Желязни Роджер

Знак Єдинорога

Роджер Желязни

ЗНАК ЄДИНОРОГА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Не звертаючи уваги на запитальний погляд конюха, я зняв з сідла свій страшний вантаж і віддав йому коня. Плащ майже не приховував того, що в ньому було загорнуте. Я перекинув його через плече і важким кроком пройшов до заднього входу в палац. Скоро пекло зажадає розплати.

Я обігнув плац і пішов по стежці, що веде в південний кінець палацового парку. Чим менше очей, тим краще. Все одно мене помітять, але йти через головний вхід, де завжди повно народу, ще гірше. Чорт!

Провались воно все! Ніби мені досі було мало клопоту! Але правду говорять, що біда не ходить одна. Так би мовити наростання відсотків боргу в нематеріальній сфері.

Навколо фонтану, в дальньому кінці парку, тинялося кілька нероб. За кущами вздовж стежки крокували двоє вартових. Побачивши мене, вони перекинулися парою слів і втупилися в іншу сторону. І правильно зробили.

І тижня не пройшло з тих пір, як я повернувся. Ще майже нічого не ясно. Королівський двір Амбера повний підозр. І тепер ця смерть, яка ще більше ускладнить коротке і нещасне царювання Корвіна I. Моє царювання.

Пора зробити те, що необхідно було зробити з самого початку. Але з перших хвилин мене захлеснули справи. Не сказав би, що я весь цей час дрімав. Просто я спробував розташувати свої справи в порядку їх терміновості і діяв відповідно.

Я перетнув парк, вийшов з тіні під косі промені сонця і піднявся по широких, вигнутих дугою сходах, увійшовши у палац. Стражник біля входу витягнувся в струнку. Я попрямував до задніх сходів, піднявся на другий поверх, а потім і на третій.

Зі своїх апартаментів в коридор вийшов мій брат Рендом.

— Корвін! — Він вдивлявся в моє обличчя. — Що трапилося? Я побачив тебе з балкона і…

— Зайдемо до тебе! — Відповів я, роблячи йому знак очима. — Поговорити треба. Прямо зараз.

Він завагався, розглядаючи мою ношу.

— Ходімо в іншу кімнату, гаразд? — Запропонував він. — Тут Віала.

— Згоден.

Рендом пішов першим і прочинив двері. Я увійшов у маленьку вітальню, відшукав підходяще містечко і поклав тіло на підлогу.

Рендом пильно дивився на мене.

— Ну, і що ти від мене хочеш?

— Розгорни і подивися, — зронив я.

Він став на коліна і відкинув плащ, після чого знову накинув його.

— Небіжчик, — зауважив він, — ну і що з того?

— Ти погано дивився. Відтягни повіку. Відкрий рот і поглянь на зуби. Помацай нарости на тильних сторонах рук. Перелічи фаланги пальців. Потім сам скажеш мені, в чому тут справа.

Він проробив все, що я підказав. Подивившись на руки, він завмер і кивнув:

— Так, пригадую.

— Пригадуй вголос.

— Тоді, в домі Флори…

— Тоді я побачив їх уперше, — перебив його я. — Але потрібен-то їм був ти. Я так і не зрозумів, навіщо.

— Все вірно. Я не встиг розповісти тобі. Просто часу не було. Дивно… Звідки цей звалився?

Я зволікав, не знаючи, витягати з Рендома його історію чи спершу розповісти свою. Моя перемогла, тому що справа не терпіла зволікань, та й своя сорочка завжди ближче до тіла.

Я зітхнув і опустився в крісло.

— Тільки що ми позбулися ще одного брата. Убитий Каїн. Я трохи спізнився. Ця тварюка… людина… вже добралася до нього. Звичайно, я хотів взяти його живим, але він бився як чорт. У мене не залишалося вибору.

Рендом тихо присвиснув і опустився в крісло навпроти мене.

— Зрозуміло, — майже беззвучно прошепотів він.

Я уважно подивився йому в обличчя. Здається, в куточках його очей причаїлася посмішка, яка могла стати явною, якщо першим посміхнуся я. Цілком імовірно…

— Ні! — Рішуче заперечив я. — Будь цей моїх рук справа, я б все влаштував так, щоб самому залишитися осторонь. Я розповів тобі все, як було.

— Вірю, вірю, — поспішив відповісти він. — Де Каїн?

— Під дерном, біля Гаю Єдинорога.

— Це підозріло. Для інших, принаймні.

Я кивнув.

— Знаю, поки що доведеться мовчати. Труп я сховав. Не можу ж я притягти його до палацу і відповідати на питання, поки мені не відомі всі важливі факти. До речі, де вони у тебе в голові?

— Гаразд. Не знаю, чи важливі ці факти, але вони в твоєму розпорядженні. Але ти мені теж розкажеш все, гаразд? Як це все сталося?

— Це трапилося відразу після обіду. Я поїв в гавані з Жераром. Потім Бенедикт через свою Карту доставив мене нагору. У своїй кімнаті я виявив записку, яку, очевидно, просунули під двері. У записці просили про таємну зустріч, трохи пізніше, в Гаю Єдинорога. Записка була підписана — «Каїн».

— Записка в тебе?

— Так, — я вийняв її з кишені і простягнув Ренді. — Ось вона.

Він уважно вивчив записку і похитав головою:

— Не впевнений. Почерк, можливо, і його… Схоже, особливо якщо він квапився. Але навряд чи…

Я знизав плечима, забрав записку, склав її вдвоє і засунув у кишеню.

— Як би там не було, я спробував зв'язатися з ним через його Карту, щоб не їздити даремно, але він не відповідав. Я здогадався, що він не хоче показувати, де знаходиться. Видно, це для нього було дуже важливо. Я взяв коня і поскакав на зустріч.

— Ти говорив кому-небудь, куди їдеш?

— Жодній живій душі. Я вирішив дати коню розім'ятися і скакав дуже швидко. Я не бачив, як це сталося. На узліссі з перерізаним горлом валявся Каїн, а в кущах неподалік щось промайнуло. Я наздогнав цього хлопця, кинувся на нього, зав'язалася бійка і мені довелося його прикінчити. На розмови у мене не було часу.

— Ти впевнений, що це його рук справа?

— Тут не помилишся. Його слід вів від Каїна, на одязі була свіжа кров.

— Може, це його кров?

— Сам подивись. Ран немає, я зламав йому шию. Звичайно, я не забув, де я бачив таких раніше, от і притягнув його до тебе. А поки ти ще не почав розповідати, ось тобі ще дещо. На солодке. Бери.

Я витягнув другу записку і передав її Ренді. — Я виявив її на тілі цього гада. Напевно, він забрав її у Каїна.

Рендом прочитав записку і віддав її мені.

— Від тебе Каїнові з проханням про зустріч у тому ж місці. От так справи, що і говорити.

— Так, говорити нічого. І почерк схожий на мій. Принаймні, з першого погляду.

— Я ось думаю, що було б, якби першим приїхав ти?

— Швидше за все, нічого. Вони хочуть виставити мене вбивцею, а для цього я їм потрібен живим. Вся справа була в тому, щоб він опинився на місці раніше за мене. Якби я приїхав раніше Каїна, вся справа зірвалася б.

Рендом кивнув:

— Для того, щоб все так точно розрахувати, дехто має бути на місці події, в палаці. У тебе є підозри?

Я хмикнув, узяв сигарету, закурив і хмикнув ще раз.

— Я щойно повернувся. Ти весь час був тут. Хто зараз більше інших ненавидить мене?

— Нескромне питання, Корвін, — заявив Рендом. — Кожен щось проти тебе має. Я б вибрав Джуліана, але тут це відпадає.

— Чому?

— Вони з Каїном багато років були в чудових стосунках. Шкода ти не бачив їх разом. Один без одного кроку ступити не могли, всюди разом. А якщо й окремо, то ненадовго. Нерозлийвода. Джуліан анітрохи не змінився, такий же холодний, дріб'язковий і злобний. Але якщо він когось і любив, то це Каїна. Ні, він не пожертвував би ним, навіть щоб дістатися до тебе. Зрештою, якщо вже йому стало несила терпіти, він міг знайти купу інших способів.

Я зітхнув.

— Хто наступний?

— Не знаю, чесне слово, не знаю.

— Добре. І що тепер буде, як ти думаєш?

— Ти попався, Корвін. Що б ти не стверджував, всі подумають, що це зробив ти.

Я кивнув у бік трупа. Рендом заперечливо похитав головою.

— Подумаєш, витягнув з Відображення якогось йолопа, щоб все звалити на нього.

— Розумію, — промовив я. — Дивно, що я повернувся в Амбер в самий вигідний для себе час.

— Це точно, краще не придумаєш, — погодився Рендом. — Навіть Еріка вбивати не довелося. Тут тобі пощастило.

— Так. І все-таки: ні для кого не секрет, навіщо я сюди прийшов. Дуже скоро на моїх солдатів почнуть поглядати косо. Чужаки. Дивно озброєні, так ще й розквартировані в самому місті! Поки мене позбавляла від неприємностей зовнішня загроза! Але крім того, мене підозрюють у брудних діях, вчинених до мого повернення, наприклад, у вбивстві слуг Бенедикта. А тепер ще й це…

— Так, — зітхнув Рендом. — Все це я розумію. Коли ви з Блейзом кілька років тому атакували Амбер, Жерар відвів частину свого флоту так, щоб не опинитися у вас на шляху. А Каїн зі своїми кораблями напав на вас і розбив. Я думаю, що після його смерті усім флотом буде командувати Жерар.

— А хто ж іще? Хто ще з цим впорається?

— І тим не менше…

— Згоден. І тим не менше. Якби для зміцнення своїх позицій мені знадобилося відправити на той світ кого-небудь, то за логікою речей це був б Каїн. Це чиста правда, чорт би її забрав!

— Ну і що ти збираєшся робити?

— Розповісти усім, що трапилося і спробувати дізнатися, хто за цим стоїть. Можеш запропонувати щось краще?

— Я думав, як би забезпечити тобі алібі, але щось не виходить.

Я похитав головою.

— Ти надто близький до мене. Як би ти не старався, ефект буде прямо протилежним.

— А може, визнати, що це твоя робота?

— Я думав про це. Але про самозахист тут говорити не доводиться. Горло перерізають з-за рогу. Довелося б фабрикувати докази того, що він замишляв якусь гидоту і оголосити, що я зробив це на благо Амбера. Мені це глибоко противно. На таких умовах я категорично відмовляюся визнати провину за те, чого я не робив. Та й все одно, запашок для мене залишиться препротивний.

— Та й репутація небезпечного супротивника теж.

— Така репутація мені якраз і не потрібна. Я не збираюся цим займатися. Ні, це виключено.

— Тоді ми закруглилися. Майже…

— Що значить майже?

Примруживши очі, Рендом ретельно вивчав ніготь великого пальця своєї лівої руки.

— Як тобі сказати… мені зараз прийшло в голову, якщо ти не проти прибрати зі сцени ще кого-небудь, то саме час згадати про те, що вину можна перекласти на чужі плечі.

Я поміркував про це, докурив сигарету і промовив:

— Непогано. Але в даний момент у мене більше немає зайвих братів. Навіть Джуліан не зайвий. Та його й не підставиш.

— Необов'язково брати когось з родини, — відповів Рендом. — Навколо повно амберських дворян, у яких є мотив. Наприклад, сер Реджинальд.

— Досить, Рендом! Це теж виключено.

— Ну, тоді сірі клітинки в моєму мозку виснажилися.

— Сподіваюся, ті, що завідують пам'яттю, залишилися?

— Ну що ж…

Він зітхнув і потягнувся. Потім він встав, переступив через тіло і підійшов до вікна. Відкривши портьєру, він довго дивився вдалину.

— Ну що ж, — повторив він, — у мене є, що розповісти.

І Рендом почав згадувати вголос:

— Хоча секс у багатьох головне в житті, але майже у кожного є улюблена справа, якою він займається у вільний час. Для мене, Корвін, це гра на ударних, польоти і карти — в будь-якому порядку. Ну, можливо, трохи більше я люблю літати — без моторів, на повітряних кулях, планерах, але це вже від настрою залежить, сам знаєш. Запитаєш мене в інший раз, так я можу і по-іншому відповісти. Все залежить від того, чого тобі в цей момент більше всього хочеться.

Кілька років тому я був тут, в Амбері. Так, нічим особливим не займався. Батько ще був тут, і коли я помітив, що він ось-ось знову почне бурчати, я вирішив, що пора прогулятися. Аби куди подалі. Я давно помітив, що могутня сила його обожнювання і любов до мене пропорційна відстані між нами. На прощання він подарував мені вигнуту ручку для батога. Напевно, щоб його любов міцніла як можна швидше. Але ручка була одна принадність — з срібною обробкою, прекрасно зроблена. Мені вона дуже пригодилася. Я вирішив, що в одному затишному Відображенні зможу віддатися всім своїм маленьким задоволенням відразу. Їхати мені довелося довго, не буду набридати тобі деталями, тому що від Амбера це досить далеко. Цього разу я не шукав місця, де б я був якоюсь шишкою. Це швидко набридає або стомлює — в залежності від того, яку міру відповідальності звалювати на себе. Я ж хотів побути безвідповідальною нікчемою і досхочу повеселитися. Тексорамі було відкрите навстіж портове місто — спекотні дні, довгі ночі, багато хорошої музики, гра в карти вранці, ввечері і, взагалі круглий день. Дуелі кожен красивий ранок, а в проміжках — бійки і каліцтва для тих, кому кортить. У мене був маленький червоний планер і я мало не кожного дня літав. Відмінне було життя! Ночами я безперервно тарабанив у підвальчику біля річки, де стіни потіли не менше відвідувачів, і дим плавав навколо ліхтарів, немов струмені молока. Закінчу грати, йду розважатись. Зазвичай це була жінка або карти на весь залишок ночі. Чортів Ерік! Знову згадав… ти знаєш, він одного разу заявив, що я пересмикую карти! Карти — це єдина річ, де я ніколи не махлював. Гра — справа серйозна. Просто я хороший гравець, та й везе мені. На відміну від Еріка. Він був кращим майже у всьому, і навіть сам собі не міг зізнатися, що де в чому інші сильніші за нього. Якщо ти весь час перемагаєш його, значить ти шахраював. Одного вечора, він трохи в бійку не поліз з цього приводу. Могло погано скінчитися, але Жерар і Каїн зам'яли справу. Треба віддати належне Каїнові. Того разу він встав на мою сторону. Бідолаха… Яка мерзенна смерть, а? Горло… Ну лади, гуляю я в Тексорамі, займаюся музикою і дівчатами, виграю в карти і ношуся по небу. Пальми і квітуча по ночах жовта фіоль. Добрі портові запахи-прянощі, кава, дьоготь, сіль і все таке інше… Дворяни, купці і селяни — такі ж самі, що майже всюди. Моряки і різноманітні мандрівники з'являються і зникають. Люди на зразок мене, ні у що особливо не потикаються. По-справжньому. З рештою я майже не спілкувався. Зрідка щось подібне до вітальних листівок через Карти і все. Я майже не думав про Амбер. Все змінилося в одну ніч. У мене в руках був Великий шолом, і хлопець навпроти мене ніяк не міг вирішити, блефую я чи ні.

У цей момент зі мною заговорив бубновий валет.

Так, з цього все і почалося. Я і так був як п'яний. Ми тільки що зіграли парочку досить гарячих партій і я ще не охолов. Та й фізично я дуже втомився: весь день літав, вночі невиспався. Потім я вирішив, що через наш сімейний картковий фокус таке могло відбуватися, якщо хтось викликав мене, а у мене в руках були будь-які карти, навіть звичайні гральні. Само собою, зазвичай ми обходилися без допомоги Карт, якщо тільки самі не викликаємо когось. Напевно, моя підсвідомість, яка в цей час вирвалося в мене на свободу, ухопилася за звичний реквізит, хоча пізніше у мене з'явилися причини сумніватися, не знаю вже, що там було насправді.

Валет сказав: «Рендом». Потім його обличчя затуманилось і він додав: «Допоможи мені». До цього часу я почав смутно здогадуватися, хто це. Зв'язок був дуже слабким. Потім обличчя виникло знову і я зрозумів, що не помилився. Це був Бранд. Виглядав він просто жахливо. Мені здалося, що він був до чогось прикутий або прив'язаний. «Допоможи мені», — знову промовив він. — Я слухаю, — відповів я. — Що трапилося?

— … В полоні, — сказав він і ще щось додав. Я не зміг розібрати що.

— Де? — Запитав я.

Він похитав головою.

— Не можу допомогти тобі. Не маю карт, та й я занадто слабкий. Тобі доведеться йти в обхід, довгим шляхом.

Я не запитав, як він зміг мене викликати без моєї Карти. Важливо було дізнатися, де він. Я запитав, як його знайти.

— Дивися уважно, — відповів він. — Запам'ятовуй кожну дрібницю. Швидше за все, я зможу показати тобі це лише один раз. І прихопи зброю.

І тут я побачив пейзаж за його плечима. Через вікно або парапет — я так і не зрозумів. Це було дуже далеко від Амбера. І Відображення божеволіли. Не хотів би я забратися туди. Щось то різке, то мінливих кольорів. Вогняне. День, але сонця в небі не було. Скелі, що ковзали по землі, немов вітрильні кораблі. Бранд був в якійсь башті, яка здавалася крихітною нерухомою точкою в цьому постійно мінливому пейзажі. Я запам'ятав, що навколо основи вежі обвилося щось сяюче, воно немов складалося з призм. Я вирішив. що це сторож. Істота блищала так, що неможливо було визначити її форму чи справжні розміри. І тут же все згасло. Миттєво. І я знову дивився на валета бубон, і хлопець навпроти мене не знав, чи то розізлитися на мене за довгу паузу, чи то вирішити, що мені раптом стало погано.

Я зірвав банк і пішов додому. Розтягнувшись у ліжку, я курив і думав. Коли я відбув з Амбера, Бранд був ще там. Але коли я справлявся про нього, то ніхто поняття не мав, де його чорти носять. На нього накотив черговий напад меланхолії і одного разу він зірвався з місця і поїхав. І все. І ніяких звісток від нього, ні для нього. Він не виходив на зв'язок і нікому не відповідав. Я постарався обміркувати становище з усіх боків. Він був розумний. З біса розумний. Можливо навіть, розумніший за всіх в сім'ї. Він потрапив у біду і викликав мене. Наші герої, Ерік і Жерар, можливо, з радістю пустилися б на пошуки пригод. Каїн міг би піти з цікавості, Джуліан, щоб показати батькові, що він кращий за всіх нас. Правда, Бранд міг би викликати самого батька. Це було б простіше всього. Вже батько би щось придумав. Але він викликав мене. Чому?

Мені спало на думку, що хтось із нас міг підстроїти нашому Бранду пастку. Скажімо, якщо батько став виділяти його… ну, далі сам розумієш. Усунути загрозу… А зв'яжися він з батьком, виглядати йому слабаком.

Тому я вирішив не кликати нікого на допомогу, хоча в перший момент подумав про це. Він викликав тільки мене, і цілком можливо, що якщо я дам про це знати кому-небудь в Амбері, то тим самим переріжу йому горлянку. А яка мені від усього цього вигода?

Якщо справа стосувалася трону, і Бранд насправді потрапив в фавор до батька, то зовсім не завадить залишити у нього приємні враження від себе. А якщо ні… Всяке може трапитися… Та й цікаво мені було, як це він зумів зв'язатися зі мною і ухитрився при цьому обійтися без Карт. Можна сказати, що я спробував врятувати його сам один саме з цікавості.

Я струсив пил зі своїх Карт і спробував викликати його. Сам розумієш, відповіді не було. Я гарненько виспався, а вранці спробував ще один раз. Знову нічого. Ну й добре, далі чекати не було сенсу.

Я почистив меч, гарненько поїв і трохи тепліше одягнувся. Ще я прихопив чорні окуляри-поляроїди. Я не знав, як вони там будуть діяти, але страж був надзвичайно яскравий. Зайва обережність ніколи не зашкодить. Про всяк випадок я взяв і пістолет. У мене було передчуття, що користі від нього там не буде. Так воно і вийшло. Але поки не спробуєш, не дізнаєшся.

Попрощався я лише з іншим ударником, та й то тому, що перед від'їздом віддав йому свою установку. Я знав, що у нього вона буде в повному порядку.

Потім я попрямував в ангар, підготував свій планер, злетів і спіймав відповідний потік. Мені подобався такий спосіб подорожі.

