і засміялася.

— Чорт тебе забирай! — Закричав я. — Негайно вернись! Ти загинеш!

— Побачимося в Амбері! — Крикнула вона у відповідь і, пришпоривши коня, поскакала по стежці.

Я був в сказі, але перешкодити їй не міг. Від душі вилаявшись, я встав, обтрусився і продовжив свій шлях.

Мене окликали по імені, голови поверталися в моєму напрямку. Я ні на кого не звертав уваги. Люди розступилися, даючи мені пройти.

Я думаю, ми з Жераром побачили один одного одночасно. Він стояв в середині натовпу на колінах і, коли я наблизився, мовчки піднявся на ноги. Обличчя його лишилося незворушним.

Мої здогади підтвердилися. На землі лежав Ерік.

Я підійшов до них впритул, кивнув Жерару і нахилився, відчуваючи якесь дивне хвилювання. З глибоких ран на грудях Еріка текла кров, заливаючи коштовний камінь правосуддя, що висів на ланцюжку і продовжував пульсувати м'яким світлом. Очі Еріка були закриті, дихання утруднене.

Я опустився на коліна, не в силах відірвати погляду від попелясто-сірого лиця, і спробував забути про свою ненависть, щоб хоч якось зрозуміти людину, яка була моїм братом і якому залишилося жити лічені хвилини. Я пізнав почуття жалості, коли подумав, чого він позбавляється разом з життям, і захотів сказати щось хороше; але в голову нічого не приходило, крім безглуздої фрази: «Він загинув, б'ючись за Амбер». Все краще, ніж нічого.

Повіки його затремтіли, очі відкрилися. Він подивився на мене відсутнім поглядом, і в першу секунду я вирішив, що Ерік мене на бачить. Я помилився.

— Корвін, — прошепотів він, важко дихаючи. — Я знав, що це будеш ти. Вони позбавили тебе від непотрібних турбот, вірно?

Я промовчав. Він заздалегідь знав мою відповідь.

— Коли-небудь настане твоя черга, — продовжував Ерік. — Тоді ми опинимося в рівних умовах. — Він посміхнувся жарту, і, мабуть, даремно, тому що відразу ж зайшовся кривавим кашлем. Коли кашель закінчився, він знову подивився на мене. — Я відчував твоє прокляття кожен день, кожну годину, кожну хвилину. Тобі навіть не довелося померти, щоб воно збулося. — Він замовк і, ніби прочитавши мої думки, слабо посміхнувся. — Не бійся. Я не витрачу на тебе свого передсмертного прокляття. Я приберіг його для ворогів Амбера.

І коли Ерік прошепотів своє прокляття, я затремтів, почувши, що він шепоче.

І знову мій вмираючий брат подивився на мене і доторкнувся до ланцюжка на шиї.

— Камінь… — Насилу вимовив він. — Візьми його в центр Лабіринту, піднеси до одного ока. Сконцентруйся… І дивися в нього, як у вікно… Спробуй… спроектувати себе… всередину. Ти не зникнеш, але зрозумієш… як ним користуватися.

— Як?… — Мимоволі вирвалося в мене, але я тут же прикусив язика. Адже він вже пояснив, що треба зробити. Навіщо ж позбавляти людину дорогоцінних секунд життя, задаючи безглузді питання.

Але Ерік зрозумів, що я мав на увазі.

— Записки Дворкіна… під каміном… в моїй…

Він зайшовся в другому нападі кашлю, і кров хлинула у нього з носа і вух. Раптово він сів, набравши повні груди повітря, і очі його шалено заблискали.

— Спробуй знайти собі виправдання, як це вдалося мені, негідник! — скрикнув він і, бездиханний, впав мені на руки.

Кілька секунд я тримав його тіло, потім дбайливо опустив на землю. Я закрив йому очі, майже машинально склав його руки на грудях поверх погаслого каменю правосуддя, який мені не хотілося зараз забирати. Потім я встав і накрив Еріка плащем.

Обернувшись, я зрозумів, що погляди всіх присутніх спрямовані в мою сторону. Я побачив безліч знайомих і незнайомих облич… Людей, які дивилися, як одного вечора мене, закутого в ланцюги, привели і посадили за святковий стіл.

Ні. Зараз не час згадувати минуле. Треба викинути цю дурість з голови… Стрілянина припинилася, і Ганелон сипав наказами, намагаючись навести в загоні хоч якийсь бойовий порядок.

Я пішов вперед.

Повз амберців, живих і мертвих, повз Ганелона і волохатих істот. Я підійнявся на вершину гори і подивився вниз.

У долині кипіла битва: ряди кавалерії накочувалися один на інший, немов хвилі бурхливого моря, піхотинці копошилися, як мурахи в мурашнику.