Не знаю, чи літав ти коли-небудь через Відображення? Ну гаразд, я летів над морем до тих пір, поки земля не перетворилася в тонку смужку на півночі. Потім води піді мною стали кобальтово-синіми, здибилися і почали трясти виблискуючими бородами. Я повернув. Я мчав у темніючому небі до землі над самими хвилями. Коли я повернувся до гирла річки, Тексорамі зник, і на його місці потяглися великі болота. Я летів уздовж ріки, перетинаючи все нові її звивини. Пристані, дороги, транспорт — все зникло. Дерева були дуже високими. На заході зібралися рожево-перлові з жовтим хмари. Сонце з оранжевого стало червоним, майже жовтим. Хитаєш головою? Сонцем я розплачувався за міста. Коли я поспішаю, то уникаю людей, йду шляхом стихій. На такій висоті все штучне відволікає. Відтінки і властивості стають для мене всім. Це я і мав на увазі, коли говорив, що летіти через Відображення — зовсім не те, що подорожувати по землі.

Так от, я мчав на захід до тих пір, поки ліси не перейшли в степи. Їх зелень швидко потьмяніла, покрилася бурими, рудуватими, жовтими плямами, потім стала світлою і якоюсь пухкою. Ціною за це була гроза. Я летів до тих пір, поки поруч зі мною не стали бити блискавки, а пориви вітру не стали занадто сильними для маленького планера. Тут я швидко зменшив швидкість, але в результаті піді мною з'явилася зелень. Я знов перетворив землю внизу в пустелю, застиглу і горбисту. І все ж, коли я вирвався з грози, жовте сонце світило мені прямо в спину. Потім сонце зіщулилося, хмарні пасма проносилися по його диску, поступово стираючи його. Прямий шлях завів мене занадто далеко від Амбера. Давненько я сюди не забирався.

Сонце зникло, але було ясно, як і колись. Світло і моторошно, наче всі сторони світу зникли. Очі обманювали мене, спотворюючи перспективу. Я спустився нижче, обмеживши поле зору. Незабаром показалися великі скелі, і я взявся шукати в уяві знайомі обриси. Поступово вони з'явилися.

Зробити так, щоб все текло і перемішувалося, тут було легше, але фізично дуже неприємно. Управляти планером стало ще складніше. Я спустився нижче, ніж хотів і трохи не врізався в скелю. Нарешті, все оповило димом і полум'я затанцювало майже так, як я пам'ятав — безладно з'являючись тут і там з ущелин, ям, зяючих печер. Кольори стали незвичайними. Це я теж запам'ятав. Потім і скелі прийшли в рух. Вони пливли, немов човни, без керма туди, звідки з'являються веселки.

До цього часу повітряні потоки посходили з розуму: один сходив за іншим, немов фонтани. Я боровся з ними, як міг, але було ясно, що в цьому Відображенні на такій висоті мені довго не втриматись. Я піднявся трохи вище, забувши на деякийчас про все, і спробував вирівняти планер. Коли я знову подивився вниз, мені здалося, що я на гонках чорних айсбергів. Скелі мчали, стикаючись, задкували, знову вдарялися одна об одну, крутилися на місці, закладали віражі, прослизали одна повз іншу. Тут мене почало шпурляти вниз і вгору, і я побачив, що розпірка не витримала. Я в останній раз підштовхнув Відображення і знову глянув униз. Вдалині показалася вежа. Біля її основи щось виблискувало яскравіше льоду і алюмінію.

З останнім ривком я дістався до місця. Тільки я про це подумав, як вітри зовсім зірвалися з ланцюга. Луснули відразу кілька тросів, і я почав знижуватися зі швидкістю тріски у водоспаді. Я підняв ніс планера. Він нісся над самою землею, немов дикий звір. Я вчасно побачив, куди ми прямуємо, і в останній момент вистрибнув. Один з бродячих монолітів стер мій бідний планер в порошок. Це засмутило мене куди більше, ніж усі мої шишки, синці та подряпини разом узяті.

Тут мені довелося взяти ноги в руки, тому що на мене нісся пагорб. Ми обидва згорнули і на щастя, в різні боки. Я поняття не мав, що рухає скелями, і спочатку не побачив в їх суєті ніякої закономірності. Грунт під ногами був то просто теплим, то майже розпеченим. Разом з димом і язиками полум'я з численних отворів виривалися смердючі гази. Я поспішив до башти, мимоволі то й діло петляючи.

Я йшов довго. Скільки саме я не знав. Годинника у мене не було. Поступово я став помічати цікаві закономірності. По-перше, великі скелі рухалися швидше, ніж маленькі. По-друге, вони крутилися одна навколо іншої, та навколо третьої і так далі, без кінця. Великі скелі крутилися навколо маленьких і ні на секунду не зупинялися. Цілком може бути, що первинним елементом була якась порошинка або молекула. Не знаю, де вона перебувала — ні часу, ні бажання шукати центр цієї каруселі у мене не було. Але все це я намотав на вус і ухитрився заздалегідь передбачити кілька зіткнень.

І ось до Чорної Вежі Чайльд Рендом йде… з мечем в одній руці і з пістолетом в інший. Окуляри бовталися у мене на шиї. У цьому диму, при божевільному світлі я не збирався надягати їх до тих пір, поки не стане зовсім туго.

Не знаю чому, але скелі не наближалися до башти. Здалеку здавалося, що вона побудована на пагорбі, але коли я підійшов ближче, то зрозумів, що скелі вирили перед нею величезний рів. З мого боку не було видно, стоїть вежа на острові чи півострові.

Я проскочив крізь дим і купи каміння, проскакуючи між язиками полум'я, що виривалися з тріщин і ям. Нарешті, я виліз по схилу. Не доходячи до вершини, я на кілька секунд зупинився, перевів дух і одягнув окуляри. Приготувавшись, я вискочив на площадку і припав до землі.

Так, окуляри діяли. І звір чекав.

Ох, і страшний же він був! Особливо тому, що в чудовиську було щось навіть красиве. Зміїний тулуб завбільшки з бочку, голова немов молот, щелепи-обценьки, що звужуються до морди. Світлі-світлі ледь зелені очі. І все прозоре, як скло, дуже тонкі, ледь помітні лінії — щось подібне до луски. Те, що текло в його венах, теж було прозорим. Всі внутрішні органи були як на долоні, матові або немов затуманені, каламутні. Спостерігаючи, що відбувається у нього всередині, можна було забутися. На голові і навколо шиї звіра росла густа грива з скляної щетини. Побачивши мене, чудовисько підняло голову і ковзнуло вперед, немов потік води — ожилої води. Річка без русла і берегів. Але коли я побачив, що у нього в шлунку, я немов до місця приріс. Це був напівпереварена людина.

Я підняв пістолет, прицілився звірюці в око і натиснув на курок.

Я вже говорив, що пістолет не спрацював. Я відкинув його, скочив на ноги і стрибнув вправо, цілячись мечем йому в око.

Сам знаєш, як важко вбити будь-яку рептилію. Я тут же вирішив спробувати засліпити чудовисько і в першу чергу відсікти йому язик. Після цього, оскільки я був рухливіший, мені було б неважко гарненько попрацювати над його головою, поки я не залишу чудовисько без голови. Я сподівався, що чудовисько виявиться сонним, адже воно недавно когось зжерло.

Якщо звір у цей час і був неповоротким, то слава богу, що я не відвідав його раніше. Чудовисько відсмикнуло голову, втікши від меча. Я втратив рівновагу, і чудовисько вдарило мене головою. Морда ковзнула по моїх грудях і мені здалося, що мене й справді довбанули здоровенною кувалдою. Я полетів шкереберть.

Приземлившись, я відкотився подалі і зупинився біля самого краю насипу. Поки я вставав на ноги, чудовисько розгорнулося, підповзло ближче і, здибившись, знову кинуло вперед голову, що виявилася футах в п'ятнадцяти від мене.

Що й казати, Жерар тут же кинувся б в атаку. Цей здоровенний чортяка ступив би вперед і своїм жахливим мечем розрубав би звіра навпіл. Потім страховище придавило б його і довго звивалося б в агонії, і все скінчилося б для Жерара парою синців або кровотечею з носа. Бенедикт би не промахнувся. До цього часу обидва ока лежали б у нього в кишенях, і він грав би в футбол головою чудовиська, одночасно складаючи в розумі примітки до Клаузевіца. Але вони — справжні герої! Я не просто стояв, направивши меч вістрям угору і вчепившись обома руками в руків'я. Я вперся ліктями в стегна і якомога далі відкинув голову. Найбільше ж мені хотілося дати драла і на цьому закруглитися. Але я знав, що якщо я спробую викинути такий фокус, то голова звірюки опуститься і роздавить мене на соплі.

З вежі мене помітили. Звідти долинали крики, але я не збирався дивитися, що там відбувається. Я почав проклинати чудовисько на чому світ варто. Бий і закінчимо цю справу, яким би не був кінець!

Коли воно вдарило, я переступив з ноги на ногу, зігнувся і направив вістря в ціль.

Від удару ліва сторона мого тіла частково оніміла. Мені здалося, що мене на добрий фут увігнати в землю, але я якимось чином встояв на ногах. Так, все було чудово! Як я розраховував, так і вийшло!

Ось тільки чудовисько не захотіло грати свою роль і битися в агонії.

Замість цього воно знову почало підводитися наді мною. І прихопило з собою меч. Руків'я стирчало в лівій очній ямці, вістря вийшло назовні через потилицю і само здавалося щетиною в гриві. Я відчув, що моя атака захлинулася.

В цю хвилину з отвору біля основи башти стали з'являтися люди. Вони були озброєні і виглядали препротивно. Я зрозумів, що в цій сварці вони мені не помічники.

Ну добре. Я знаю, коли пора пасувати. Залишалося сподіватися, що коли-небудь мені прийде карта получше.

— Бранд! — Крикнув я. — Це я, Рендом! Не можу до тебе пробитися! Пробач!

Я повернувся, підбіг до краю і зістрибнув вниз, туди, де танцювали скелі. На льоту я запитав себе, чи вдало я вибрав час для спуску. Як часто буває, відповідь була: і так, і ні.

За інших обставин я ніколи б не зважився на подібний стрибок. Приземлився я живим, але на цьому гарні новини для мене скінчилися. Мене оглушило і я довго вважав, що зламав щиколотку.

Але мені відразу прийшлось ворушитися, тому що зверху почулося шарудіння і звуки падаючих каменів. Я надів окуляри, підняв голову і побачив, що звірюка вирішила не кидати справу на півдорозі. Звиваючись, вона повзла по схилу, немов примара. Голова чудовиська навколо того місця, де я встиг проткнути його, встигла потемніти і здавалася матовою.

Я сів. Я став на коліна. Я помацав гомілку і зрозумів, що нога погана помічниця. Навколо не було нічого, що могло б зійти за милицю. Ну що ж, доведеться повзти. Подалі звідси. А що ще залишалося робити? Повзти, поки можна і думати, думати…

Врятувала мене скеля. Вона була невелика, розміром з фургон, і рухалася досить повільно. Коли я помітив її наближення, мене осінило: ось і транспорт, тільки треба піднятись на неї. Можливо, на ній буде не так небезпечно. Швидким масивним скелям діставалося куди більше.

Спостерігаючи за сусідніми валунами, я розрахував їх траєкторію і швидкість, намагаючись зрозуміти, як рухається вся система, готуючи себе до переходу на скелю і до подорожі. Я чув, як наближається звір, чув крики стражників на краю скелі. Цікаво, чи ставить хто-небудь з них на мене? — Промайнуло у мене в голові. — Жахливо цікаво яка ставка?

Коли прийшов час, я був готовий. Я без труднощів проскочив першу велику скелю, почекав, поки не промчить мимо інша. Довелося ризикнути і перебігти третій дорогу, інакше я б не встиг.

Я опинився в потрібному місці і в потрібний час. Я схопився за виступ, який примітив заздалегідь. Футів двадцять валун тягнув мене за собою, поки я не відірвався від землі. Я вповз на незатишну вершину і глянув назад.

Ще трохи і було б пізно. Навіть тепер я ще не був у стані безпеки. Звірюка повзла за мною, стежачи здоровим оком за наближенням великих скель.

Згори долинув крик розчарування. Стражники посипалися вниз по схилу, щось викрикуючи. Напевно, підбадьорювали чудовисько. Я почав масажувати щиколотку, і постарався розслабитися, а звірюка проскочила позаду першої скелі, яка якраз закінчила черговий оборот…

Чи встигну я піти в Відображення, перш ніж вона до мене добереться? Сумнівно. Правда, навколо все безперервно рухалося, структура змінювалася.

Звірюка пропустила другу скелю, і прослизнула позаду неї. І ось вона ближче, ближче… Чорт, треба скоріше!

Солдати-охоронці вже були біля підніжжя пагорба. Чудовисько лише чекало, поки не прийде час проскочити останнього супутника мого валуна. На наступному повороті, здибившись, воно могло легко стягнути мене з мого сідала.

Так, ковзаючи і кружляючи, я вчепився в саму тканину Відображення, занурився в нього, змінюючи його структуру, час… можливе ставало ймовірним, ймовірне — реальним. Я відчув непомітні зміни навколо і зрозумів, що Відображення знову існує.

Само собою, вона з'явилася там. Сліпе на одне око чудовисько не могло її побачити. Величезна скеля, що мчала, немовби вантажівка, яка втратила управління.

Звичайно, розплющити звірюку між двома скелями було б куди елегантніше, але у мене не було часу на тонкощі. Я просто розчавив її та залишив битися серед цих гранітних танків.

Але через кілька митей відбулося незрозуміле. Розчавлене, знівечене тіло раптово відірвалося від землі і звиваючись, піднялося в небо. Чудовисько полетіло під ударами вітру, зменшуючись, поки не зникло.

Мій валун повільно, але невпинно, тягнув мене геть. Все навколо пливло. Хлопці з вежі порадилися і вирішили пуститися в погоню. Вони відійшли від підніжжя пагорба і були вже на рівнині. Але це мене не особливо турбувало. Прокочуся на своєму кам'яному жеребці по Відображеннях і залишу їх на багато світів позаду. Це було найлегше: адже застати їх зненацька, безумовно, буде складніше, ніж звірюку. І, врешті-решт, вони були у себе вдома, цілі, неушкоджені і насторожені.

Я зняв окуляри і знову помацав гомілку. На секунду підвівся, вона дуже боліла, але витримувала мою вагу. Я знову ліг і став обдумувати свій план і все, що сталося. Я втратив свій меч і був у паскудній формі. При такому розкладі сил безпечніше і мудріше всього було б забратися звідси, та пошвидше, що я і робив. Я багато дізнався про цей світ, наступного разу у мене буде більше шансів на успіх. Добре…

Небо наді мною стало яскравіше, фарби і відтінки вже не змінювалися, як заманеться. Незабаром за хмарами виникла сяюча пляма. Чудово! Коли хмари розсіються, в небі знову буде сяяти сонце. Мигцем оглянувшись, я з подивом побачив, що мене все ще переслідують. Очевидно, я не дуже уважно розправився з їх двійниками в цьому секторі Відображення. Якщо ти поспішаєш, то ніколи не слід думати, що все передбачив. Отже…

Я зробив ще один стрибок. Валун поступово змінив курс, змінив форму. Його супутники зникли. Він рухався по прямій в напрямку, який повинен був стати заходом. Безсумнівно, це вже був інший світ. Але вони не зникли. Коли я знову озирнувся, вони все ще були позаду. Правда, я трохи відірвався від них, але загін повністю тягнувся за мною.

Ну що ж, трапляється й таке. Або я все ще не заспокоївся після того, що зі мною сталося, і не розрахував, прихопивши їх з собою, або зберіг константу замість того, щоб придушити змінну. Тобто, під час зсуву, підсвідомо зажадав, щоб елемент погоні зберігся. Тоді мене переслідували інші типи, але гналися вони таки за мною.

Я знову потер щиколотку. Сонце стало яскравим, помаранчевим. Північний вітер підняв хмару пилу і піску. Вона з'явилася позаду і банда зникла з виду. Я мчав на захід, де з'явилася лінія гір. Час був у фазі спотворення. Кісточка боліла трошки менше.

Я трохи відпочив. Для валуна мій кінь був ще досить зручним. Нема чого мчати стрімголов, якщо все йде чудово. Я витягся, заклав руки за голову і почав дивитися на гори, які наближалися, думаючи про Бранда і його вежу. Я не сумнівався, що потрапив куди треба. Все було точно таким же, як у картині, яку він мені показав. Я вирішив пройти велику кількість Відображеннь, набрати власне військо, повернутися і всипати їм по перше число. Тоді все буде чудово.

Через деякий час я потягнувся, перевернувся на живіт і подивився назад. Чорт візьми, вони все ще були тут! І навіть трохи наблизилися! Тут я звичайно розлютився. Вистачить тікати, чорт візьми! Самі напросилися, нехай тепер нарікають на себе!

Я піднявся на ноги. Кісточка вже майже не боліла, лише трохи затекла. Піднявши руки, я відшукав потрібні Відображення. І знайшов їх. Скеля повільно по дузі завертала праворуч. Віраж ставав все крутішим. Я описав півколо, і, поступово набираючи швидкість, рушив назустріч переслідувачам. Майнула думка, що непогано було б влаштувати позаду себе гарненьку грозу. Шкода, час не дозволяв.

Солдатів було чоловік 25. Коли я кинувся на них, вони розсудливо розсипалися в різні боки. Не всім це вдалося. Я заклав віраж і знову швиденько розвернувся.

Вид декількох трупів, що піднімаються в повітря, потряс мене. З них капала кров. Два трупи вже ширяли високо наді мною.

Я наздогнав їх було вдруге, але тут виявилось, що кілька стражників встигли на ходу заскочити на скелю. Перший з них уже забрався на вершину, вихопив меч і кинувся на мене. Я перехопив його руку, вихопив меч і скинув його вниз. Ось тут-то я і дізнався про шпори на їх руках. Він встиг полоснути мене.

До цього часу в мене знизу долетіли якісь дивні метальні снаряди. На вершину вибралося ще два типи, і було схоже, що ще кілька стражників не проти проїхатися зі мною.

Що ж, навіть Бенедикту іноді доводилося відступати. По крайній мірі, вцілілі будуть довго пам'ятати мене.

Я залишив у спокої Відображення, витягнув одне колесо із шипами з ребер, інше — з ноги, відсік праву руку одному з ворогів, штовхнув його в живіт, впав на коліна, ухилившись від страшного удару другого, полоснув його по ногах. Він теж полетів униз.

Вгору дерлися ще п'ятеро. Ми знову плавно пливли на захід. Позаду з десяток тих, які залишилися в живих, перебудовувалися на піску. У небі над нами було повно ширяючих трупів, з яких капала кров.

З наступним я впорався легко, піймавши його в той самий момент, коли він перелазив через край. Залишалося четверо.

Але поки я возився з ними, троє з них одночасно з трьох сторін вискочили на вершину. Я кинувся на найближчого і розправився з ним, але в цей час двоє інших навалилися на мене. Я успішно захистився, але в це час на вершину вибрався останній і кинувся їм на допомогу.

Воїни вони були не дуже, але на скелі ставало затісно і навколо мене так і миготіли вістря і клинки. Я безперервно парирував удари і рухався, намагаючись, щоб один з них опинявся на шляху другого і перешкоджав йому. Частково мені це вдалося. Коли я зрозумів, що кращої позиції мені не дочекатися, я кинувся вперед і отримав пару подряпин — довелося трохи відкритися, але зате розкроїв одному з них череп. Падаючи, він зачепив другого і обидва клубком звалилися вниз.

На жаль, мій меч застряг у тілі солдата, цей неотесаний егоїст захопив його з собою. Так, в той день мені було призначено втрачати мечі. Цікаво, чи було записано це в моєму гороскопі? Можливо варто було заглянути туди, перш ніж відправлятися в шлях?

Тут мені довелося ворушитися, щоб ухилитися від удару останнього стражника. Повертаючись, я послизнувся в калюжі крові і полетів до краю майданчика. Звалися я, і скеля пройшлася б прямо по мені, залишивши за собою дуже плоского Рендома, який змахував би на екзотичний килимок. Як захоплювались і дивувались би з нього майбутні мандрівники!

Я вчепився руками в скелю, намагаючись утриматися. Підскочив стражник і заніс меч, щоб покінчити зі мною так само, як я розправився з його приятелем.

Але я вчепився йому в гомілку і самим найкращим чином загальмував. І провалися я крізь землю, якщо в цей самий момент, хтось не спробував викликати мене через Карту.

— Ніколи! — Заволав я. — Передзвоніть пізніше!

Тут я нарешті зупинився, а стражник, махаючи зброєю, впав і пролетів повз мене.

Я хотів було спіймати його, поки він сам не встиг стати килимком, але трохи запізнився. Дуже б мені хотілося розпитати його про дещо. Але це мені настрою не зіпсувало. Я знову видерся на вершину і всівся в самому центрі, спостерігаючи і розмірковуючи про останні події.

Решта переслідувачів були далеко позаду. Поки можна було не турбуватися про те, що мене знову візьмуть на абордаж. Що ж, відмінно! Я знову попрямував до гір. Мною ж створене сонце, починало мене підсмажувати. З мене лилися піт, кров, рани боліли, хотілося пити. Я вирішив, що дуже скоро хлине дощ. Іншим я займуся потім.

Я почав підготовку. З'явилися хмари. Вони згущалися, темніли… в якийсь момент я задрімав. У безладних видіннях мені привиділося, що хтось знову намагається викликати мене. А потім — солодка тьма.

Я прокинувся від дощу, раптового і сильного. Було темно і я ніяк не міг зрозуміти, через грозу це або вже темніло. Можливо, гроза почалася в сутінки. Спека спала і, розстеливши плащ, я ліг на нього і відкрив рот. Час від часу я витискав з плаща воду. Зрештою я втамував спрагу і знову відчув себе комфортабельно.

Скеля здавалася такою слизькою, що я побоювався поворухнутися. Наближалися гори. Переслідувачів у темряві не було видно. Якщо вони ще не залишили мене, то їм доводиться дуже несолодко. Але коли подорожуєш по незнайомих Відображеннях, покладатися на припущення шкідливо для здоров'я. Я трохи розсердився на себе за те, що заснув, але вирішив дарувати собі прощення, оскільки нічого поганого через це не відбулося. Завернувшись в свій наскрізь промоклий плащ, я намацав сигарети. Виявилося, що майже пів-пачки уціліло. З восьмої спроби я добув із Відображення вогник. Потім я просто сидів, курив і мок. Мені було добре і кілька годин я не міняв пози і не ворушився.

Коли гроза нарешті скінчилася, і нічне небо очистилося, я побачив, що воно повне незнайомих сузір'їв. Ніч була прекрасна, як бувають ночі в пустелі. Багато пізніше я помітив, що скеля, скидаючи швидкість, плавно пішла в гору. Щось відбувалося з фізичними законами, які управляли ситуацією. Схил був не настільки крутий, щоб так сильно уповільнити хід скелі. Мені не хотілося возитися з Відображенням, щоб не збитися з шляху. Я прагнув якомога швидше опинитися в знайомих місцях, де можна було поменше гадати і побільше знати про природні явища.

Тому я дозволив скелі зупинитися, зліз і пішов під гору пішки. Дорогою я грав з Відображенням в гру, якої ми навчилися в дитинстві. Проходячи повз що-небудь — чахле деревце, великий камінь — я міняв небо так, щоб з одного боку від них воно було не таким, як з іншого. Поступово я відновив знайомі сузір'я. Я знав, що спущуся зовсім не з тієї гори, на яку піднімався. Мої рани все ще тупо нили і пульсували, але кісточка хворіти перестала і тільки злегка нила і припухла. Я відмінно відпочив і знав, що зможу йти ще довго. Здавалося, все знову було в повному порядку.

Підйом був довгим і ставав все крутішим. Але врешті-решт я вийшов на стежку і йти стало легше. Я без відпочинку підіймався все вище і вище, вирішивши не зупинятися, і до ранку залишити гори позаду. Небо вже стало знайомим. Мій одяг теж змінився разом з Відображенням: тепер на мені були бавовняні штани і куртка, мокрий плащ перетворився на сухе серапе. Неподалік кричала сова, далеко внизу і ззаду лунали завивання койота. Ці знайомі звуки викликали в мені відчуття спокою і безтурботності, виганяючи всі сліди відчаю, що залишилися після моєї втечі.

Приблизно через годину я не втримався від спокуси трохи пограти з Відображенням. Чому б де-небудь у горах не бродити заблукалому коневі? Природно, я його знайшов. Хвилин через десять ми подружилися, я схопився на нього без сідла і тепер піднімався в гору більш зручним способом. Вітер жбурляв мжичку на нашу стежку, зійшов місяць і іней ожив, засяяв.

Коротше, я їхав всю ніч, перебрався через перевал і задовго до світанку почав спуск. Гора за мною здавалася ще величніші, що мене цілком влаштовувало. На цій стороні хребет поріс зеленню. Його перетинали акуратні дороги. Зрідка показувались житла. Все йшло, як я бажав.

Рано вранці я знаходився в передгір'ях. Моя бавовняна пара перетворилася в штани хакі і яскраву сорочку. Попереду мене через спину коня була перекинута легка спортивна куртка. Високо в небі реактивний лайнер дірявив небо від горизонту до горизонту. Наді мною співали птахи, день був сонячний і теплий.

У цей момент я почув, як хтось вимовив моє ім'я, і знову відчув, що мене викликають через Карту. Я зупинився і відповів:

— Так.

— Ти де, Рендом? — Запитав Джуліан.

— Від Амбера далеченько. А що?

— Хто-небудь ще з тобою говорив?

— Давненько ні про кого не чув. Хтось намагався зв'язатися вчора зі мною, але мені було не до розмов.

— Це був я. Є деякі новини, про які тобі не завадило б знати.

— Де ти?

— У Амбері. Тут останнім часом багато чого сталося.

— А точніше.

— Занадто довго немає батька. Ніхто не знає, де він.

— Ну і що? Не в перший раз.

— На цей раз він не залишив жодних вказівок і нікому не передав владу. Раніше такого не бувало.

— Ти маєш рацію. А скільки це, «занадто довго»?

— Більше року. Ти що, не знав про це?

— Знав, що він зник. Жерар якось говорив.

— Значить, він зник ще до вашої розмови.

— Розумію. І що ви думаєте робити?

— У тому-то й річ. Поки ми просто жили одним днем: виникне проблема — вирішуємо. Жерар і Каїн за наказом батька і раніше відали флотом. Всі рішення з цього питання вони приймають самі. Я знову командую патрулями в Ардені. Але центральної влади немає: нікому вирішувати суперечки, приймати політичні рішення, виступати від імені всього Амбера.

— Значить, потрібен регент. Що, кинемо на Картах?

— Не так все просто. Ми вважаємо, що батько загинув.

— Загинув? Чому? Як?

— Ми пробували викликати його через Карти. Ось уже півроку, як ми займаємося цим щодня. Ніякого результату. Що ти думаєш з цього приводу?

Я кивнув:

— Цілком можливо, що він загинув, — сказав я.

— Він би напевно ухитрився як-небудь повідомити про себе. Але все ж таки не виключено, що він потрапив в біду. Наприклад, комусь в полон.

— Грати для Карт не перешкода. Для них взагалі немає ніяких перешкод. Їх нічим не зупиниш. Як тільки би ми встановили контакт, він тут же зміг би переміститися в Амбер.

— З цим важко сперечатися, — відповів я, але подумав при цьому про Бранда. — Але, може, він спеціально не хоче йти на контакт?

— Чому?

— Поняття не маю, але це не виключено. Сам знаєш, що він нікого не посвячує в свої справи.

— Ні! — Заперечив Джуліан. — Це дурниця. Він би обов'язково залишив які-небудь вказівки.

— Гаразд. Як би там не було, що ти пропонуєш?

— Хтось повинен зайняти трон, — відповів він.

Я з самого початку розмови зрозумів, звідки дме вітер, і тільки чекав, коли він сам перейде до справи.

— Хто ж? — Поцікавився я.

— Найкраще на цю роль підходить Ерік. Фактично він царює вже кілька місяців. Залишилося лише виконати деякі формальності.

— Він не хоче бути просто регентом?

— Не хоче.

— Ясненько… Так, дійсно, багато чого у вас трапилося, поки мене не було. А чому б не вибрати Бенедикта?

— Йому, здається, непогано і в Відображенні, де він проживає.

— А що він про це думає?

— Він не зовсім згоден, але ми вважаємо, що дуже опиратися він не буде. Піднявся б занадто великий шум.

— Ясно. А Блейз?

— Вони з Еріком крупно посперечалися з цього приводу, але Блейз не командує військами. Місяців зо три тому він виїхав з Амбера. Пізніше він може влаштувати заворушення. Але ми про це знаємо і пам'ятаємо постійно.

— А Жерар з Каїном?

— Вони підуть за Еріком. А ти?

— А дівчатка?

— Ніяких проблем. Вони сприймають це покірливо.

— Про Корвіна, мабуть…

— Ніяких новин. Він загинув, це всім відомо. Його гробниця за століття покрилася пилом і заросла плющем. А якщо він і живий, то значить назавжди порвав з Амбером. Тут нічого не змінилося. А тепер хотілося б знати, що ти думаєш про це.

Я посміхнувся.

— Я в такому положенні, що мою думку навряд чи можна вважати вагомою.

— І все-таки потрібно знати і її.

Я кивнув.

— Я завжди вмів визначити, звідки дме вітер. Я не люблю плювати проти вітру.

Джуліан задоволено посміхнувся.

— От і чудово.

— Коли коронація? Я вважаю, що мене запросили?

— Звичайно, звичайно. Але день ще не призначений, треба залагодити деякі дрібниці. Католиків кликати не будемо. Як тільки стане відомий день, з тобою зв'яжуться.

— Спасибі, Джуліан.

— До зустрічі, Рендом.

Перед тим, як продовжити спуск, я довго сидів непорушно. Мені було не по собі. Цікаво, коли Ерік задумав це? Інтриги в Амбері могли зароджуватися дуже швидко, але мені здавалося, що сама ситуація готувалася занадто ретельно і давно. Природно, сама ситуація була такою, що я став підозрювати: чи не він підклав Бранду свиню. І мене не покидала думка, що він цілком міг докласти руку і до зникнення батька. Звичайно, це не так просто, пастка повинна бути дуже надійною, але чим більше я думав, тим більше мені здавалося, що Ерік замішаний в цій історії. Я навіть згадав старі чутки, що і твоє зникнення, Корвін, не обійшлося без нього. Але так відразу я нічого не міг придумати. Що ж, якщо це в наших інтересах, чому б не поплисти за течією, вирішив я. Не будемо псувати відносин з братом Еріком.

І все ж… завжди треба вислухати обидві сторони. Я ламав голову в пошуках того, хто міг би викласти мені цю історію в іншому аспекті, з іншої точки зору. Роздумуючи про це, я озирнувся і глянув наверх, щоб подивитися, чи далеко я від'їхав від перевалу. Щось відволікло мою увагу.

На перевалі я побачив вершників. Очевидно, вони їхали по тій же дорозі, що і я. Вони були ще далеко, але було видно, що їх більше десятка. Підозріло: скільки народу вирішило прогулятися саме в цей час і саме в цьому місці. Коли я зауважив, що вони спускаються вниз тим же шляхом, що і я, по моїй спині пробігли мурашки. Що якщо… а раптом, це ті ж мерзотники? Інтуїція підказувала мені, що це саме вони.

Один на один мені з ними робити нічого. Навіть з двома я розправився б жартома. Але не в цьому справа, якщо це вони, значить не тільки ми можемо робити з Відображеннями, що захочемо, значить ще хтось може показувати фокуси, які я все життя вважав монополією нашої сім'ї. Плюс до всього вони охороняли Бранда, отже, від них важко було очікувати прихильності до нас. Принаймні на даному етапі. При думці, що вороги могли оволодіти нашою головною зброєю, мене пройняв холодний піт.

Звичайно, на такій відстані неможливо було розгледіти, чи дійсно це вони. Але якщо хочеш бути переможцем в грі на виживання, треба враховувати будь-яку можливість. Може Ерік розшукав або створив якусь особливу расу, і вони служать йому? Або він якимось чином вивчив їх? Разом з тобою і Еріком Бранд був одним із самих законних претендентів на трон… Так, я нічого не маю проти тебе, чорт забирай! Сам знаєш, у чому справа. Просто я розповідаю, про що думав у той момент, ось і все. Так от, якби Бранд міг пред'явити претензії на трон, з ним було б дуже нелегко впоратися. Ти був не в рахунок, і якщо вести мову про законність, він залишався головним суперником Еріка. Коли я подумки пов'язав це з його долею і з тим, що ці хлопці могли перетинати Відображення, Ерік мені зовсім перестав подобатися. Ці думки були куди страшніші самих вершників, хоча я не міг сказати, що поява останніх привело мене в дикий захват. Я прийшов до висновку, що пора скоріше переговорити з ким-небудь в Амбері і відправитися через Карту додому.

Порядок. Я відразу вирішив, що найкраще зв'язатися з Жераром. Він досить відвертий і нейтральний. Майже завжди чесний. І зі слів Джуліана я зрозумів, що на всі ці справи йому наплювати. Тобто він не збирається активно пручатися Еріку, не хоче піднімати шум. Але це не означає, що Жерар на його стороні. Цілком можливо, що консервативність і небажання ризикувати у старовини Жерара просто в крові. Прийнявши рішення, я поліз за Картами і мало не завив. Карт не було!

Я перерив усі кишені одежинки, яка була на мені. коли я відлітав з Тексорамі, вони були зі мною. У вчорашній колотнечі я міг легко втратити або в будь-яку секунду упустити їх. Мене гамселили з ранку до вечора і жбурляли, як попало. Та й взагалі, в цей день у мене все пропадало. Я смачно вилаявся і ткнув п'ятами під ребра коневі. Тепер доведеться швидко їхати і ще швидше думати. Для початку було б чудово потрапити в якесь цивілізоване містечко полюдніше, де примітивним вбивцям буде не так легко розвернутися…

Я мчав по схилу горба, прямуючи до однієї з доріг і посилено працював з тканиною Відображення, цього разу дуже обережно використовуючи це мистецтво. У цей момент мені найбільше хотілося остаточно розправитися зі своїми переслідувачами і скоріше виявитися в безпеці.

Світ замиготів, в останній раз підстрибнув і перетворився в Каліфорнію, яку я шукав. Я почув скрегіт і гуркіт. Мій останній штрих. Озирнувшись, я побачив, що частина скелі зірвалася і немов в уповільненій зйомці поповзла прямо на вершників. Трохи пізніше я спішився і пішки попрямував до дороги. Мій одяг була ще кращий і більш новий. Я не знав, яка стояла пору року і мене дуже цікавило, яка погода зараз в Нью-Йорку.

Незабаром з'явився автобус, якого я чекав. Я зупинив його, всівся біля вікна, покурюючи і став розглядати пейзаж. Незабаром я задрімав.

Прокинувся я лише ввечері, коли ми прибули на кінцеву зупинку. Страшно хотілося їсти, і я вирішив перекусити, а потім попрямувати на таксі в аеропорт. На свої колишні тексорамські зелененькі я взяв три «чізберги» і пару пива. Поки мене обслуговували, поки я їв, минуло хвилин двадцять. Вийшовши із закусочної, я побачив, що на стоянці стоять кілька вільних машин. Але перед тим, як сісти в машину, я вирішив зробити важливу зупинку в туалеті.

І тут, у найвідповідальніший момент, двері шести кабінок за моєю спиною відчинилися і їх мешканці накинулися на мене. Шпори на їх руках, величезні щелепи, палаючі очі — помилки бути не могло. Вони не просто догнали мене, їх одяг тепер нічим не відрізнялася від одягу будь-якої людини навколо. На щастя, один з них випередив інших. До того ж, по моїх діях раніше вони навряд чи могли здогадатися про мою силу. У мене зникли останні сумніви в тому, що вони теж мали владу над Відображеннями. Ухилившись від багнетів, дарованих йому природою, я схопив його за руки вище ліктів, підняв цього мерзотного типа над головою і пожбурив його в інших. Потім я просто розвернувся і дав дьору, висадивши при цьому двері туалету. Я навіть ширінку не застебнув до тих пір, поки не влетів у таксі і не наказав шоферові мчати так, щоб у нього гума задимілася.

Все, з мене досить. Мені потрібно було не просто опинитися в безпеці. Я хотів знайти Колоду Карт і розповісти про цих хлопців комусь із сімейства. Якщо це люди Еріка, то про це повинні дізнатися інші, якщо ж ні, то й Еріку треба про них розповісти. Раз вони можуть без труднощів переміщатися по Відображеннях, то можливо, це вміють і інші? Звідки б вони не взялися, але в один прекрасний день звідти могла виникнути загроза і для самого Амбера. А раптом… ні, просто так уявімо собі, що ніхто з домашніх не пов'язаний з ними. Що якщо батько і Бранд стали жертвами ворога, про якого ми і не підозрюємо? Тоді затівалося щось велике і небезпечне для нас, і я опинився в самій середині подій. У такому випадку у них є всі підстави полювати за мною. Я їм конче потрібен. У мене розігралася уява. Може вони заготовили для мене якусь пастку? Може ті, кого я бачив, тут не одні?

Я приборкав свої емоції. Не поспішай, сказав я собі, будемо діяти по обставинах. Більше нам нічого не залишається. Відділимо почуття від думок, принаймні, спробуємо це зробити. Це — Відображення сестриці Флори. Вона живе на іншому краю континенту, у місці, яке називається Вестчестер. Дістатися до телефону, довідатися номер і подзвонити їй. Сказати, що справа не терпить зволікань, і попросити притулку. Вона не зможе відмовити, хоча й на нюх мене не переносить. Потім — в літак і скоріше до неї. По дорозі можеш думати скільки хочеш, а зараз — спокійніше, спокійніше.

Я подзвонив з аеропорту, але трубку підняв ти, Корвін. Ця зміна пустила за вітром всі мої рівняння — щоб ти ні з того ні з сього появився саме в цьому місці, в цей час, під час такої заварухи! Коли ти запропонував мені захист, я обома руками вхопився за твою пропозицію, і не тільки тому, що захист мені зовсім не завадив би. Можливо, я і сам би справився з тою шісткою. Справа була не в цьому. Я вирішив, що це твої люди! Я уявив, що весь цей час ти чекав свого часу. Тепер, подумав я, ти готовий. Це пояснює все. Ти упорався з Брандом, а тепер з допомогою своїх маріонеток збираєшся повернутися і зловити Еріка на місці злочину. Я хотів бути на твоєму боці, тому що ненавидів Еріка, так як знав, як ретельно ти все підготовлюєш. Зазвичай ти добиваєшся того, чого хочеш. Щоб перевірити твою реакцію, я ввернув, що мене переслідують якісь типи з Відображення. Правда ти нічого не сказав, але що це доводило? Я вирішив, що або ти був обережним, або не знаєш, де я був. Можливість того, що я лізу прямо в пастку, я теж враховував, але у мене і так був клопоту повна голова, та і не настільки я важливий птах, щоб тобі знадобилося позбуватися від мене. Особливо, якщо я запропоную тобі свою підтримку, що я зроблю з великою охотою. Я сів у літак і, провалитися мені на цьому місці, якщо трохи пізніше туди не влізла та ж шістка і не полетіла разом зі мною. Це що, почесний ескорт Корвіна? — Подумав я. Ну їх, ці припущення… В аеропорту я випередив їх і помчав до Флори. Потім я повів себе так, ніби ні про що не здогадуюся, щоб побачити, як поведешся ти. Коли ж ти допоміг мені розправитися з цими типами, я просто отетерів. Ти і правда нічого не знаєш, чи вирішив пожертвувати кількома солдатами, щоб я ні про що не здогадався? Гаразд, — вирішив я, — мені нічого не відомо, поки що я твій союзник, а там побачимо, що в тебе на умі. Коли ти розіграв комедію, щоб приховати втрату пам'яті, я все прийняв за чисту монету. Коли ж я дізнався правду, було вже надто пізно. Ми були на шляху до Рембо, і ти нічого не зрозумів з моєї розповіді. Після коронації Еріка я нічого не збирався йому розповідати. Я був його бранцем і не бажав йому нічого доброго. Мені навіть спало на думку, що коли-небудь ці відомості можуть дати мені що-небудь. Наприклад, свободу, якщо ця загроза здійсниться. Що стосується Бранда, то хто б мені повірив? А якби й повірили, ніхто крім мене не знав дорогу в це Відображення. Як ти думаєш, звільнив би мене Ерік з цієї причини? Та він розсміявся б і сказав, щоб я вигадав що-небудь розумніше. Від Бранда більше нічого не було. Ні для мене, ні для інших. Всі шанси були за те, що він загинув. Так я вважаю. Ось вся історія. Думай сам, що все це значить…

2

Я уважно дивився на Рендома і згадував про те, як чудово він грав у карти. По його обличчю неможливо було зрозуміти, бреше він чи говорить правду, або півправду. З таким же успіхом і я міг би розглядати Бубнового валета. Адже прекрасний штришок! В оповіданні Рендома було достатньо саме таких деталей, і це додавало йому правдоподібність.

— Як говорили Едіп, Гамлет, Лір і всі інші: «Шкода, що я не знав цього раніше», — сказав я.

— Раніше в цьому не було необхідності, — відповів Рендом.