Я дістав колоду, витягнув карту Бенедикта і через кілька секунд побачив його самого, все на тому ж чорному коні з червоною гривою і червоним хвостом. Мій старший брат був у самій гущі бою, і, мимоволі милуючись його відточеними блискавичними рухами, я мовчав, не бажаючи йому заважати.

— Чекай, — коротко кинув він, відчувши контакт.

Двома ударами шпаги він убив і свого супротивника, і його коня і став поступово від'їжджати убік. Я помітив, що Бенедикт користується подовженими поводом з петлею на кінці, що була накинута на куксу правої руки. Минуло не менше десяти хвилин, перш ніж йому вдалося вибратися в більш-менш безпечне місце. Зупинившись, він подивився на мене, явно намагаючись розгледіти, що відбувається за моєю спиною.

— Так, я на висотах, — сказав я у відповідь на його невисловлену думку. — ми перемогли. Ерік упав у бою.

Він продовжував мовчки на мене дивитися. На обличчі його не здригнувся жоден мускул.

— Ми перемогли тому, — пояснив я, — що мій загін озброєний автоматичними гвинтівками. Мені нарешті вдалося знайти речовину, яка замінює порох в Амбері.

Бенедикт примружився і кивнув. Він відразу зрозумів, що це була за речовина і звідки воно взялося.

— Нам треба багато чого обговорити, — зауважив я, — але насамперед необхідно знищити ворога. Якщо ти не прервешь контакт, я пошлю тобі кілька солдатів з рушницями.

Він посміхнувся і вимовив одне слово:

— Поспішай.

Я голосно покликав Ганелона, який тут же відгукнувся. Виявляється, він стояв всього в декількох кроках позаду мене. Я наказав йому збудувати наш загін у ланцюг і привести сюди. Він кивнув і побіг по схилу гори, на ходу віддаючи розпорядження.

— Бенедикт, — порушив я тривале мовчання, — Дара тут. Ти не помітив, але вона йшла за тобою по Відображеннях від самого Авалона. Я хочу…

Губи його розсунулися в недобрій посмішці.

— Та хто така ця Дара, врешті-решт?! — Крикнув він. — Ти весь час про неї говориш, а я ніколи про неї не чув! Скажи мені! Я вимагаю відповіді!

Я слабо посміхнувся і похитав головою.

— Прикидатися безглуздо, Бенедикт. Я все знаю. Не бійся, я нікому не сказав, що вона твоя праправнучка.

Рот його мимоволі відкрився, а очі розширилися від подиву.

— Корвін… Або ти збожеволів, або жорстоко помиляєшся. У мене немає ніякої праправнучки. І ніхто не міг йти за мною по Відображеннях з тої простої причини, що Джуліан терміново викликав мене в Амбер, і я, природно, скористався його карткою.

Ну звичайно. Чому ж я відразу не спіймав Дару на брехні? Єдиним виправданням мені служило те, що я був дуже зайнятий думками про майбутню битві. Дійсно, з якого дива Бенедикту витрачати час даремно, коли в його розпорядженні знаходився куди більш надійний і, головне, швидкий спосіб пересування?

— Прокляття! — Вигукнув я. — Вона вже в Амбері! Я покличу Каїна і Жерара, щоб вони допомогли тобі у пересиланні загону. Ганелона теж візьми, нехай командує під твоїм керівництвом.

Озирнувшись, я побачив, що Жерар розмовляє з декількома придворними. Я крикнув, і, відчувши в моєму голосі відчай, він різко підняв голову і відразу ж побіг по схилу гори.

— Корвін! Що трапилося?! — Вигукнув Бенедикт.

— Не знаю! Але боюся, що станеться непоправне!

Я сунув картку Бенедикта підбіглому Жерару.

— Простеж за відправкою загону. Рендом в палаці?

— Так.

— На волі чи під арештом?

— На волі, але до нього приставлена охорона. Ерік не довіряє… Чи не довіряв йому.

Я повернувся.

— Ганелон, — наказав я, — роби те, що скаже Жерар. Він відправить тебе в долину. Простеж, щоб наші хлопці виконували всі розпорядження Бенедикта. Я йду в Амбер.

— Добре, — спокійно сказав він і пішов разом з Жераром до солдатів, які вже побудувалися в ланцюг.

Я витягнув з колоди карту Рендома. В цю хвилину нарешті почав накрапати звичайний дрібний дощ.

Зображення на карті ожило, заворушилося.

— Привіт, Рендом, — привітався я. — Пізнаєш?

— Де ти?