— Твоя правда, — погодився я. — Шкода тільки, що твоя розповідь не тільки нічого не пояснює, але й ще більше заплутує справу. От вже не думав, що це можливо! Отже, — до підніжжя Колвіра веде Чорна Дорога. Вона проходить через Відображення і по ній в Амбер пре всяка чортівня. Ми не знаємо, які сили стоять за цим, але очевидно, що вони злі і стають все сильніше. Мені давно здається, що в цьому є і моя вина, тому що все це пов'язано з моїм прокляттям. Так, я прокляв вас! Але прокляття прокляттям, а все зводиться врешті-решт до чогось відчутного, реального, з чим треба боротися. Чим ми і займаємося. Але весь тиждень мене мучить одне питання: при чому тут Дара? Хто вона насправді? Або що вона? Чому вона так рвалася в Лабіринт? Як їй вдалося пройти його? І ця її остання загроза: «Амбер загине», — заявила вона. І все це відбулося одночасно з нападом з Чорної Дороги. Якщо це не збіг, а частини одного плану, все вказує на те, що в Амбері завівся зрадник. Смерть Каїна, записки… Або хтось тут допомагає зовнішньому ворогу, або сам стоїть за цим. А тепер через хлопця з довгими руками все це пов'язується зі зникненням Бранда. — Я штовхнув труп ногою. — Дуже схоже, що смерть або зникнення батька — теж частина того ж плану. Якщо це так, то ми маємо справу з величезною змовою, всі деталі якого, одна за одною, продумувалися роками, а може і сотнями років.

Рендом понишпорив у буфеті, що стояв у кутку, витягнув пляшку і два кубки. Потім він наповнив їх, подав один кубок мені і повернувся у своє крісло. Ми мовчки випили за марні зусилля.

— Ну що ж, — почав він, — змови у нас — улюблена розвага, а часу у всіх було предостатньо. Ми обоє молоді і не пам'ятаємо братів Озріка і Фінндо, які віддали життя за Амбер. Однак, після розмов з Бенедиктом у мене склалося враження, що…

— Точно, — продовжив я, — що вони так серйозно задумалися про трон, що їх геройська смерть за Амбер стала необхідною. Про це я теж чув. Правда це чи ні, цього ми ніколи не дізнаємося. Не сумніваюся, що щось в цьому роді вже намагалися провернути. Майже всі ми здатні на таке. Але хто саме? Поки ми цього не дізнаємося, ми в невигідному становищі. Будь-який удар, нанесений нами по зовнішньому ворогу, швидше за все відсіче лише одну голову дракона. Давай, викладай свою ідею.

— Корвін, — вимовив він, — чесно кажучи, під це можна підвести кожного, і мене в тому числі: життя на положенні бранця і все таке інше. Ну справді, це ж прекрасне прикриття! Я б отримав колосальне задоволення, прикидаючись безпорадним, смикати за мотузки, примушуючи танцювати інших під свою дудочку. Як і будь-який інший. У кожного з нас є свої мотиви, свої амбіції. І за всі ці роки у нас було достатньо часу і можливостей, щоб закласти фундамент. Ні! Шукати винуватця таким способом — справа марна. У цю категорію потрапляють всі. Давай краще подумаємо, що крім мотивів і можливостей має відрізняти таку особистість. По-моєму, потрібно подумати про те, якими методами він діє.

— Добре, починай.

— Хтось із нас знає про Відображення більше за інших — що, де, як і чому. У нього є союзники, яких він придбав десь далеко. Все це він направив проти Амбера. Йдемо далі. По зовнішньому вигляді людини не скажеш, що він знає про Відображення. Але давай подумаємо, де він усього цього навчився? Можливо, він просто наткнувся на щось де-небудь в Відображеннях? Або він весь час вчився, поки Дворкін був ще живий і охоче давав уроки?

Я втупився в свій кубок. Дуже може бути, що Дворкін і зараз живий! Він допоміг мені врятуватися з підземель Амбера — коли це було? Я нікому не розповідав про це. І не збирався розповідати. По-перше, Дворкін був божевільний — за це батько і запроторив його до в'язниці. По-друге — володарював над силами, яких я не розумів, і тому міг бути дуже небезпечний. Але з іншого боку, для того, щоб привернути його до себе, знадобилося лише трохи лестощів і спогадів. Я підозрював, що будь Дворкін тут, я б упорався з ним. Тому я замкнув все це в своїй голові. Хто знає, може ця секретна зброя ще придасться? В даний час я не бачив причин змінювати своє рішення. З чого б це?

— Бранд і справді весь час тинявся біля Дворкіна, — я нарешті зрозумів, до чого хилить Рендом. — Його завжди цікавили подібні речі.

— Саме так, — відгукнувся Рендом, — цілком зрозуміло, що він знав більше всіх нас, якщо вже примудрився зв'язатися зі мною без Карти.

— Ти вважаєш, що Бранд уклав угоду з ворогами, відкрив їм дорогу, а потім, коли став їм більше не потрібний, вони позбавилися від нього?

— Зовсім не обов'язково. Хоча цілком можливо. Я думав про інше. Я не приховую, що він мені подобався. Здається мені, що він знав достатньо і здогадався, що з Картами, Лабіринтом і Відображенням навколо Амбера коїться щось недобре. А потім припустився помилки. Швидше за все він недооцінив зрадника і вирішив зійтися з ним один на один, не звертаючись до батька або Дворкіна. Що ж далі? Ворог виявився сильнішим і уклав його в ту саму вежу. Або він занадто поважав Бранда і не захотів вбивати його без потреби, або розраховує пізніше якось використати його в своїх цілях.

— Звучить цілком правдоподібно, — заявив я, але мені дуже хотілося додати: «І добре поєднується з твоєю розповіддю». І тоді ще помилуватися на його непроникне обличчя, але один спогад утримувало мене. Коли я був у Блейза, ще до нашої атаки на Амбер, я перебирав Карти і несподівано, на мить, зловив Бранда. Він встиг передати, що знаходиться в полоні — і контакт перервався. Це дійсно добре поєднувалося з розповіддю Рендома. Тому я виголосив інше:

— Якщо він може вказати винного, значить треба повернути його додому, і нехай вкаже.

— Я сподівався, що ти скажеш це, — зронив Рендом. — Я звик доводити такі справи до кінця.

Я встав, взяв пляшку, знову наповнив кубки, сьорбнув вина і закурив ще одну сигарету.

— Але перед тим, як ми займемося Брандом, треба вирішити, як краще повідомити про смерть Каїна. Так, до речі, де Флора?

— У місті, напевно. Зранку була тут. Я її розшукаю.

— Зроби милість. Наскільки я знаю, ніхто крім нас і Флори не бачив цих типів, а вона познайомилася з ними, коли вони вдерлися до її будинку у Вестчестері. Треба, щоб вона була під рукою, на випадок, якщо доведеться підтвердити, що це за мерзотники. І мені необхідно про дещо її розпитати.

Рендом допив вино і встав.

— Гаразд, зараз займуся. Куди її привести?

— До мене. Якщо мене не буде, зачекайте.

Він кивнув.

Я встав разом з ним і вийшов у зал.

— У тебе є ключ від цієї кімнати? — Запитав я.

— Висить на гачку зсередини.

— Візьми-но його й замкни кімнату, щоб ніхто сюди завчасно не сунувся.

Рендом замкнув двері і віддав мені ключ. Я провів його до першого сходового майданчика і попрямував до себе.

Зі свого сейфа я вийняв Камінь Правосуддя — рубіновий кулон, що давав батькові та Еріку владу над погодою навколо Амбера. Перед смертю Ерік пояснив мені, як налаштувати його на себе. Але до цих пір у мене не було часу. Зараз його теж не було, але розмовляючи з Рендомом я вирішив, що доведеться його знайти. Я відшукав записки Дворкіна під каменем біля каміна Еріка. Про це він мені теж сказав, вмираючи. Але мені дуже хотілося знати, де сам Ерік наткнувся на них, тому що вони були неповними. Я витягнув замітки з сейфа і ще раз переглянув їх. Все збігалося зі словами Еріка.

Але крім того, там говорилося, що Камінь можна використовувати не тільки в метеорологічних цілях. Управління погодою було майже побічною, хоча і вражаючою демонстрацією комплексу принципів, які лежать в основі дії Карт, Лабіринту і фізичної цілісності самого Амбера, не кажучи вже про Відображення. На жаль, деталі були відсутні. Але чим більше я напружував пам'ять, тим більше знаходив натяків на це. Батько дуже рідко використовував Камінь, і хоча стверджував, що він служить для керування погодою, далеко не завжди після використання рубіна вона змінювалася. Він часто брав Камінь з собою, вирушаючи в свої мандри. Тому я цілком готовий був повірити, що справа тут не тільки в погоді. Ерік, мабуть, міркував так само, але він не зміг уяснити, для чого ще служить рубін. Коли ми з Блейзом атакували Амбер, він скористався лише відомими йому силами червоного каменя. Те ж саме зробив він і минулого тижня, коли на місто напали тварюки з Чорної Дороги. В обох випадках Камінь добре послужив Еріку, хоча цього виявилося недостатньо для порятунку його життя. Тому я вирішив, що пора мені вчитися користуватися каменем Правосуддя, і якнайшвидше. Будь-яка, навіть сама незначна перевага може виявитися вирішальною. До того ж, всі побачать, що я ношу Камінь Правосуддя, а це теж не завадить. Особливо зараз.

Я знову сховав записки в сейф, поклав рубін в кишеню і став спускатися вниз по сходах. Я проходив по залах і як завжди у мене виникло таке відчуття, ніби я ніколи не залишав їх. Тут мій дім, те, що я люблю найбільше. Тепер я був його захисником. Я навіть не носив корону, але всі його проблеми стали моїми. Я повернувся додому, щоб пред'явити свої права на корону, вирвати її з лап Еріка і покрити себе славою. Щоб царювати. І раптом все пішло через пень-колоду. Незабаром я зрозумів, що Ерік допустив помилку. Якщо він і справді розправився з батьком, то не мав права на корону. Якщо ж ні, то він занадто поквапився. У будь-якому випадку коронація ще більш роздула його і без того непомірну зарозумілість. Я прагнув влади і знав, що можу захопити її. Але було б не менш безвідповідально зробити це зараз, коли мої війська розквартировані в Амбері, коли мене почнуть підозрювати у вбивстві Каїна, коли я раптово розпізнав ознаки фантастичної змови, коли ще залишалася ймовірність того, що батько живий. Кілька разів мені здавалося, що ми встановлювали контакт, і в одному з таких випадків, багато років тому, він назвав мене своїм спадкоємцем. Але в хід було пущено стільки брехні і обману, що я отримав травму голови і не дуже добре знав, чого хочу. У мозку людини творяться предивні речі. Я навіть своєму розуму і то не довіряв.

Можливо, все це мені привиділось. З тих пір багато води витекло. Така ціна життя в Амбері, — подумав я, — навіть собі не довіряєш. Цікаво, що сказав би з цього приводу Фрейд? Правда, він не міг вилікувати мою амнезію, але деякі його здогади щодо мого батька і наших з ним стосунків були дуже близькі до істини, хоча в той час я цього не розумів. Шкода, що не можна було ще раз поговорити з ним.

Я пройшов через мармурову їдальню в темний вузький коридор. Кивнувши стражникові, я повернувся до дверей, вийшов на платформу, перетнув її і почав спуск. Нескінченні гвинтові сходи, ведучі в надра Колвіра. Щаблі. Іноді — вогні. За ними — тьма.

Здавалося, що десь на пів-шляху все змінилося: я вже діяв не з власної волі, мене змушувала рухатися якась незрозуміла сила. Вона гнала мене, немов барана. Кожен рух вів до наступного. Коли все це почалося? Можливо багато років тому, і я лише зараз помітив і усвідомив це? Можливо всі ми жертви, але ніхто не може сказати чому і до якої міри? Яка їжа для патологічних думок! Зигмунд, де ти? Я завжди хотів стати королем більше всього на світі. Я і зараз хочу стати королем. Але чим більше я дізнаюся, тим більше мені здається, що я не більше ніж королівський пішак у шаховій партії Амбера. До мене дійшло, що це почуття виникло у мене давно. Воно росло і все це мені абсолютно не подобалося. Але нікому з живучих зараз і тих, які жили до мене, не вдавалося уникнути помилок, втішав я сам себе. Якщо моя інтуїція не підвела мене, то з кожним дзвінком мій Павлов, той, що експериментував зі мною, все ближче і ближче підходив до моїх ікол. Скоро, тепер вже скоро, я відчував, що чекати залишилося недовго. Я підпущу його зовсім близько. А потім вже мені доведеться подбати про те, щоб йому не вдалося втекти щоб знову повернутися.

Поворот, ще поворот, нижче і нижче, тут і там вогні, мої думки немов нитки в клубку, змотуються і розмотуються, я ні в чому не впевнений. Десь внизу метал скрегоче об камінь. Піхви стражника. Це він встає. Нерівне світло піднятого ліхтаря.

— Лорд Корвін…

— Здрастуй, Джермі.

Спустившись на дно, я взяв з полиці ліхтар, засвітив його, повернувся й попрямував до тунелю, підштовхуючи перед собою темряву. Крок за кроком.

Нарешті тунель. Вгору по ньому і рахувати бічні проходи. Мені потрібен сьомий. Луна кроків, Відображення. Цвіль і пил.

Ну ось і прохід. Повернути. Тепер уже близько.

Нарешті величезні, темні, мішаючі металеві двері. Я відімкнув їх і штовхнув щосили. Вони скрипіли, не піддавалася але нарешті відчинилися всередину.

За дверима праворуч я поставив на підлогу ліхтар, більше він не був потрібен: сам Лабіринт давав достатньо світла.

Кілька секунд я розглядав Лабіринт, сяючу масу кривих ліній, простежити за якими було неможливо. Ось він, величезний, вмурований в блискучу, чорну підлогу. Він дав мені владу над Відображенням, він майже повністю відновив мою пам'ять. Він же в одну мить знищить мене, якщо я спробую пройти його не так, як треба. Тому я відчував до Лабіринту подяку з неабиякою дещицею страху. Це була стара таємнича фамільна реліквія, яка зберігалася там, де їй і слід було бути. У підземеллі.

Я підійшов до кута, де починався візерунок, зібрав в грудку волю, розслабився і ступив лівою ногою в Лабіринт. Не зупиняючись, я пішов вперед і відчув, як потекла енергія, і голубі іскри окреслили мої чоботи. Ще крок. Тепер я почув виразне потріскування і відчув опір, поки ще легкий. Я швидко пройшов перший віраж, намагаючись якнайшвидше дійти до Першої Вуалі. Коли я добрався до неї, моє волосся ворушилися, а іскри ставали все довшими і яскравішими.

Опір посилився. Кожен крок давався важче, ніж попередній. Тріск ставав голоснішим, струм сильнішим. Моє волосся стало дибки, іскри так і летіли з мене. Не відриваючись, я дивився на вогненну лінію і пробивався далі.

Раптово тиск зник. Я похитнувся, але продовжував шлях. Перша Вуаль залишилася позаду і мене охопило відчуття полегшення. Я згадав, як в останній раз проходив Лабіринт в підземному місті Рембо. Після цього до мене стала повертатися пам'ять. Так. Я йшов далі, іскри знову стали яскравіші, струми зросли, все тіло стало пощипувати.

Друга Вуаль… Кути… тут потрібна максимальна напруга сил. Здавалося, все твоє єство переходило в чисту енергію. Це було несамовите, безпорадне відчуття. У цей момент для мене не існувало нічого, крім необхідності пройти Лабіринт. Я завжди був тут, пробиваючись вперед, ніколи не покидав його, завжди буду в ньому, вічна боротьба моєї волі проти сил Лабіринту. Час зник. Залишилося лише одне бажання.

Іскри дійшли мені до пояса. Я увійшов у Великий Віраж і насилу пройшов його. На кожному кроці я вмирав і знову відроджувався, згораючи у полум'ї творіння, замерзаючи в холоді кінця ентропії.

Віраж скінчився. Далі, далі. Поворот. Ще три віражі, пряма, кілька дуг. Запаморочення. Відчуття ніби я зникаю і знову виникаю, вібруючи між небуттям і існуванням. Поворот… поворот, поворот, ще поворот… коротка, крута дуга… пряма, що веде до останньої Вуалі. До цього часу я майже задихався, з мене лив піт, але потім я нічого такого не пам'ятав. Я ледве пересував ноги, іскри були вже по плечі. Вони засліпили мене, і я більше не бачив Лабіринту, Крок, ще крок… ось вона. Я протягнув праву ногу вперед. Ось як відчував себе Бенедикт, коли чорна трава обплутала йому ноги! Перед тим, як я трахнув його по потилиці. Я відчував себе так, ніби мене з ніг до голови обробили кийком. Ліва нога, вперед… так повільно, що важко було зрозуміти, чи рухається вона реально. Мої руки — блакитні спалахи, ноги — вогненні стовпи. Ще крок, ще, і ще.

Я відчував себе повільно оживаючою статуєю, розтаючим сніговиком, балкою, що прогнулась… ще два кроки… три… я рухався як заледенілий, але управляв своїми рухами. Часу у мене була ціла вічність, воля моя була непохитною. Вона допоможе… якщо що.

Вуаль залишилася позаду. За нею була коротка дуга. Три кроки до темряви і спокій. Ці кроки виявилися найважчими.

Коли я вийшов з Лабіринту, перша думка була: обідню перерву і спати! Друга: знову пройшов! І третя: все, це в останній раз!

Я дозволив собі кілька разів глибоко зітхнути і розім'ятися. Потім я витягнув з кишені Самоцвіт, підняв його за ланцюжок і підніс до очей.

Звичайно, всередині він червоний з димчастим відливом, сяючий. Здавалося, що поки я знаходився в Лабіринті, Камінь вбирав у себе світло і блиск. Я все ще дивився на нього, повторюючи про себе команди, порівнюючи їх з тими, що я вже знав.

Людина, яка пройшла Лабіринт і дісталася до цього місця, може перенестися куди завгодно. Потрібно лише подумки уявити собі це місце. І ще потрібно дуже добре хотіти цього і мати волю. Якщо все пройде нормально… то я все ж можу вгодити в підступний капкан. На якийсь момент мені стало страшно. Але Еріку це вдалося. Не виявився же він в середині самоцвіту десь у Відображеннях. Дворкін, який написав ці замітки, був великою людиною, і я вірив йому.

Зібравшись з думками, я ще уважніше вдивився вглиб Каменя. Усередині нього було викривлене відображення Лабіринту, оточене вогниками — миготливими, крихітними язичками полум'я, іншими віражами і стежками. Я зважився і зосередив волю.

Червоне і уповільнений рух. Немов я занурювався в в'язкий океан. Спочатку дуже повільно. Дрейф у темряві, всі червоні вогники ще далеко попереду… швидкість повільно наростала. Далекі, переривчасті спалахи. Здається, ще швидше. Орієнтуватися немає по чому. Я був точкою свідомості невідомих розмірів. Я відчував рух, бачив фігуру, до якої рухався, тепер вже швидше. Червоність майже зникла, здавалося, мене ніщо не оточувало. Опір зникав, я мчав усе швидше й швидше. Все це відбулося в одну мить, і все ще відбувалося в ту ж саму мить. Я нісся до мети з величезною швидкістю. Маленький, кривий Лабіринт ріс, ставав тривимірним відображенням нашого Лабіринту. Він збільшувався у мене на очах, освітлений язиками різнобарвного полум'я, подібно дивній галактиці, що розбушувалася кольорами у вічній ночі і в ореолі сяючою блідим вогнем пилу, з протуберанцями з незліченних зірок. Лабіринт ріс чи я зменшувався; він наближався до мене чи я до нього, ми були близько, зовсім поруч, він заповнив собою все, від верху до низу, справа наліво, і моя швидкість все зростала. Сяйво захопило, приголомшило мене. Я побачив протуберанець і зрозумів, що це вхід. Я був дуже близько до Лабіринту, фактично вже блукав у ньому і вже не міг розрізнити його загальну форму. Але те, що я бачив — вигини, мерехтіння, переплетіння — оточувало мене з усіх боків. Мені здалося, що трьох вимірів не вистачить, щоб пояснити неймовірну складність протяжності Лабіринту. Я відкинув порівняння з галактикою, мій мозок кинувся в іншу крайність. Я по думав про субатомний гільбертовський простір з нескінченним числом вимірів. Але це була метафора, викликана розпачем. А по правді кажучи, я просто нічого не розумів. А хто міг зрозуміти? У мені наростало почуття, чи то інстинктивне, чи то виникле під впливом нашого Лабіринту, що я повинен пройти і через це переплетіння, і оволодіти тією новою владою, яку шукав.

Я не помилився. На тій же величезній швидкості я влетів в Лабіринт — мене крутило, несло по палаючих проходах, я пролетів крізь нематеріальні хмари блиску і світла. Я не відчував опору, як в нашому Лабіринті. Здавалося, що первісного імпульсу вистачить, щоб пролетіти наскрізь. Вихрова прогулянка по Галактиці? Утопленик, якого несе по коралових каньйонах? Горобець, який страждає безсонням, і увечері 4 липня пролітає над парком? Такі смутні думки пролітають у мене в голові, коли я згадую про це.

Я влітаю, все, кінець, спалах яскраво-червоного кольору, і я дивлюся на самого себе, що стоїть біля Лабіринту і тримає в руці кулон з Каменем. Я дивлюся на підвіску, Лабіринт всередині неї, всередині мене, я всередині нього, червоність відступає, гасне, зникає. Потім — тільки я, підвіска і Лабіринт — і більше нічого. Зв'язки між об'єктивним і суб'єктивним відновлені, тільки все на октаву вище, інакше я ніяк не можу це висловити. Тому що тепер я володію якоюсь емпатією! Я немов придбав ще одне почуття, ще один спосіб вираження. Дивне і приємне відчуття.

Горячи бажанням перевірити себе, я знову зібрався і наказав Лабіринту перенести мене в інше місце.

Я стояв в круглій кімнаті на вершині найвищої вежі в Амбері. Я перетнув її і вийшов на крихітний балкончик. Контраст з подорожжю, яка тільки що закінчилася, був разючий. Кілька довгих митей я стояв, не рухаючись, і дивився.

Море переливалося різними відтінками, частина неба була затягнута хмарами. Наближався вечір. В хмарах м'які, яскраві тони чергувалися з різкими тінями. Вітер віяв з берега в море, і я не відчував запаху солі. Високо над водою чорними крапками літали птиці. Піді мною стелилися палацові споруди і тераси міста, які знижувалися у всій своїй вічній витонченості до підніжжя Колвіра. Крихітні люди товпилися на вулицях. Їхні рухи були невиразні. Я відчув себе дуже самотнім.

Я доторкнувся до Каменя і наказав вибухнути грозі.

3

Коли я повернувся до себе, Рендом і Флора уже чекали мене. Рендом глянув на камінь, а потім на мене. Я кивнув.

Повернувшись до Флори, я злегка вклонився:

— Сестричка, скільки років, скільки зим!

Було схоже, що Флора злегка налякана. Непогано, непогано… Але вона посміхнулася і взялася за мою руку.

— Братик, — промовила вона, — я бачу, ти стримав своє слово.

Волосся її було блідо-золотим. Флора підрізала його, але залишила чубок. Я ніяк не міг зрозуміти, подобається мені її зачіска чи ні. Волосся у Флори були просто чудове. Блакитні очі і тонни марнославства, завдяки чому вона все бачила так, як їй хотілося. Іноді здавалося, що вона непрохідно дурна, але іноді я не знав, що й думати.

— Вибач, що я витріщаю на тебе очі, але при наші останній зустрічі я не встиг толком тебе розглянути.

— Я дуже рада, що все владналося. Все це було так… знаєш, я нічого не могла зробити.

— Знаю, — зронив я, згадуючи її мелодійний сміх, який лунав із темряви в одну з річниць події. — Знаю.

Я підійшов до вікна і відчинив його, розуміючи, що дощ у кімнату не потрапить. Обожнюю запах грози.

— Рендом, ти нічого не довідався щодо листоноші? — Запитав я.

— Нічого особливого, але розпитав декого. В потрібний час у потрібному місці нікого не помічали.

— Ясно. Спасибі. Побачимося пізніше.

— Гаразд. Я весь вечір буду вдома.

Я кивнув, повернувся спиною до вікна і сперся на підвіконня, спостерігаючи за Флорою. Рендом тихо причинив за собою двері. З півхвилини я слухав дощ.

— Що ти збираєшся робити? — Нарешті, запитала вона.

— З тобою? Робити?

— Тепер ти в змозі розплатитися зі старими боргами. Мабуть почнеш з мене?

— Можливо. Але тут все взаємопов'язане. І твій боржок теж.

— Ти про що?

— Розкажи мені те, що мені необхідно знати, а там подивимося. Мене називали прекрасною людиною.

— Що ж тобі треба?

— Все, Флора. Починаючи з того, яким чином ти опинилася пастушкою на тому Відображенні, — Землі. Все, що відноситься до справи. Що було обумовлено, що малося на увазі. Все, без приховування.

Вона зітхнула.

— З чого ж почати… ну… Справа була в Парижі на святі в якогось мсьє Фуке, роки за три до початку якобінського терору…

— Стоп! — Перервав я. — Що ти там робила?

— Я прожила в тій зоні Відображення приблизно п'ять земних років. Я мандрувала у пошуках чогось новенького на мій смак. У тому місці і в тому часі я опинилася гуляючи, так, як і будь-який з нас. Я робила, що хотіла, по інтуїції.

— Дивний збіг.

— Не особливо, якщо згадати, який був час і як багато ми подорожуємо. Якщо хочеш, це був мій Авалон, моя заміна Амбера, мій дім далеко від дому. Називай, як хочеш. І ось, в цей жовтневий вечір я опинилася на святі. І раптом з'являєшся ти з маленькою рудоволосою дівчиною. Здається, її звали Жаклін.

Ці слова викликали з глибини моєї пам'яті спогади, давним-давно забуті. Жаклін я пам'ятав набагато краще, ніж вечірку у Фуке, але смутно згадував і свято.

— Продовжуй.

— Я вже сказала, що була на вечірці. Ти прибув пізніше. Звичайно, я відразу звернула увагу на тебе. Але якщо прожити досить довго і багато подорожувати, час від часу зустрічаєш людей, як дві краплі води схожих на старих знайомих. Саме про це я і подумала, як тільки вляглося моє перше хвилювання. Напевно, двійник. Минуло стільки часу і ніхто навіть не чув про тебе. І все ж у кожного з нас є свої таємниці і всі підстави зберігати їх. Тому я влаштувала так, щоб нас представили, а потім вбила чортову силу-силенну часу, щоб відтягнути тебе на достатній час від цієї рудоволосої дівчини. Ти стверджував, що тебе звуть Фенневаль, Кордел Фенневаль. Я засумнівалася. Ніяк не могла зрозуміти, чи він справді двійник, чи це твої штучки. Правда, була й третя можливість. Ти міг так довго прожити в якому-небудь сусідньому Відображенні, що сам почав відкидати Відображення. Я б так і пішла геть, не похвались мені Жаклін твоєю силою. Жінки зазвичай про це не говорять, але по виразу її обличчя я зрозуміла, що твої подвиги вразили її до глибини душі. Я викликала її на відвертість і мені стало ясно, що на таке був здатний тільки ти. Двійник відпадав: або це був ти сам, або твоє Відображення. А це означало, що якщо навіть Кордел і не сам Корвін, то він доказ того, що ти зараз знаходишся в цьому районі Відображень або не так давно побував тут. Перша за довгі роки ниточка до тебе. Я не могла упустити її, я влаштувала за тобою стеження, навела довідки про твоє минуле. Чим більше людей я розпитувала, тим загадковішою ставала справа. У всьому цьому було стільки неясного, що кілька місяців я ні на що не могла зважитися. Все прояснилося наступного літа, коли я знову побувала в Амбері. Я згадала про цей дивний факт в розмові з Еріком і…

— Ну і що?

— Як тобі сказати… він був обізнаний… про те, що це можливо.

Флора замовкла і почала перекладати з місця на місце свої рукавички, що лежали на стільці поруч з нею.

— Ах, так! — Вигукнув я. — Ну і що ж він повідомив тобі?

— Що це, ймовірно, ти сам. Ерік сказав, що з тобою стався… нещасний випадок.

— Та ну?!

— Не зовсім так, — зізналася вона. — Не нещасний випадок. Він повідомив, що поранив тебе на дуелі. Ерік був впевнений, що ти вмираєш, і не хотів, щоб його звинуватили у вбивстві. Він відніс тебе в Відображення Земля і залишив там. Минуло вже багато років. Він вважав, що ти мертвий і що суперництво між вами, нарешті, закінчилося. Природно, мої новини стурбували його. Він змусив мене заприсягтися, що я збережу все в таємниці, і відіслав мене назад, щоб я тримала тебе під спостереженням. Моє повернення нікому не здалося підозрілим, тому що я всім вуха продзижчала про те, як мені там подобається.

— Флора, просто так ти не присягнулася б мовчати. Що він тобі обіцяв?

— Ерік обіцяв, що не забуде мене, якщо коли-небудь стане королем Амбера.

— Однак, ти ризикувала. Ти занадто багато знала про нього: і де знаходиться його суперник, і що він потрапив туди не без допомоги Еріка.

— Ти маєш рацію. Але все врівноважувалося: почни я базікати про це, довелося б визнати себе спільницею.

Я кивнув, погоджуючись.

— Можливо, хоч і ризиковано. Ти вважала, що якщо у нього з'являться шанси на трон, він залишить мене в живих?

— Ми ніколи не говорили про це. Ніколи.

— І ти ніколи про це не замислювалася?

— Потім замислилася і вирішила, що він швидше за все нічого не зробить. Зрештою, ставало все ясніше, що ти втратив пам'ять. Навіщо тебе вбивати, якщо ти і так безпечний?

— Ось ти і стежила за тим, щоб я продовжував залишатися таким же безпечним?

— Так.

— І що б зробила, якби до мене повернулася пам'ять?

Флора глянула на мене і опустила очі:

— Повідомила б Еріку.

— А він би що зробив?

— Не знаю.

Я розсміявся, і вона почервоніла. Я вже й не пам'ятав, коли Флора в останній раз червоніла.

— Не будемо застрявати на очевидному, — продовжив я. — Виходить, ти залишалася на Землі і стежила за мною. Що сталося потім?

— Нічого особливого. ти жив, а я не втрачала тебе з виду.

— Всі інші знали, де ти?

— Так. Я не приховувала, що живу там. Всі вони іноді навіть провідували мене.

— Включаючи і Рендома?

Вона презирливо скривила губи.

— Так, і не раз.

— Що означає твоя усмішка?

— Надто пізно прикидатися, що я люблю його. Знаєш, я просто не виношу його приятелів: всякі кримінальники, джазисти…

Коли він бував у мене, доводилося приймати його, як члена родини, але він мені страшно діяв на нерви, притягуючи їх з собою, коли йому заманеться. То імпровізовані концерти, то покер на всю ніч… Потім в будинку зазвичай з тиждень стояв сморід. Я завжди раділа, коли він зникав. Вибач, я знаю, що він тобі подобається, але ти сам хотів почути правду.

— Виходить, він тебе шокував, ніжне створіння. Ну, гаразд, перейдемо до мого короткочасного перебування у тебе в гостях. Тоді коли Рендом звалився на нас, як сніг на голову. За ним гналися з півдюжини мерзотників, яких ми пустили в розхід в твоїй вітальні.

— Як же, прекрасно пам'ятаю!

— Ти пам'ятаєш тварюк, яких ми вбили?

— Так.

— Добре пам'ятаєш? Впізнала би, якби побачила?

— Так, напевно.

— Чудово! Ти бачила когось із них до цього випадку?

— Ні.

— Чула коли-небудь про них?

— Не пригадую. А що?

Я похитав головою.

— Ще не час. І не забувай, питання задаю я. А тепер згадай катастрофу, після якої я опинився в Грінвуді. Або навіть ще більш ранні події. Що сталося і як ти дізналася про це? За яких обставин? Яку роль ти грала у всьому цьому?

— Так. Я знала, що ти про це спитаєш. На наступний день після того, як це сталося, зі мною зв'язався Ерік. Він був у Амбері і викликав мене через мою Карту, — вона глянула на мене, явно намагаючись оцінити враження, яке справляє на мене її розповідь, і вгадати мою реакцію. Моє обличчя нічого не виражало. — Він сказав мені, що напередодні ввечері ти потрапив в автомобільну катастрофу і знаходишся в лікарні. Ще він повідомив, що перевів тебе в приватну клініку, де я зможу надати деякий вплив на твоє лікування.

— Іншими словами, він хотів, щоб я залишався рослиною.

— Він хотів, щоб тебе тримали на заспокійливих засобах.

— Говорив він, що сам підстроїв мені цю аварію?

— Ерік не говорив, що наказав комусь прострелити тобі шину, але він був в курсі, що причиною катастрофи стало саме це. А звідки б йому знати, якщо це не його рук справа? Коли я потім дізналася, що Ерік мітить на трон, то подумала, що врешті-решт він вирішив просто остаточно усунути тебе. Коли дільце не вигоріло, то він, звичайно, вирішив, що якщо ти не будеш плутатись під ногами до його коронації, то це дасть майже такі ж результати.

— Я не знав, що мені прострелили шину, — зауважив я.

Її обличчя розчаровано витягнулося, але вона швидко опанувала себе.

— Ти ж сам казав мені, що це не випадковість, що хтось намагався тебе вбити. Я вважала, що деталі тобі відомі.

Вперше за довгий час я відчув, що вступив на слизьку стежку. Мої сумніви ще до кінця не розвіялися і, швидше за все, навряд чи повністю пройдуть. Я мало що пам'ятав про дні перед аварією. Лабіринт допоміг мені згадати все моє життя до того моменту, але травма, ймовірно, знищила спогади про деякі події, безпосередньо передуючі катастрофі. Цілком звичайне явище. Швидше за все, не звичайний функціональний розлад, а пошкодження тканин. Я був такий щасливий, коли згадав все інше, що не особливо горював про це. Що стосується аварії, то й справді пам'ятав постріли. Їх було два. Здається, я мигцем навіть помітив постать з гвинтівкою, але було вже пізно. Втім, можливо, все це лише мої фантазії. Але ні, навряд чи. Щось таке крутилося у мене в голові ще тоді, коли я прямував в Вестчестер. Але навіть тепер, коли влада в Амбері перебувала в моїх руках, мені не хотілося визнати цей єдиний мій недолік. Колись я обвів Флору навколо пальця, взагалі нічого не пам'ятаючи. тепер я вирішив застосувати ту ж тактику.

— У мене не було часу вилазити з машини і дивитися, куди вони попали. Я почув постріл і втратив керування. Я вважав, що справа в шині, але не знав напевно. Я і розмову завів про це лише тому, що мені цікаво знати, звідки тобі відомо про шину?

— Я ж тобі казала — від Еріка!

— Мені не сподобалося, як ти це сказала. Мені здається, що ти вже знала про все, коли він зв'язався з тобою.

Флора заперечливо похитала головою.

— У такому разі вибач, я, можливо, неправильно висловилася. Таке трапляється, коли говориш про події після того, як вони відбулися. Але я рішуче заперечую те, на що ти натякаєш. Я до цієї справи не мала ні найменшого відношення і нічого не знала про те, як все трапилося.

— Ерік все одно вже ні про що розповісти не може. Так що поки залишимо це. На час, — додав я, щоб змусити її ще більше думати тільки про захист, відвернути її увагу від будь-якого мого слова або виразу обличчя, по якому вона могла здогадатися, що в моїх спогадах все ще є невеличка прогалина. — Ти не дізналася, хто стріляв?

— Ні. Швидше за все, якийсь найманий вбивця. Я нічого про це не знаю.

— Тобі відомо, скільки часу я пробув без свідомості, поки мене не виявили і не доставили в лікарню?

Вона знову заперечливо похитала головою.

Щось турбувало мене, але я ніяк не міг зрозуміти, що саме.

— Ерік не говорив, коли мене доставили в госпіталь?

— Ні.

— Чому, коли я був у тебе, ти намагалася повернутися в Амбер, а не викликала Еріка по Карті?

— Він не відповідав.

— Могла б зв'язатися з ним через когось іншого. Флора, мені здається, що ти брешеш.

Чому б не спробувати простежити за її реакцією?

— Про що мені брехати? — Запитала вона. — Інші теж не відповідали. Всі були зайняті. Я відповіла на твоє питання? — Вона уважно дивилася на мене.

Я підняв руку і вказав на неї. За вікном позаду мене блиснула блискавка. Мене злегка трусонуло струмом і защипало. Громовий гуркіт також вийшов вражаючим.

— Змовчування про мене — твій гріх. Ти могла хоча б спробувати!

Вона закрила обличчя руками і розплакалася.

— Не розумію, про що ти говориш? Я відповіла на всі питання, чого тобі ще треба? Я не знаю, куди ти їхав, не знаю, хто в тебе стріляв і коли це було. Я розповіла все, що знаю, чорт би тебе забрав!

«Або вона не бреше, або такими засобами її не проб'єш, — вирішив я. У будь-якому випадку я втрачаю час дарма, більше я тут нічого не доб'юся. І взагалі, пора поговорити про інше, поки вона не задумалась про те, на який ляд мені взагалі здалася ця аварія. Якщо тут було щось упущено, то спершу треба дізнатися, що саме. Ось так!»

— Ходімо зі мною, — промовив я.

— Куди?

— Хочу тобі дещо показати. Потім розповім — навіщо.

Вона встала і пішла за мною. Я привів її в зал, де лежало тіло, і розповів про Каїна. Флора абсолютно безпристрасно глянула на труп і кивнула.

— Так, — протягнула вона і додала: — Якби я навіть не знала про це, то для тебе підтвердила б з радістю.

Я промимрив щось невизначене. Сімейна відданість завжди якось зачіпає. Я не знав, чи повірила вона моїй розповіді. Але за даних обставин це не грало ролі. Я нічого не сказав їй про Бранда, і їй, мабуть, не було відомо про нього нічого нового. В кінці розмови вона тільки помітила:

— Тобі йде Камінь. А корону ти носиш?

— Про це зарано говорити.

— Якщо я можу тобі чимось допомогти…

— Знаю. Я це знаю.

Моя гробниця — тихе містечко. Вона самотньо стоїть милі за дві від вершини Колвіра на скелястому схилі, в місці, з трьох сторін захищеному від негоди. Навколо, на нанесеному знизу грунті, ростуть низькорослі деревця, кущі, трави і потужні стебла гірського плюща. Це довга низька будівля з двома лавами біля входу, майже повністю вкрита плющем, який, на щастя, зовсім приховав пихатий напис на стіні з моїм ім'ям. Само собою, більшу частину часу гробниця порожня.

Однак цим ввечері ми прийшли сюди з Ганелоном, запасшись добрим вином, кількома шматками хліба і холодним м'ясом.

Ганелон сплигнув з коня, підійшов до гробниці, розсунув плющ і, прочитавши при місячному світлі вибиті на плиті слова, вигукнув, звертаючись до мене:

— Так ти не жартував?!

— Які ще жарти, — зауважив я, спішившись і взявши коней за вуздечку. — Серйозно. Моя гробниця.

Прив'язавши коней до куща, я зняв мішки з провізією і відніс їх на найближчу лаву. Коли я відкрив бутель і налив по великому кубку темного вина, до мене приєднався Ганелон.

— Все одно нічого не розумію, — здивувався він, приймаючи кубок.

— Що тут розуміти? Я помер — ось мене тут і поховали. Це мій кенотаф, помилкова гробниця. Їх будують, якщо тіло не знайдено. Я сам про неї дізнався зовсім недавно. Її побудували кілька століть тому, коли всі вирішили, що я вже не повернуся.

— Жах який, — промовив Ганелон. — А що там усередині?

— Нічого, хоча вони не забули залишити нішу і труну на випадок, якщо мої останки все ж таки випливуть. Так надійніше.

Ганелон зробив собі бутерброд.

— Хто ж до цього додумався? — Запитав він.

— Рендом вважає, що Бранд чи Ерік, але точно ніхто не пам'ятає. Але тоді всі вирішили, що думка хороша.

Ганелон хмикнув, зловісна усмішка була абсолютно до місця на його покритому зморшками і шрамами обличчі, облямованому рудою бородою.

— І що ж з нею тепер буде?

Я знизав плечима.

— Дехто вважає, що будівлі нічого пропадати даремно і не проти укласти мене на моє законне місце. А поки що тут дуже приємно випити і закусити. Я ще не засвідчив їй мого глибокого шанування.

Я склав два бутерброди і проковтнув їх. У перший раз з дня мого повернення я міг повністю розслабитися. У перший і, можливо, в останній, і хто його знає, на який термін. Але за останній тиждень у мене не було випадку докладно поговорити з Ганелоном, а він був одним з небагатьох, кому я довіряв. Мені хотілося розповісти йому все — це було необхідно. Мені потрібно було поговорити з людиною, яка могла глянути на все зі сторони. Що я і зробив.

Місяць пройшов великий шлях по небу і в моїй гробниці додалося осколків.

— Ну, і як сприйняли це інші? — Запитав Ганелон.

— Як і слід було очікувати. Не сумніваюся, що Джуліан не повірив жодному моєму слову, хоча стверджує, що вірить. Він знає, як я до нього ставлюся, але кинути мені виклик не в силах. Бенедикт, здається, теж не повірив, але його куди важче зрозуміти. Він вичікує. Сподіваюся, що за браком доказів зворотного він прийме мої слова на віру. Що стосується Жерара, боюся, що для нього це була остання крапля. По-моєму, він втратив до мене всяку довіру. Але все ж завтра вранці він повернеться в Амбер і буде супроводжувати мене в гай, щоб забрати тіло Каїна. Якщо б не він… Звичайно, це не розважальна прогулянка, але я радий, що зі мною буде хтось із членів сім'ї. Дейдра — та просто в захваті. Напевно, теж не вірить, але й бог з нею. Вона завжди на моїй стороні, а Каїна вона терпіти не могла. Вона задоволена, що я зміцнюю свої позиції. Не знаю, чи повірила мені Льювілла. Здається мені, їй взагалі наплювати, що ми там творимо один з одним. Що стосується Флори, то її все це, по-моєму, забавляє. Але вона завжди трималася особняком, на все поглядала зверхньо. Ніяк не зрозумієш, що у неї на думці.