— У горах. Половину битви ми виграли, і я тільки що послав Бенедикту людей, щоб знищити ворога в долині. Мені потрібна твоя допомога. Я повинен потрапити в палац.

— Не знаю, Корвін… Ерік…

— Ерік мертвий.

— Хто його наступник?

— А ти як думаєш? Не зволікай, брат! Мені потрібно в палац!

Він кивнув і простягнув руку. Я зробив крок вперед. Ми стояли на балконі з білими мармуровими поручнями. Невеликий сад внизу не радував око достатком квітів.

Я похитнувся, і він схопив мене за руку.

— Ти поранений!

Я похитав головою, тільки зараз відчуваючи, як сильно втомився. Кілька ночей я провів без сну, а наступні події розвивалися так стрімко…

— Ні, — сказав я, дивлячись на свою закривавлену сорочку. — Це — кров Еріка.

Він провів рукою по солом'яному волоссю і стиснув губи.

— Значить, ти все-таки вбив його…

— Ні. Коли ми зустрілися, він вже був при смерті. А зараз ходімо зі мною! Це дуже важливо! Нам треба встигнути!

— Куди? Навіщо?

— У Лабіринт. Не можу відповісти навіщо — знаю тільки, що це дійсно дуже важливо. Підемо!

Ми вийшли з кімнати, прямуючи до найближчих сходів вниз. Два стражники, що стояли на верхній її майданчику, витягнулися по стійці смирно і не зробили спроби зупинити нас.

— Я радий, що у тебе є очі, — сказав Рендом. — Значить, мене не обдурили. А бачиш ти так само добре?

— Так. Я чув, ти все ще одружений?

— Вірно.

Ми спустилися на перший поверх і повернули праворуч. Поведінка стражників, що стояли на нижній площадці сходів, нічим не відрізнялося від поведінки їхніх товаришів.

— Вірно, — повторив він, слідуючи за мною до центру палацу. — Тебе це дивує, чи не так?

— Чесно кажучи, так. Я був впевнений, що ти постараєшся позбутися її рівно через рік, як тільки закінчиться термін твого перебування в Рембо.

— Я теж так думав. Але я полюбив її. Полюбив по-справжньому.

— У житті всяке буває.

Ми проминули мармурову вітальню і опинилися у довгому вузькому коридорі. Напівтемрява, пил колом… Я мимоволі здригнувся, згадавши, в якому стані перебував, коли був тут востаннє.

— І вона мене любить, — не змовкав Рендом. — Ніхто мене так не любив, як Віала.

— Я радий за тебе.

Ми підійшли до великих дверей, чомусь відкритих, за якими широкі спіральні сходи йшли далеко вниз, і швидко почали спускатися по сходинках.

— А я — ні, — заперечив він, намагаючись не відставати. — Мені зовсім не хотілося закохуватися. Ти ж знаєш — ми були бранцями. Хіба це життя для жінки?

— Зате тепер — найгірше позаду. Адже тебе заарештували за те, що ти вирішив помститися за мене і спробував убити Еріка?

— Так. Віала захотіла розділити мою долю.

— Я ніколи цього не забуду, Рендом.

Ми вже не йшли, а бігли, і ліхтарі, розташовані в сорока футах один від іншого висвітлювали нам шлях. Нескінченні східці… Сходові прольоти… Ми знаходилися у велетенській печері природного походження, яку ніхто і ніколи не досліджував. Я мимоволі подумав про в'язнів, які нудяться в похмурих підземеллях, і пообіцяв собі, що випущу їх на свободу або призначу їм не таке суворе покарання.

Хвилина йшла за хвилиною; далеко внизу виднілися слабкі відблиски смолоскипів.

— Є на світі дівчина, — сказав я, — по імені Дара. У мене були вагомі підстави вірити, що вона — праправнучка Бенедикта, і не тільки тому, що я почув про це з її власних уст. Я пояснив їй в кількох словах, що таке реальний світ, Відображення і Лабіринт, і вона загорілася бажанням негайно потрапити в Амбер, щоб пройти випробування, яке пройшли всі ми. Бачиш, до деякої міри Дара вже вміє управляти Відображеннями. Коли я бачив її востаннє, вона заганяла коня, прагнучи якомога швидше потрапити в Амбер. Але Бенедикт поклявся, що у нього немає ніякої праправнучки. Я не хочу підпускати Дару до Лабіринту на гарматний постріл. Я повинен допитати її.

— Дивно, — задумливо мовив Рендом. — Це дуже дивно. Ти правий. Треба з'ясувати, в чому тут справа. Думаєш, вона вже в Лабіринті?

— Якщо ні, чекати доведеться недовго.