— Ти їм розповів про Бранда?

— Поки що ні. Повідомив про Каїна і передав, що чекаю їх всіх в Амбері завтра до вечора. Тоді й поговоримо про нього. Хочу перевірити одну ідейку.

— Ти розмовляв з усіма через Карти?

— Так.

— Хотів би тебе про дещо запитати. Пам'ятаєш Відображення, той новий світ, куди ми їздили за зброєю? Там у них були телефони…

— Ну і що?

— Поки ми там були, я дещо дізнався про методи підслуховування розмов. Як ти вважаєш, чи можна підслухати Карти?

Я мало не розреготався, але тут же до мене дійшло, чим пахне справа, і мені стало не до сміху.

— Поняття не маю, — нарешті, відповів я. — Карти справа рук Дворкіна і для всіх загадка. Ніколи про це не замислювався і сам не пробував. Але все може бути…

— А скільки всього існує Колод? Ти не знаєш?

— Знаю, по парі на кожного члена сім'ї і в бібліотеці була з дюжина запасних. Не знаю, чи є ще інші.

— Якщо хтось підслуховує, то він напевно чимало дізнався.

— Так. Батькова Колода, Колода Бранда, моя перша Колода, та, яку втратив Рендом… Чорт! Де вони зараз — ніхто не знає! Ніяк не збагну, що робити. Напевно, доведеться провести інвентаризацію і злегка поекспериментувати. Спасибі за ідею!

Він кивнув і якийсь час ми мовчки потягували вино. Потім він знову запитав:

— Що ти збираєшся робити, Корвін?

— Ти про що?

— Про все. З ким ми будемо битися спочатку, з ким потім?

— Як тільки в Амбері стане спокійніше, я збираюся прослідкувати, де починається Чорна Дорога. Але зараз це не настільки важливо. Я хочу пошвидше витягнути Бранда, якщо він ще живий. Якщо ні, то мені треба знати, що з ним трапилося.

— Чи дадуть тобі час вороги? Можливо, якраз у цей момент вони готують новий напад?

— Мабуть, ти правий. Я теж думав про це. Але, по-моєму, час у нас є. Ми їх розбили і зовсім недавно. Їм необхідно знову зібратися з силами, зібрати нову армію, оцінити ситуацію з урахуванням нашої нової зброї. Я збираюся побудувати уздовж дороги застави, які будуть вчасно попереджати нас про кожне їх пересування. Бенедикт згоден зайнятися цим.

— Хотів би я знати, скільки у нас часу.

Я налив йому ще один стаканчик — іншої відповіді у мене поки не було…

— У Авалоні таких складнощів ніколи не було. Я маю на увазі наш Авалон.

— Це точно, — погодився я. — Золоті деньки були. По крайній мірі, тепер здається, що тоді було простіше.

Ганелон кивнув. Я запропонував йому сигарету, але він відмовився і розкурив свою трубку. При світлі полум'я Ганелон уважно розглянув Камінь Правосуддя, який тепер висів на моїй шиї.

— То ти кажеш, ця штука може керувати погодою? — Звернувся він до мене.

— Може.

— Звідки ти знаєш?

— Пробував, виходило.

— І що ти створив?

— Грозу сьогодні ввечері. Моя робота.

— Хотів би я знати…

— Ну-ну…

— Та так, просто думаю, що б я зробив, якби мав таку владою. Як би я нею розпорядився.

— Перше, що мені спало на думку — вразити цю погань блискавкою, — виголосив я, поплескавши по стіні гробниці. — Трахнути по ній кілька разів, щоб від неї один щебінь залишився. А то, можливо, хто-небудь засумнівається в моїх почуттях і моїй владі!

— Ну і що ж тебе зупинило?

— Подумав трохи і вирішив, чорт візьми, що вона ще може придатися, і дуже скоро! А так воно і буде, якщо у мене не вистачить кмітливості, твердості та й просто везіння. У цьому випадку мені не хотілося б, щоб мої кісточки лежали тут. І тут до мене дійшло, що містечко-то прекрасне: високо, чисто, природа навколо первісна. Нічого навколо, крім скель і неба. Зірки, хмари, сонце, місяць, вітер, дощ… Такій компанії будь небіжчик позаздрить! Не бажаю лежати поруч з тими, кого не вважаю своїми друзями, а друзів не так-то й багато.

— Корвін, ти в меланхолію вдарився, чи вже накачався? Або те і інше? Та ще й злишся… не йде це тобі.

— Та хто ти такий, щоб вказувати мені, що мені личить, а що ні? — Я відчув, як він напружився і потім знову розслабився.

— Не знаю, — відповів він, нарешті. — Кажу, що бачу.

— Як справи у військах? — Запитав я.

— По-моєму, вони ніяк не можуть зрозуміти, що до чого, Корвін. Вони прийшли, щоб битися за святу справу на гірських схилах раю і думають, що стрільби на минулому тижні були з цього приводу. Ну, тут вони щасливі, ми перемогли. Але ось тепер, у місті, вони збиті з пантелику. Декого вони вважали ворогами, а тепер вони друзі. Хлопці просто нічого не розуміють. Те, що їх готують до бою, вони знають, але коли битися і з ким — поняття не мають. Їх тримають у казармах без звільнень, щоб вони не зрозуміли, як злі на них регулярні війська і городяни. Але до них швидко дійде. Я давно хотів поговорити про це, але ти був так зайнятий…

Деякий час я мовчки курив. Потім промовив:

— Так, напевно, треба з ними поговорити. Але завтра я зайнятий, а з цим тягнути не можна. Їх треба перевести в табір в Арденський ліс завтра. Коли повернемося, покажу тобі це місце на карті. Поясниш їм, що їх розташовують ближче до Чорної Дороги, що в будь-яку хвилину може бути новий напад. Будь добрий поясни це їм, тим більше, що це чистісінька правда. Муштруй їх як слід, щоб вони не втратили форму. При першій же можливості я приїду і поговорю з ними.

— Але тоді у тебе не залишиться своїх військ в Амбері!

— Ти правий, але ризик може виправдатися. Ми продемонструємо свою впевненість і виявимо повагу до городян. Так, мабуть, це буде сильний хід. А якщо ні… — Я знизав плечима.

Налив вина, я жбурнув у гробницю чергову порожню пляшку.

— Так, до речі, — зронив я, — вибач мене.

— За що?

— Я тільки зараз помітив, що я вдарився в меланхолію, накачався і злий. Мені це не йде.

Він посміхнувся і ми чокнулися.

— Знаю, — буркнув він. — Знаю.

Ми сиділи, поки не зайшов місяць і остання пляшка не була похована серед своїх товаришів. Ми розмовляли про минуле, але потім одночасно змовкли. Я дивився на зірки над Амбером. Добре, що ми приїхали сюди, але місто кликало мене назад. Вгадавши мої думки, Ганелон встав, потягнувся і попрямував за кіньми. Я полегшився біля гробниці і пішов за ним слідом.

4

Гай Єдинорога знаходиться в Ардені, на південному заході від Колвіра, поблизу виступу, з якого починається спуск в Гарнатську долину. В останні роки Гарнаті був проклятий і випалений у битвах із загарбниками, але землі навколо нього залишилися недоторканими. Гай, де батько багато століть тому нібито зустрів Єдинорога, і де сталися дивні події, в результаті яких він оголосив цю тварину покровителем Амбера і ввів його в свій герб, був, наскільки ми знали, в двадцяти-тридцяти кроках від скелястого гребеня, з якого відкривався вид через Гарнаті на море: неправильної форми прогалина, де зі скелі бив невеликий ключ, утворюючи чистий ставок, вода з якого, переливаючись через край, текла крихітним струмочком по Гарнаті і далі вниз.

Сюди на наступний ранок і прискакали ми з Жераром, виїхавши так рано, що коли сонце запалило іскорки в океані, а потім вихлюпнуло в небо весь свій запас вогню, ми перебували вже на півдорозі від Колвіра. Жерар натягнув віжки, спішився і знаком показав, щоб я йшов за ним. Я залишив Зірку і в'ючного коня поряд з його величезним пегим жеребцем. Кроків через десять ми спустилися в улоговину, наполовину заповнену гравієм. Жерар зупинився, чекаючи мене.

— У чому справа? — Запитав я.

Жерар повернувся до мене. Очі його звузилися, щелепи були щільно стиснуті. Він розстебнув плащ, згорнув його і кинув додолу. Зняв портупею і поклав її на плащ.

— Знімай меч і плащ, — зронив Жерар, — вони тільки завадять.

До мене стало доходити, що станеться, і я вирішив не впиратися. Звернувши плащ, я поклав Камінь Правосуддя і знову повернувся до Жерара, вимовивши лише одне слово:

— Чому?

— Багато часу пройшло, і ти міг забути, — відповів він.

Жерар повільно рушив на мене. Я виставив руки вперед і відступив. Він не намагався вдарити мене: я завжди був швидше. Ми обидва пригнулись. Жерар робив лівою рукою повільні рухи, наміряючись схопити мене. Його права рука захищала корпус, злегка посмикуючись.

Якщо б місце для сутички з Жераром вибирав я, нам довелося б бути в іншому місці. Він, звичайно ж, знав це. Та й взагалі, якщо вже битися з Жераром, то не голими руками. Будь-яка зброя, що вимагає швидкості і стратегічного мислення, дала б мені можливість час від часу зачіпати його, не даючи передиху і не підпускаючи до себе. Зрештою, Жерар втомився би і це дало б мені можливість наступати все рішучіше. Звичайно, він розумів і це, тому заманив мене в таку пастку. Але я знав Жерара і зрозумів, що вибору у мене немає.

Я пару разів відштовхнув його руку в бік. Жерар рухався швидко, з кожним кроком наближаючись до мене. Нарешті я ризикнув, ухилився і вдарив. швидкий сильний удар лівою, що припав трохи вище пояса, міг би вщент розбити товсту дошку. У простого смертного від нього порвалися б всі кишки, але, на нещастя, час не пом'якшив Жерара. Щось буркнувши, він зблокував мою праву і одночасно своєю правою рукою він знизу перехопив мою ліву руку і захопив ззаду моє плече.

Я швидко підскочив до нього впритул, не дозволяючи зробити плечеве захоплення, з якого не можна було вирватися, і, обернувшись, рвонувся вперед, точно так само захопивши його ліве плече. Я обгорнув ногою його праву ногу нижче коліна і скинув його на землю.

Але Жерар не розтиснув руки і я впав на нього. Падаючи, я відпустив Жерара і, коли ми приземлилися, двинув його правим ліктем в ліву скроню. Кут удару був неідеальним і він ухитрився скріпити руки десь у мене на потилиці.

Мені вдалося ухилитися, але він все ще утримував мою руку. У якийсь момент у мене з'явилася можливість безперешкодно вдарити його ногою в пах, але я стримав себе. Не подумайте, що совість не дозволяла мені бити нижче пояса. Просто я розумів, що вдар я його туди, Жерар інстинктивно зламає мені плече. Тому, подряпавши передпліччя про камінчики, я ухитрився просунути ліву руку йому за голову. Одночасно правою рукою я вчепився в ліве стегно Жерара. В ту ж мить я відкинувся назад, намагаючись упертися ступнями в землю і відразу ж випрямити ноги. Я хотів відірвати його від землі і знову кинути, для впевненості вдаривши його плечем у живіт.

Але Жерар розвів ноги і перекинувся через лівий бік, перекинувши мене через себе. Я відпустив його ліву руку і, пролетівши через нього, звільнив ліву руку. Потім я поспішно повернувся за годинниковою стрілкою, витягши праву руку, і спробував знайти точку опори. Але з Жераром такі штучки не проходять. До того часу він вже сперся на руки. Одним потужним зусиллям він вирвався і скочив на ноги. Я теж випростався і відскочив назад. Він тут же кинувся на мене, і я зрозумів, що якщо я і далі буду чіпляти його за руки, він мене так обробить, що чортам стане страшно.

Треба було ризикувати.

Спостерігаючи за його ногами, я вибрав момент і пірнув під його витягнуті руки якраз тоді, коли він переніс вагу тіла на ліву ногу, відірвавши праву від землі. Мені вдалося схопити його за праву щиколотку і завести її за спину, піднявши на чотири фути в повітря. Жерар гепнувся на лівий бік обличчям вниз.

Він насилу піднявся, але я ударом в щелепу зліва знову збив його з ніг. Жерар потряс головою, і захищаючись руками, знову встав на ноги. Я хотів двигонути його в живіт і відстрибнути, але він вивернувся і я попав в стегно. Жерар однак втримався на ногах і знову насунувся на мене.

Я кружляв навколо нього, цілячись в обличчя. Ще два рази я встигав вдарити його в живіт і відскочити. Жерар посміхався. Він розумів, що я побоююся близько підійти до нього. Я ще раз дістав його ударом у живіт. Він опустив руки, і я ребром долоні вдарив його по шиї, трохи вище ключиці. Але в цей момент він викинув руки вперед, обхопивши мене за талію. Я вдарив його ребром долоні в щелепу, але він ще сильніше стиснув мене і підняв у повітря. Масивні руки жеребця під ім'ям Жерар, здавалося, розчавили мої нирки. Я намацав великими пальцями рук його сонну артерію і натиснув на неї.

Але він підняв мене ще вище над головою. Моя хватка ослабла, руки зісковзнули. Він щосили вдарив мене спиною об землю, точно селянин, який б'є білизну об камені.

З моїх очей посипалися іскри, світ став нереальним, затремтів. Жерар поставив мене на ноги і я побачив його кулак…

Схід був дивовижний, але якийсь дивний… ніби його розгорнули градусів на дев'яносто…

Раптово у мене закрутилася голова, та так, що я забув про доріжки болю, що пробігали у мене по спині. Велике місто, куди вони вели, знаходилося десь в районі мого підборіддя.

Я висів високо в повітрі, злегка повернувши голову. Земля була далеко, дуже далеко внизу.

Я відчув, що моє плече і стегно затиснуті потужними лещатами. Обернувшись, щоб подивитися на них, я переконався, що це руки. Ще більше вивернувши шию, я переконався, що це руки Жерара. Він тримав мене над головою на витягнутих руках, стоячи на самому краю стежини. Далеко внизу виднівся Гарнаті і кінець Чорної Дороги. Розтисни він руки — частина мене приєднається до пташиного посліду, яким буде забруднений стрімчак, а решту буде нагадувати викинуту на берег медузу, яких я не раз спостерігав у минулому.

— Так, так, дивися вниз, Корвін, — відчувши, що я заворушився, він звів очі й зустрівся зі мною поглядом. — Мені варто лише розтиснути руки…

— Слухаю тебе, — тихо відповів я, намагаючись придумати спосіб захопити його з собою, якщо він зважиться виконати те, що задумав.

— Я не надто розумний, — промовив він, — але мені прийшла в голову одна думка. Жахлива думка. треба було щось зробити, але я нічого іншого не придумав. А прийшло мені в голову, що тебе не було в Амбере чорт знає скільки часу. Звідки мені знати, що ця історія щодо втрати пам'яті правда? Ти повернувся, ти відаєш всім, але ти ще не правиш. Мене занепокоїло вбивство слуг Бенедикта, а зараз мене турбує смерть Каїна. І Ерік теж недавно загинув, і Бенедикт покалічений. Начебто ти тут ні причому, але мені прийшло в голову, що й це можливо, якщо ти потайки вступив в союз з нашими ворогами з Чорної Дороги.

— Ти помиляєшся, — заперечив я.

— Для того, про що я говорю, це не має значення, а ти слухай далі. Нехай буде, що буде. Якщо за свою довгу відсутність ти підстроїв все це і, можливо, навіть усунув батька і Бранда, то, по-моєму, ти сьогодні здатний знищити всю родину, щоб узурпувати трон.

— Навіщо мені тоді було віддавати себе в лапи Еріка? Спеціально, щоб мене засліпили і запроторили в підземеллі?

— Слухай далі! — Повторив він. — Ти цілком міг наробити помилок і опинитися там не по своїй волі. Зараз це не має значення. Можливо, ти ні в чому не винен, як стверджуєш сам, або по вуха загруз в інтригах. Подивися вниз, Корвін, і все. Подивися вниз на Чорну Дорогу. Якщо це твоїх рук справа, то в кінці шляху — твоя смерть. Я ще раз показав тобі свою силу, щоб ти не забував про неї. Я можу вбити тебе, Корвін. Навіть шпага не врятує, якщо я хоч раз доберуся до тебе голими руками. А я доберуся, щоб стримати свою обіцянку. І я обіцяю, що якщо ти винен, то я вб'ю тебе в той самий момент, коли дізнаюся про це. Знай також, що життя моє в безпеці, Корвін. З цього моменту воно переплетене з твоїм.

— Як це розуміти?

— Всі інші бачать і чують нас через мою Карту. Ти не зможеш усунути мене тому, що тоді твої наміри стануть ясні всій родині. Якщо я помру, не стримавши своєї обіцянки, її виконають інші.

— Зрозуміло, — зронив я. — А якщо тебе вб'є хтось інший? Мене теж приберуть, а на барикадах залишаться тільки Джуліан, Бенедикт, Рендом і дівчата. Просто чудово — для ворога. Хто це придумав насправді?

— Я! Я один! — Крикнув Жерар, і я відчув, що його пальці стиснулися, руки напружилися і злегка зігнулися. — Не намагайся каламутити воду! Твої вічні штучки! — Простогнав він. — Поки ти не повернувся, все йшло прекрасно! Чорт тебе візьми, Корвін, це твоїх рук справа?

І він жбурнув мене в прірву.

Я встиг тільки крикнути:

— Я не винен, Жерар!

Він зловив мене, мало не вивихнувши мені плече, і витягнув з прірви на дорогу. Жерар повернувся кругом, поставив мене на ноги, і тут же повернувся на посипаний гравієм майданчик, де ми боролися. Я пішов за ним. Ми зібрали речі.

Застібаючи свою широку портупею, Жерар глянув на мене і відвів очі:

— Не будемо про це більше говорити.

— Гаразд, — не заперечував я.

Я повернувся і попрямував до коней. Ми скочили в сідла і поїхали далі по стежці.

Гай був наповнений тихою весняною музикою. Сонце, що вже піднялося вище, натягнуло між деревами гірлянди світла. На землі ще лежала роса, і дерн, яким я прикрив могилу Каїна, було вологий.

Я взяв лопату, привезену з собою, і відрив могилу. Не промовляючи ані слова, Жерар допоміг укласти тіло на шматок парусини. Ми загорнули труп і зашили згорток великими і вільними стібками.

— Корвін! Дивись!

Прошепотівши ці слова, Жерар стиснув мій лікоть.

Я простежив за його поглядом і завмер на місці. Не рухаючись, ми роздивлялися видіння. М'яка, сяюча білизна огортала його, немов замість вовни і гриви Єдиноріг був покритий пухом. Крихітні роздвоєні копита та тонкий кручений ріг на вузькій голові відливали золотом. Він стояв на скелі, пощипуючи лишайник, який там ріс. Єдиноріг підняв голову і подивився на нас. Його очі були яскраво-смарагдово-зеленими. Кілька митей ми стояли нерухомо. Потім він зробив швидкий, нервовий рух передніми ногами, немов захоплював повітря, тричі вдарив копитами по каменю і, затуманившись, безшумно, як сніжинка, зник. Можливо, пішов в ліс, що росте праворуч від нас.

Я піднявся і підійшов до каменя. Жерар пішов за мною. Тут, у моху, я виявив крихітні сліди від копит.

— Виходить, нам не привиділося, — прошепотів Жерар.

Я кивнув.

— Ми й справді щось бачили. Він раніше тобі не попадався?

— Ні. А тобі?

Я заперечливо похитав головою.

— Джуліан говорив, що якось бачив його здалека, — повідомив Жерар. — Він стверджував, що його пси не погналися за ним.

— Який красень… Хвіст довгий, шовковистий, копита сяють…

— Так. Недарма батько завжди вважав появу Єдинорога доброю прикметою.

— У дивний час він з'явився. Стільки років пройшло.

Я знову кивнув.

— Може, є якийсь звичай? Він же наш покровитель і все таке… Ймовірно, ми повинні щось зробити?

— Батько про це нічого не говорив. Може, і є, — промовив я і поплескав по скелі, на якій стояло тварина. — Якщо ти віщував зміну наших доль, якщо ти прихильний до нас, то спасибі тобі, Єдиноріг. І навіть якщо ні — спасибі тобі за світло, яке ти приніс нам в темні часи.

Потім ми напилися з джерела, поклали нашу зловісну ношу на третього коня і вели за собою наших коней до тих пір, поки не вийшли з гаю. В ньому було дуже тихо, лише дзюрчала вода.

5

Вічні безперестанні ритуали життя, вічно народжуються люди на грудях у надії, а вогонь та полум'я не так вже й часто зустрічаються на шляху. Так, в приступі натхнення, виклав я суть того, чого навчився за своє довге життя. У відповідь Рендом кивнув і дружньо вилаявся.

Ми знаходилися в бібліотеці, я — на краю великого столу, Рендом — в кріслі, праворуч від мене. Жерар стояв в іншому кінці кімнати, розглядаючи зброю, висячу на стіні. Або, може, дивився на гравюру Рейна з зображенням Єдинорога. Як би там не було, але він, як і ми, не помічав Джуліана, який згорбився в м'якому кріслі поруч з шафами в самому центрі кімнати, витягнувши і схрестивши ноги, склавши руки на грудях. Джуліан, не відриваючись, милувався своїми лускатими чобітьми. Фіона і Флора перемовлялися біля каміна. Зелені очі Фіони безперервно і невідривно дивилися в блакить Флориних очей. Фіона, зростом не більше п'яти футів двох дюймів, з волоссям, палаючим яскравіше за полум'я, яке ще теплиться у вогнищі, як завжди нагадувала картину, від якої, відклавши кисті, щойно відійшов художник. Він дивиться на неї, посміхаючись, і в його розумі поволі виникають неясні питання. Ямочки на її шиї, де палець художника залишив слід на ключиці, завжди здавалися мені доказом того, що картина належить майстру, особливо коли Фіона піднімала голову, з презирливим або глузливим видом розглядаючи нас, велетнів. У цей момент вона злегка посміхнулася, безсумнівно відчувши мій погляд. Іноді вона здавалася мені майже ясновидицею. Це почуття було добре знайоме мені, але всякий раз у такій ситуації я неминуче приходив в замішання. Льювілла, сидячи в кутку, спиною до решти, прикидалася, що читає книгу. Її зелені локони були коротко підстрижені й на два дюйми не доходили до темного коміра. Я ніколи не міг зрозуміти, чому вона пішла в себе. Ворожість? Сором'язливість людини, яка розуміє свою відчуженість? Або просто обережність? Цілком імовірно, що все разом. В Амбері вона бувала рідко.

Те, що ми були різними людьми, а не групою, не родиною, і призвело до того, що я видав свій афоризм, а Рендом підтвердив, що все зрозумів. В такий час мені особливо хотілося, щоб ми відчули себе чимось єдиним, знайшли бажання співпрацювати один з одним.

— Привіт, Корвін! — Почув я, і поруч опинилася Дейдра, простягаючи мені руку. Я прийняв її долоню і підняв наші руки. Вона ступнула вперед, підійшовши до мене впритул, точно як в першій фігурі старовинного танцю, і подивилася мені в обличчя. На мить головка і плечі Дейдри, немов у рамці, опинилися на тлі гратчастого вікна. Зліва від неї на стіні висів чудовий гобелен. Звичайно, все було заздалегідь сплановано і відрепетировано. Тим не менш, вражаюче. У лівій руці Дейдра тримала мою Карту. Вона посміхнулася. При її появі всі інші поглянули в нашу сторону, і Дейдра, повільно повернувшись, вистрілила в них своєю усмішкою. Монна Ліза з кулеметом.

— Корвін, — прощебетала вона, легко поцілувавши мене і відступивши назад, — я, здається, занадто рано?

— Це неможливо, — вимовив я, повертаючись до Ренді. Він уже піднявся, на кілька секунд випередивши мій жест.

— Принести тобі випити, сестричка? — Кивнув він у бік буфета, беручи її за руку.

— О, дякую!

Він відвів її і налив вина. Принаймні на деякий час її звичайне зіткнення з Флорою було попереджено. Мені здалося, що старі розбіжності, настільки пам'ятні мені, все ще не стерлися. Що ж, я втратив її товариство, але зберіг мир в сім'ї, а це для мене в даний момент було важливішим всього. Рендом може прекрасно провернути справу, якщо захоче.

Я постукав по столу пальцями, схрестив ноги, знову вирівняв їх, подумав, чи не закурити…

Він з'явився раптово. Жерар в дальньому кінці кімнати повернувся вліво, щось сказав і простяг руку. Через мить він стискав ліву, єдину руку Бенедикта, останнього члена нашої зустрічі.

Так… Бенедикт зволив прибути через Карту Жерара, а не через мою, тим самим висловивши мені своє ставлення. Чи вказувало це на існування союзу проти мене? Принаймні розрахунок міг бути на те, що я задумаюся над цим фактом. Чи не за намовою Бенедикта Жерар вирішив порозумітися зі мною сьогодні вранці? Цілком імовірно.

У цей момент Джуліан встав, перетнув кімнату, щось сказав Бенедикту і потиснув йому руку. Рух привернув увагу Льювілли. Вона повернулася, закривши книгу і відклавши її в сторону. Потім посміхнувшись, вона підійшла до них, привіталася з Бенедиктом, кивнула Джуліану, щось сказала Жерару. Імпровізована конференція ставала все жвавіше. Так, так…

Четверо проти трьох і двоє вагаються…

Я чекав, дивлячись на що стоячих в іншому кінці кімнати. Всі були тут. Можна було починати. І все ж…

Спокуса була така велика! Я знав, що всі ми були в напрузі, як ніби в кімнаті раптово виникло два магнітних полюси. Цікаво, яким же чином розташуються шматочки металу?

Флора швидко глянула на мене. Я не був упевнений в тому, що за ніч вона не передумала. Звичайно, якщо нічого не трапилося. Ні, я був упевнений, що вгадав наступний хід.

Я не помилився. Я почув, як вона буркнула щось щодо спраги і склянки вина, повернулася і попрямувала до мене, ніби очікуючи, що Фіона піде за нею. Коли всі залишилися на своїх місцях, вона завагалася, раптово відчувши себе в фокусі загальної уваги, але, прийнявши рішення, підійшла до мене.

— Корвін, — вимовила вона, — Налий мені, будь ласка, вина.

Не повертаючи голови і не відриваючи погляду від живої картини переді мною, я кинув через плече:

— Рендом, будь добрий, налий Флорі келих вина!

— Будь ласка! — Відповів він, і я почув булькання.

Флора кивнула, не посміхнувшись, і пройшла повз мене направо. Чотири на чотири, моя дорога Фіона, палаюча променями полум'я в центрі кімнати.

Вона прекрасно все розуміла і була в повному захваті! Фіона тут же повернулася до зального дзеркала в темній, покритій витонченої різьбою рамі, яке висіло між двома стелажами, і почала поправляти локон, що вибився з-під зачіски біля лівої скроні.

Вона зробила крок, і серед червоно-золотих візерунків килима біля її лівої ноги щось блиснуло зеленню і сріблом.

Мені захотілося одночасно і вилаятися і посміхнутися. От стерво, знову вона з нами грає! Але це у неї завжди так чудово виходило… Отже нічого не змінилося. Я ступив уперед, не посміхнувшись і не вилаявшись. Цього вона і чекала.

Але Джуліан теж ступив до неї, трохи випередивши мене. Він стояв трохи ближче і, ймовірно, побачив зблиск на частку секунди раніше мене. Джуліан обережно нахилився і підняв лежачу на килимі коштовність.

— Твій браслет, сестричко, — люб'язно мовив він. — Здається, ця дурна дрібничка покинула твою кисть. Дозволь мені.

Вона простягла руку і посміхнулася йому під опущених він. Джуліан застебнув браслет зі смарагдами. Покінчивши з цим, він оповив її ручку своїми і повернувся до союзників. Ті скоса поглядали на нього, вдаючи, що зайняті своїми справами.

— Мені здається, тебе потішить анекдот, який ми зараз послухаємо, — посміхнувся Джуліан.

Вона посміхнулася йому ще люб'язніше і чарівніше й вивільнила свою руку.

— Дякую тобі, Джуліан. Впевнена, що коли мені його розкажуть, я буду дуже сміятись. Боюся, що як завжди — останньою, — Фіона повернулась і взяла мене під руку і проворкувала: — Але зараз мені більше всього хочеться випити келишок вина.

Я відвів її в свій кут освіжитися. П'ять на чотири.

Джуліан, який не любив видавати своїх почуттів, прийняв рішення секундою пізніше і приєднався до нас. Він налив собі келих, сьорбнув вина і секунд десять-п'ятнадцять уважно дивився на мене, після чого вимовив:

— Здається, ми всі в зборі. Коли ж ти збираєшся розповісти нам, що в тебе на думці?

Я підвищив голос і сказав, дивлячись в інший кінець кімнати:

— Час прийшов. Влаштовуйтеся зручніше!

Всі підійшли ближче, підтягли крісла, всілися і підлили собі вина. Через хвилину всі приготувалися слухати.

— Спасибі, — промовив я, коли все заспокоїлося. — Я хотів би багато розповісти вам і, можливо, дещо навіть розповім. Що саме, залежить від того, що буде сказано на початку, тому почнемо. Рендом, розкажи всім те, що вчора ти розповів мені.

— Згоден, — зронив він.

Я сів за стіл, а Рендом зайняв моє місце, відкинувшись на спинку крісла. Я знову почув історію про те, як Бранд зв'язався з Рендомом, і як Рендом спробував його виручити. Це була коротка версія, без роздумів і висновків, але з учорашнього дня вони не вилазила у мене з голови. І незважаючи на пропуски в оповіданні, я знав, що решта подумки доповнюють їх. Саме тому я і хотів, щоб першим говорив Рендом. Рішення було прийнято мною напередодні. Спробуй я просто висловити свої підозри, всі майже напевно вирішать, що це прийом і що я просто відволікаю від себе увагу. Після цього вони негайно закриють для мене стулки своїх раковин. Я майже наяву відчував металеві клацання, одне за іншим, ніби очікував їх. А так, скільки б вони не думали, що Рендом скаже їм тільки те, що я захочу, але вони його вислухають, хоч і будуть прикидати без кінця — бреше він чи ні. Вони будуть грати ідеями, намагаючись насамперед зрозуміти, навіщо я їх зібрав. На якийсь час вони візьмуть на віру розповідь Рендома за умови, що пізніше вона буде підтверджена новими фактами. І вони будуть чекати, де ми візьмемо ці факти. Мене самого це надзвичайно цікавило.

Очікуючи і розмірковуючи, я спостерігав за ними. Безплідне, але неминуче заняття. Не тільки підозрілість — проста цікавість вимагала, щоб я шукав на обличчях докази, вирази, знаки. Для мене не було більш знайомих облич. По крайній мірі, я вважав, що знаю їх краще за будь-які інші. І звичайно ж, ці лиця мені нічого не сказали. Можливо і правда, що найкраще судити про людину по першому враженню. Що тільки тоді і дивишся на неї по-справжньому, а потім вже подумки просто програєш всередині себе касету із записами свого першого враження. Мозок досить ледачий, щоб в це можна було повірити. Він при першій же можливості використовує свої здібності до абстрактного мислення, щоб уникнути зайвої роботи. Тому він прикидається, що нічого нового ніколи не відбувається. Цього разу я змусив його працювати, але й це не допомогло. Джуліан зберігав звичний вираз обличчя: злегка нудьгуюче, злегка задоволене. Жерар здавався то здивованим, то розгніваним, то задумливим. Бенедикт був похмурий і підозрілий. Льювілла — як завжди, сумна і непроникна. Дейдра виглядала стривоженою. Лице Флори виражало мовчазну згоду, а Фіона вивчала інших, не виключаючи і мене. Складала свій власний каталог реакцій.

Єдине, що можна було сказати — розповідь Рендома справила враження. Ніхто не видавав себе, але я бачив, як зникала нудьга, влягалися старі підозри і з'явилися нові. Мої родичі були зацікавлені, майже зачаровані. Спочатку поодинокі, потім справжній град питань виник майже у кожного. — Почекайте, — нарешті, перервав я їх, — дайте Ренді закінчити. Нехай розповість все. На деякі запитання він відповість сам, а інші задавайте потім.

Кивки, незадоволене бурчання, і Рендом довів розповідь до кінця. Тобто, до нашого бою зі звіроподібними людьми в домі Флори. Він заявив, що Каїна вбив їх побратим, що і підтвердила Флора.

Потім, коли знову посипалися запитання, я уважно стежив за ними. Якщо вони стосувалися суті історії Рендома — бога ради! Але я не бажав роздумів на тему про можливість того, що за всім цим стоїть хтось із нас. Як тільки все це випливе назовні, тут же почнуться розмови про мене і наведення тіні на ясний день. Це може привести до обміну різкостями і тоді зустріч прийме небажаний характер. Краще спочатку спробувати знайти докази і, уникнувши взаємних докорів і звинувачень, загнати винного в кут, заодно зміцнивши свої позиції.

Отже, я спостерігав і чекав. Відчувши, що вирішальний момент близький, я зупинив розмову.

— Якби ми знали це все раніше, то не знадобилися б суперечки і домисли, — заявив я. — Можливо, ми зможемо отримати відповіді на свої питання прямо зараз. Тому я і зібрав вас.

Прямо в точку. Вони були у мене в руках: уважні і готові діяти. Може, навіть прагнуть щось зробити.

— Я пропоную спробувати знайти Бранда і доставити його додому, прямо зараз.

— Яким чином? — Поцікавився Бенедикт.

— Через Карти.

— Це вже було, — згадав Джуліан. — Так до нього не добратися. Він не відповідає.

— Я не про те. Я просив вас принести з собою повні колоди. Сподіваюся, вони з вами?

Всі дружно заворушився головами на знак згоди.

— Чудово, — продовжував я. — Давайте виймемо Карти і знайдемо Карту Бранда. Я пропоную одночасно спробувати зв'язатися з ним нам усім.

— Цікава думка, — вимовив Джуліан.

— Так, — погодився Бенедикт, дістаючи свою Колоду і тасуючи Карти. — Принаймні варто спробувати. Може, енергія і зросте.

Я знайшов Карту Бранда і почекав, поки інші зроблять теж саме.

— Давайте діяти узгоджено. Всі готові? — Запитав я.

Вісім ствердних кивків.

— Тоді почали! Раз, два, три! Я видивився в свою Карту. Бранд був схожий обличчям на мене, але менше зростом і витонченіший. Волосся у нього було вогняним, як у Фіони. Він був одягнений в зелений костюм для верхової їзди та скакав на білому коні. Коли це було? — Подумав я. Мрійник, містик, поет, завжди сумний чи захоплений, цинічний або безмежно довірливий, Бранд, здавалося, не знав помірності в почуттях. Не те, щоб він був психопатом, ні, занадто складним був його характер, і все ж, з безліччю застережень, це слово пояснювало, до чого він йшов. Мушу визнати, що іноді Бранд був такий чарівний, тактовний і відданий, що я ставив його вище всіх своїх родичів. Але часом він був такий злобний, жорстокий, і їдкий, що я намагався уникати його, побоюючись, що зірвуся і покалічу його. Останній раз, коли я бачив Бранда, незадовго до нашої сварки з Еріком і мого заслання, він був саме в подібному настрої.

… Такі були мої думки і почуття, коли я вдивлявся в Карту Бранда, подумки шукав його, напружував свою волю, щоб відкрити простір, який Бранд повинен був заповнити. Решта були зайняті тим же, перебираючи свої спогади.

Карта повільно змінювалася, з'явилася ілюзія глибини. Я відчув, що все стало розпливатися: знайоме відчуття, яке вказує на те, що контакт встановлений. Карта в моїх руках стала холодною, все попливло. І раптово, зображення стало чітким, стійким, живим.

Бранд, схоже, перебував у камері. Позаду нього височіла кам'яна стіна, на підлозі валялася солома. Він був закутий в ланцюг, пропущений через величезний болт з кільцем, вбитий в стіну над його головою. Ланцюг був довгий і дозволяв йому пересуватися. Зараз Бранд, використовуючи цю можливість, лежав у кутку, розтягнувшись на купі ганчір'я і соломи. Його волосся та борода дуже відросли, і я ніколи не бачив його таким худим. Бранд був одягнений в брудне лахміття. Здавалося, він спав. Я згадав свою в'язницю — сморід, холод, огидну їжу, вогкість, самотність, безумство, яке приходило і знову покидало мене. Принаймні, його очі були цілі, тому що вони заблищали, коли кілька голосів виголосили його ім'я. Я побачив їх: зелені, порожні, нічого не виражаючі.

Наркотики? Або він вважає, що у нього галюцинація?

Але раптово Бранд піднісся духом. Він схопився і простягнув руку.

— Брати! — Вигукнув він. — Сестри!

— Я йду до тебе!

Крик потряс кімнату.

Жерар скочив на ноги, перекинувши своє крісло, одним стрибком перетнув кімнату і зірвав зі стіни величезну бойову сокиру. Він накинув петлю цього знаряддя близького бою на кисть руки, в якій тримав Карту. На мить Жерар завмер, вдивляючись у неї, потім витягнув вперед вільну руку і раптово виявився там, у камері, притискаючи до себе Бранда, який саме в цей момент втратив свідомість. Зображення заколихалося, контакт перервався.

Вилаявшись, я почав гарячково ворушити Колоду в пошуках Карти Жерара. Решта робили те ж саме. Знайшовши її, я зосередився в пошуках контакту. Все знову повільно розтануло, змінилося і знову знайшло форму. Є!

Жерар, туго натягнувши ланцюг, приклав його до стіни і рубав сокирою. Ланцюг виявилася міцним і поки витримував його найпотужніші удари. Кілька ланок були розплющені і поцятковані глибокими зарубками. Але до цього часу пройшло вже хвилини дві. Дзвін і удари сокири привернули увагу тюремників.

Зліва долинув шум, скрегіт, звуки відкривання засувів, скрип петель. Хоча все це відбувалося поза полем мого зору, не доводилося сумніватися, що двері камери відкривається. Бранд стояв на ногах. Жерар продовжував перерубувати ланцюг!

— Жерар! Двері! — Крикнув я.

— Чую! — Вигукнув він, обернувши ланцюг навколо руки і смикнувши її. Але ланцюг не піддавалася.

Один з рогоруких воїнів кинувся на нього з піднятим мечем. Жерар відкинув ланцюг і змахнув сокирою. Стражник впав, але на його місце встав другий, третій, четвертий обходив його збоку. Решта також були неподалік.

У цей момент я побачив різкий рух, і на живій картині виник Рендом. Він стояв на колінах, стискаючи правою рукою руку Бранда, а іншою тримав перед собою крісло, немов щит. Ніжки крісла були спрямовані на стражників. Рендом схопився на ноги і кинувся на атакуючих, врізаючись в них, точно таран. Стражники відступили. Рендом підняв крісло і розмахнувся. Один зі стражників лежав мертвий на підлозі, інший відповзав убік, стискуючи обрубок правої руки. Рендом схопив кинджал і занурив його в найближче черево, потім роздробив два черепи кріслом і відігнав геть останнього стражника. Саме моторошне було в тому, що поки йшла заварушка, мрець піднявся з підлоги і став повільно підніматися в повітря, стікаючи кров'ю. Той, який отримав удар в живіт, впав на коліна, стискаючи руками кинджал.

Тим часом Жерар схопив ланцюг обома руками, уперся ногою в стіну і рвонув. Його плечі напружилися, на спині здулися мускули, але ланцюг не піддавалася. Десять секунд, п'ятнадцять…

Ланцюг з дзвоном тріс. Жерар мало не впав, але втримався на ногах, викинувши руку в сторону. Він озирнувся, очевидно на Рендома, якого в цей момент я не бачив. Мабуть, все було в порядку, тому що він нагнувся і підняв Бранда, який знову втратив свідомість. Тримаючи його в руках, Жерар повернувся і з-під обм'яклого тіла простягнув руку. Поруч з ним виник Рендом, вже без крісла, і теж подав нам знак.

Всі ми потягнулися до них і через секунду вони вже були з нами.

Пролунав вітальний крик і всі кинулися до Бранда, щоб побачити нашого Бранда, якого стільки років не було з нами і якого тільки що вдалося вирвати з лап загадкових тюремників. Нарешті можна було сподіватися, що ми отримаємо відповіді хоч на деякі питання. Але він був такий слабкий, такий худий, такий блідий…

— Назад! — Гаркнув Жерар. — Дайте покласти його на кушетку. Потім будете дивитися скільки вам…

Настала мертва тиша. Всі подалися назад і скам'яніли. Тому що Бранд був у крові, і кров капала з ножа, що стирчав в його правому боці, ближче до спини. Кілька секунд тому ножа там не було. Хтось тільки що спробував розпороти йому нирки і, цілком можливо, що за всім цим стоїть хтось із нас, це був переконливий доказ, але це анітрохи не обрадувало мене. В цю мить я зібрав у кулак всю свою увагу, намагаючись подумки сфотографувати положення кожного з нас. Потім чари розвіялися. Жерар відніс Бранда на диван, всі відступили, зрозумівши не тільки те, що сталося, але що з цього випливає.

Жерар уклав Бранда на кушетку обличчям вниз і зірвав його брудну сорочку.

— Принесіть чистої води, його треба обмити! — Наказав він. — І рушники. Швидко! Фізіологічний розчин, глюкозу, що-небудь, з чого можна спорудити крапельницю. Тягніть всю аптечку!

Дейдра і Флора кинулися до дверей.