Нарешті ми спустилися у напівтемний зал печери, і я пішов до бокового тунелю. У цей час Рендом вигукнув:

— Корвін! Почекай!

Різко зупинившись, я озирнувся, побачив, що він залишився на нижній площадці сходів і швидко підійшов до нього.

Мені не довелося ставити зайвих питань. Рендом схилився над високим бородатим чоловіком, розпростертим на підлозі.

— Убитий. Тільки що. Прекрасний удар шпаги. Дуже тонкий клинок.

— Ходімо!

І ми побігли по тунелю, у його кінець. Сьомі двері праворуч… Я вихопив Грейсвандір з піхов, побачивши, що ці величезні, кам'яні, охоплені металом двері розчинені навстіж.

Рендом не відставав від мене ні на крок.

Ми опинилися у великій кімнаті, схожій на танцювальний зал. Чорна гладка підлога блищала, як скло. На підлозі був викладений візерунок, який називався Лабіринтом. Холодний вогонь тремтів, виблискував і переливався, безперервно міняючи обриси. Його ажурний малюнок майже цілком складався з кривих ліній. Ми зупинилися на порозі, затамувавши подих.

По Лабіринту вже хтось ішов. Як завжди, у мене по тілу пробігли холодні мурашки. Дара? Неможливо було розрізнити фігуру, над якою піднімалися фонтани іскор. Але ким би не була людина, що вже пройшла Велику Дугу і наближалася до серії складних поворотів, в жилах його текла королівська кров, тому що будь-кого іншого Лабіринт давно знищив би.

Вогняна фігура того, кому залишилося пройти Останню Вуаль, безперервно змінювала обриси. Якісь дивні нез'ясовні почуття нахлинули на мене, сонми образів промайнули перед моїм внутрішнім поглядом. Потім Рендом судорожно зітхнув, і я немов прокинувся від летаргічного сну.

Обрис фігури здавався то величезним, заповнюючи собою всю кімнату, то крихітним або зовсім непомітним. На мить він став крихітною дівчиною — можливо, Дарою — з блискучими розпущеним волоссям, але тут же волосся перетворилися на великі зігнуті роги на квадратній голові, і чувся лише стукіт копит, коли їх кривоногий володар долав поворот за поворотом. Потім фігура перетворилася на величезну кішку… безлику жінку… крилату істоту дивовижної краси… жменю попелу.

— Дара! — Закричав я. — Це ти?!

Мені відповіла луна. Той, хто був у Лабіринті, витрачав залишки сил, проходячи Останню Вуаль. М'язи мої мимоволі напружилися, наче я чимось міг йому допомогти.

І нарешті воно з'явилося.

Так, це була Дара. Висока і прекрасна. Велична і жахлива в один і той же час. Мені здалося, що мозок мій розривається на частини. Руки її були підняті у пристрасному пориві, з губ лився нелюдський сміх. Я хотів відвернутися, але не зміг поворухнутися. Невже я дійсно обіймав, цілував, пестив… це? Я не міг зрозуміти, що зі мною відбувається.

Потім Дара глянула на мене.

— Мілорд Корвін, тепер ти владика Амбера?

Сам не знаю, як я знайшов у собі сили їй відповісти.

— Певною мірою.

— Добре! Тоді подивися на мене! Я твоя доля!

— Хто ти? Що ти?

— Цього ти ніколи не дізнаєшся. Занадто пізно. Ти запізнився.

— Не розумію. Що ти маєш на увазі?

— Амбер буде зруйнований.

І Дара зникла.

— Якого біса! — Вигукнув Рендом. — Хто вона така?

Я похитав головою.

— Не знаю. Але повинен дізнатися у що б то не стало, тому що тепер немає для мене нічого важливішого на світі.

Він стиснув мою руку.

— Корвін… воно… вона… говорила щиро. Думаєш, Амбер можна зруйнувати?

Я кивнув.

— Так.

— Що ти збираєшся робити?

Я вклав Грейсвандір у піхви і відвернувся.

— Зміцнювати міць держави. Тепер у мене є все, про що я мріяв, і я не збираюся чекати, коли на нас нападуть темні сили. Ні, я постараюся знайти і знищити ворога, перш ніж він зможе заподіяти шкоду Амберу.

— Де ти збираєшся його шукати?

Ми залишили приміщення Лабіринту і покрокували по тунелю.

— Там, де починається Чорна дорога.

Ми перетнули печеру, підійшли до спіральних сходів, на нижньому майданчику яких лежав мрець, і, оточені півмороком, стали підніматися по широких сходах.

Content

Желязни Роджер Рушниці Авалона

Роджер Желязни РУШНИЦІ АВАЛОНА

1

2

3

4

5

6

7

8

9