— Мої кімнати найближче, — підказав їм Рендом. — Там є аптечка. А установка для внутрішньовенного вливання стоїть в лабораторії на третьому поверсі. Я допоможу вам.

Вони вийшли.

Кожен з нас якийсь час вивчав міжнародну медицину і в Амбері і в Відображеннях. Але те, що вміли в Відображеннях, не завжди було придатне для Амбера. Наприклад, більшість антибіотиків з Відображень в Амбері не діяли. З іншого боку, імунологічні процеси у нас протікали не так, як у людей, яких ми вивчали: для нас було дуже складно чим-небудь заразитися, і навіть якщо це і траплялося, ми справлялися з хворобами набагато швидше. До того ж, ми володіємо потужними регенераційними здібностями.

Все це зрозуміло. Оригінал завжди краще свого Відображення. Ми, амберіти, знали про це з раннього віку, тому кожен з нас вивчав медицину ще в молодості. І що б там не говорили про те, що людина сама собі кращий лікар, все це виходить з нашої недовіри у всьому і до всіх, а особливо до тих, хто може тримати наше життя в своїх руках. Не можу стверджувати, що ця недовіра не має підстав. Все це частково допоможе зрозуміти, чому я не кинувся на допомогу до Бранду, відштовхнувши Жерара, хоча всього пару поколінь назад закінчив медичний коледж на Відображенні Земля. Крім того, Жерар тепер не підпускав до Бранду нікого. Джуліан і Фіона ступнули було вперед, очевидно подумавши про одне й те ж, але ліва рука Жерара перегородила їм шлях, немов шлагбаум на залізничному переїзді.

— Ні вже, — заявив він. — Я впевнений, що це не моїх рук справа, а про інших я так не думаю. Хто б це не був, другої спроби він не отримає.

Якби таку рану отримав будь здоровий член нашої родини, я міг би з упевненістю сказати, що він обов'язково виживе, якщо протримається перші півгодини. Але Бранд знаходився в такому стані що ні за що ручатися було не можна.

Коли Рендом і дівчата повернулися з ліками та приладами, Жерар вимив Бранда, зашив рану і перев'язав його. Він підключив апарат для внутрішньовенного вливання. Рендом відшукав молоток і зубило. Жерар збив наручники, укрив Бранда простирадлом і ковдрою і знову помацав пульс.

— Як там? — Поцікавився я.

— Пульс слабкий, — відповів він, підсунув крісло до дивана і вмостився. — Принесіть мені меч і келишок вина. Я ще нічого не пив, та й зголоднів. Не залишилося там чого-небудь?

Льювілла попрямувала до буфета, а Рендом притягнув меч, що висів на вішалці за дверима.

— Ти що, зібрався переселитися сюди? — Запитав Рендом, простягаючи Жерару зброю.

— Цілком вірно.

— Може, перенести Бранда в іншу постіль, зручнішу?

— Йому й тут добре. Я сам вирішу, коли його можна буде перекласти. А поки що розпаліть-ка вогонь у каміні. І погасіть свічі.

Рендом кивнув.

— Зараз, — відповів він і взяв кинджал, витягнуте із тіла Бранда — тонкий стилет, диною в сім дюймів. Рендом поклав зброю на долоню: — Комусь це знайомо?

— Ні, — відповів Бенедикт.

— Ні, — сказав Джуліан.

— Ні, — відповів я.

Жінки похитали головами.

Рендом уважно розглядав кинджал.

— Його легко сховати в рукаві, чоботі або в корсеті… ага, для цього потрібна неабияка сміливість.

— Розпач, — підказав я.

— І тонкий розрахунок. Передбачення того, що всі кинуться до Бранда. Майже натхнення.

— Може, хтось із стражників ще в камері? — Припустив Джуліан.

— Ні, — відгукнувся Жерар. — Жоден з них не підходив до нього так близько.

— Хороший баланс. Цей кинджал можна метнути, — вставила своє зауваження Дейдра.

— Ти права, — погодився Рендом, тримаючи кинджал на кінчиках пальців. — Але ні в кого з них не було такої можливості. Я весь час перебував між Брандом і стражниками, в цьому я впевнений.

Повернулася Льювілла і принесла тацю, на якій лежали шматки м'яса, півкараваю хліба, сулія вина і кубок. Я звільнив маленький столик і присунув його до крісла Жерара. Ставлячи піднос на столик, Льювілла запитала:

— Але чому? Виходить, хтось з нас? Навіщо це?

Я зітхнув:

— А як ти думаєш, хто його засадив у ту в'язницю?

— Хтось із нас?

— Ну, а хто ж ще? Якщо йому відомо щось і він заважає комусь… з тієї ж причини його напевно і тримали у в'язниці.

Вона спохмурніла:

— Але ж це безглуздо. Чому просто не вбити?

Я в подиві знизав плечима:

— Ймовірно, для чогось він був ще потрібний. На це питання може відповісти лише одна людина. Знайдеш його — запитаєш.

— Його або її, — поправив Джуліан. — Сестра, з чого ти стала раптом такою наївною?

Льювілла в упор подивилася йому в очі. ЇЇ очі були як два льодовики, що відображають крижану нескінченність.

— Наскільки я пам'ятаю, — зауважила вона, — коли вони опинилися в кімнаті, ти встав з крісла, повернув ліворуч, обігнув стіл і виявився трохи правіше Жерара. Ти нахилився далеко вперед. Здається, твої руки були опущені і їх ніхто не бачив.

— Наскільки я пам'ятаю, — парирував Джуліан, — ти сама стояла зліва від Жерара, зовсім поруч. І також нахилилася вперед.

— Тоді я повинна була завдати удару лівою рукою, а я правша.

— Можливо, тому він ще живий.

— Джуліан, чому ти так прагнеш довести, що винен хтось інший?

— Ну, досить! — Гримнув я на них. — Досить! Все це безглуздо! Винен тільки один з нас, і так його на чисту воду не виведеш!

— Його або її, — наполягав Джуліан.

Жерар встав, навис над всіма і люто витріщився на нас.

— Припиніть турбувати хворого! — Загарчав він. — Рендом, мені здалося, що ти хотів розпалити вогонь!

— Хвилинку, — відповів Рендом і попрямував до каміна.

— Перейдемо в нижню кімнату, — запропонував я. — Жерар, я поставлю біля дверей двох солдатів.

— Ні вже! — Заперечив сердито Жерар. — Нехай вже той, кому захочеться спробувати, увійде сюди. Вранці я принесу вам його голову.

Я кивнув.

— Ну що ж, якщо тобі чогось знадобиться, подзвониш або викличеш нас через Карту. Вранці розповімо тобі все, що нам вдасться з'ясувати.

Жерар всівся, щось пробурчав і взявся за їжу. Рендом розпалив вогонь і загасив частину свічок. Ковдра Бранда здіймалося й спадала повільно, але регулярно. Ми тихо вийшли з кімнати, залишивши їх наодинці з вогнем, потріскуванням дрів, пробірками і склянками.

6

Не раз я прокидався, іноді тремтячи, але завжди в жаху, коли мені снилося, що я знову в своїй старій камері в підземеллях Амбера і знову сліпий. Не те, щоб мені раніше не доводилося сидіти в тюрмах. Мене садили не раз і на різні терміни. Але самотність плюс сліпота і плюс ніяких надій — все це залишило глибокий слід в моєму мозку. Коли я пильную, то мені зазвичай вдається загнати ці спогади подалі, але вночі вони зрідка вириваються на свободу і починають свою вакханалію: раз-два-три, раз-два-три… Вид Бранда в його камері знову пробудив їх, мене било тремтіння, хоча ніч була тепла, і на цей раз спогади знайшли собі постійну квартиру в моєму черепі. Тепер, коли мої родичі сиділи у вітальні, стіни якої були обвішані щитами, я ніяк не міг позбутися думки, що один або декілька з них розправилися з Брандом точно так само, як Ерік розправився зі мною. Хоча в цьому не було нічого дивного, мені ставало не по собі від думки про те, що злочинець знаходиться в одній кімнаті зі мною, а я не маю ні найменшого поняття, хто він. Єдиною втіхою мені служило те, що за моїми спостереженнями, іншим теж доводилося несолодко. Включаючи і винуватця. Теорема була доведена. Я зрозумів, що всіх їх досі не покидала надія, що винен у всьому хтось інший, не з родини. Тепер ця надія зникла, як ранковий туман. З одного боку, зараз мені доведеться бути ще обережнішими зі словами. З іншого — був підходящий час для того, щоб викачати нову інформацію, поки всі вони були не в своїй тарілці. Їх бажання допомогти усунути загрозу могло виявитися вельми корисним. Навіть винуватцю доведеться вести себе так само, як іншим. Хто знає, чи не оступиться чи він від напруження.

— Ну, що ще цікавого у тебе на сьогодні? — Поцікавився Джуліан, зчепивши руки за спиною і розтягнувшись на моєму улюбленому кріслі.

— Поки нічого, — відповів я.

— Шкода, — вимовив Джуліан. — А я-то сподівався, що ти запропонуєш тим же способом пошукати батька. А раптом нам пощастить? Знайдемо і його. І хто-небудь напевно його прибере. А після цього пограємо в «російську рулетку» за твоїм новим способом. Переможець отримує все.

— Ти погано обдумав свої слова, — зауважив я.

— Нічого подібного, я обміркував кожне слово, — заявив він. — Ми витрачаємо так багато часу на те, щоб забити один одному баки, що я вирішив для розваги висловити те, що думаю. Може, хтось це помітить.

— Тепер ти знаєш, що ми помітили. І ще ми помітили, що теперішній Джуліан нітрохи не кращий колишнього.

— Вибирай, який тобі більше подобається. Нам обом дуже цікаво, чи знаєш ти, що робити далі.

— Знаю. В даний час я маю намір одержати відповіді на деякі питання: вони мають відношення до того, що мучить нас. Почнемо з Бранда і його долі, — обернувшись до Бенедикта, який сидів, пильно втупившись в вогонь, я сказав: — Бенедикт, ти якось в Авалоні згадав, що Бранд був серед тих, хто шукав мене після мого зникнення.

— Це правда, — не став заперечувати Бенедикт.

— Ми всі шукали тебе, — додав Джуліан.

— Це було потім, — зронив я. — Спочатку цим займалися Бранд, Жерар і ти сам, Бенедикт. Ти ж так мені говорив?

— Так, але пізніше і інші намагалися тебе знайти. Це я теж говорив.

Я кивнув.

— Бранд в цей час ні про що незвичайне не згадував?

— Незвичайне? Що ти маєш на увазі?

— Не знаю. Я шукаю якусь зв'язок з тим, що сталося з ним і зі мною.

— Тоді ти шукаєш не там, де треба. Він повернувся і сказав, що нікого не знайшов. Після цього він багато століть жив в Амбері і ніхто його не чіпав.

— Це я знаю. Але з розповіді Рендома я зрозумів, що він остаточно зник десь за місяць до мого одужання і повернення. Тут щось не те. Скажи, можливо, він говорив про щось дивне не відразу після повернення, а перед своїм зникненням? Або між? Хоча б щось. Говоріть, якщо що-небудь знаєте!

А, між тим, запанувала мовчанка. Всі перезирнулися. У поглядах було не стільки занепокоєння або підозрілість, скільки цікавість.

Нарешті, висловилася Льювілла:

— Я не знаю… Ймовірно, це не має значення…

Всі погляди спрямувалися на неї. Вона заговорила, повільно зав'язуючи і розв'язуючи кінці пояса.

— Це сталося між поверненням Бранда і його зникненням. Мені і справді це здалося дивним. Колись давно Бранд приїхав в Рембо…

— Коли це «давно»? — Запитав я.

Вона зморщила лоб.

— П'ятдесят, може бути, шістдесят-сімдесят років тому. Точно не пам'ятаю…

Я постарався згадати приблизний коефіцієнт перетворення, виведений мною в дні довгого ув'язнення. День в Амбері триває трохи більше двох з половиною днів Відображення Землі, де я жив в засланні. Коли це було можливо, я підганяв амберський час під свій власний, на випадок, якщо виявиться яке-небудь цікаве співпадіння. Отже, Бранд приїжджав в Рембо, коли для мене йшло дев'ятнадцяте століття.

— Як би там не було, — продовжувала Льювілла, — Бранд приїхав відвідати мене. Пробув кілька тижнів, — вона глянула на Рендома. — Він розпитував про Мартіна.

Рендом примружився і нахилив голову:

— Він не казав, навіщо?

— Спеціально не говорив, але натякав, що десь зустрів Мартіна, і у мене склалося враження, що він не проти знову зустрітися з ним. Тільки після його зникнення до мене дійшло, що приїжджав він тільки за тим, щоб довідатися про Мартіна. Самі знаєте, як Бранд вмів все випитувати, не подаючи виду, що це йому важливо. Тільки потім, коли я переговорила з іншими, у яких він також побував, я зрозуміла, що до чого. Але навіщо це йому знадобилося — так і не знаю.

— У вищому ступені цікаво, — простягнув Рендом, — мені спало на думку дещо, чому я ніколи не надавав значення. Одного разу він довго розпитував мене про мого сина. Цілком імовірно, що це було в той самий час. Але він ніколи не говорив, що зустрічав його або хотів би з ним побачитися. Він почав проходжуватися щодо байстрюка. Коли я образився, Бранд вибачився і засипав мене більш пристойними питаннями про хлопчика. Я подумав, що він робить це з ввічливості, щоб загладити образу. Але, як сказала Льювілла, він умів витягувати з людей визнання. Чому ти ніколи не розповідала мені про це?

Вона мило посміхнулася:

— А навіщо?

Рендом повільно кивнув, його обличчя залишалося незворушним.

— Мені здається, що після від'їзду Бранд знав не більше, коли приїхав.

— Дивно, — сказав я. — Бранд розмовляв про Матіна ще з ким-небудь?

— Не пригадую, — промовив Джуліан.

— Я теж, — вимовив Бенедикт.

Решта теж негативно похитали головами.

— Залишимо поки це, але візьмемо на замітку, — промовив я. — Мені необхідно знати ще дещо. Джуліан, наскільки мені відомо, ви з Жераром якось намагалися пройти по Чорній Дорозі. При цьому Жерар був поранений. Здається, після цього ви жили у Бенедикта, поки Жерар не одужав. Я хотів би знати про цю експедицію.

— Здається мені, ти вже знаєш про неї, — відповів Джуліан. — Ти тільки що розповів усе, що сталося.

— Як ти дізнався про це, Корвін? — Поцікавився Бенедикт.

— У Авалоні.

— Від кого?

— Від Дари.

Він схопився на ноги, підійшов до мене, зупинився і люто втупився на мене зверху вниз.

— Ти все ще чіпляєшся за свої розповіді про це дівчисько?

Я зітхнув.

— Ну скільки можна про це говорити? Я тобі давно розповів все, що знаю про це. Хочеш вір, хочеш не вір, але все це розповіла мені вона.

— Що ж, значить ти мені не все розповів. Цієї частини історії я не пригадаю!

— Правда це чи ні? На рахунок Джуліана і Жерара?

— Правда! — Буркнув він.

— Тоді забудемо поки про джерело інформації. Розкажи про те, що там трапилося.

— Згоден, — зронив Бенедикт. — Тепер можна поговорити відверто. Того, хто змушував нас мовчати, більше немає серед нас. Це я, природно, про Еріка. Він не знав, де я, як і всі інші. Всі амберські новини я дізнавався від Жерара. Біля Авалона… ні, спершу інше. Еріку все менше і менше подобалася Чорна Дорога, і він, нарешті, вирішив послати розвідників, які пройшли б по ній по Відображеннях до самого її початку. Він вибрав Джуліана і Жерара. Біля Авалона на них напав дуже великий загін тварюк. Жерар по Карті викликав мене і я прийшов до них на допомогу. Ворог був знищений. Оскільки в битві Жерар зламав руку, та й Джуліана неабияк пошарпали, то я забрав їх до себе. В цей час я порушив мовчання і зв'язався з Еріком, щоб дати йому знати, де вони і що з ними. Він наказав їм після одужання повернутися в Амбер. Вони жили у мене, поки не видужали, а після одужання повернулися додому.

— І це все?

— Все.

Але це було не все. Дара розповіла мені, дещо ще. Я абсолютно чітко пам'ятав, що вона згадувала і про іншого відвідувача. У той день, біля струмка, коли крихітна веселка грала в тумані над водоспадом, а млинове колесо оберталося і оберталося, народжуючи мрії і перемелюючи їх, коли ми фехтували і розмовляли, і бродили в Відображеннях, і пройшовши через первісний ліс, опинилися на березі могутнього потоку, де оберталося колесо, яке могло б молоти зерно з житниці Богів, в день, коли ми снідали на траві, фліртували, пліткували, вона говорила багато про що. Безсумнівно, не все можна було брати на віру, але щодо подорожі Джуліана і Жерара вона не збрехала. Тепер я не міг відкинути можливість і того, що вона говорила правду і в іншому. Вона стверджувала, що Бранд відвідував Бенедикта в Авалоні. Вона навіть сказала «часто».

Крім того, Бенедикт не приховував, що не довіряє мені. Це вже було достатньою причиною для умовчання про те, що він вважає не моєю справою. Якби я був на його місці, я вчинив би точно так само, чорт мене забирай! Але треба бути ідіотом, щоб розповісти зараз йому про те, що мені відомо. Тому що існували й інші варіанти.

Можливо, він збирається розповісти мені про візити Бранда пізніше, наодинці. Можливо, він не бажає говорити про це при всіх, особливо при тому, хто намагався прикінчити Бранда.

Або… звичайно, не виключена можливість того, що за всім цим стоїть сам Бенедикт. У цьому випадку мені було навіть страшно подумати про наслідки. Я служив під командуванням Наполеона, Лі, Макартура, і навчився цінувати тактиків і стратегів. Бенедикт був і тим і іншим, і я не знав нікого, хто б міг з ним в цьому зрівнятися. Недавня втрата правої руки аніскільки не принизила його в моїх очах, так само, до речі кажучи, і не зменшило його мистецтво в єдиноборстві. Якби мені недавно так здорово не пощастило, то після нашого непорозуміння, він без труднощів перетворив би мене в відбивну. Ні, мені дуже не хотілося, щоб це був Бенедикт, і я не збирався витягати з нього те, що в даний момент він вважав за потрібне приховувати. Залишалося тільки сподіватися, що він просто приберігає це на потім.

Тому я задовольнився його відповіддю і вирішив перейти до інших справ.

— Флора, — звернувся я до сестри, — коли я був у тебе в перший раз після аварії, ти сказала дещо, чого я досі не міг зрозуміти. Після цього у мене було багато часу для спогадів, я наткнувся на твою загадкову фразу і задумався. Але так нічого і не зрозумів. Чи не поясниш ти, що ти мала на увазі, коли сказала, що в Відображеннях стільки кошмарного, що ніхто з нас і уявити собі не може?

— Ти віриш, не пригадую, щоб я це говорила. Але, можливо, це і було, якщо врізалося тобі в пам'ять. Але ти повинен розуміти, що я мала на увазі: Амбер впливає на сусідні Відображення, наче магніт, притягаючи до себе різні істоти, чим ближче до Амбера, тим легше шлях, навіть для створінь з Відображень. Хоча між самими Відображеннями теж відбувається обмін, але поблизу Амбера цей ефект проявляється найсильніше і стає одностороннім. Ми завжди були насторожі, щоб до нас не прослизнули які-небудь неприємні тварюки. Так от, в останні роки перед твоїм одужанням їх стало поблизу Амбера більше звичайного. Майже всі вони були небезпечними. Багато хто з них були з сусідніх тіней. Їх ми знали. Але через деякий час став з'являтися всякий мотлох. Зрештою виявилися і абсолютно незнайомі тварюки. Ми не знайшли ніяких причин цієї навали, хоча і шукали їх всюди. Ніяких катастроф, які могли б пригнати їх сюди. Іншими словами, відбувалися абсолютно неймовірні переходи через Відображення.

— Все це почалося ще при батькові?

— Так. Як я вже сказала, за кілька років до твого одужання.

— Зрозуміло. Ви не замислювалися над тим, що такий стан справ і зникнення батька, ймовірно, пов'язані між собою?

— Напевно, — відповів Джуліан. — Я досі вважаю, що це і є причина його зникнення. Батько поїхав, щоб з'ясувати, в чому справа і поправити становище.

— Це тільки здогадки, — вимовив Бенедикт. — Ти ж знаєш батька. Він ніколи нічого не пояснював. Але, взагалі-то, це припущення правдоподібне. Наскільки мені відомо, він багато разів говорив про те, що стурбований цією… якщо хочеш, міграцією чудовиськ.

Я витягнув свої Карти з футляра. З недавніх пір у мене увійшло в звичку завжди носити колоду з собою. Я підняв Карту Жерара і вдивився в неї. Решта мовчали, спостерігаючи за мною. Через кілька секунд контакт відновився.

Жерар усе ще сидів у кріслі, поклавши меч на коліна, і продовжував їсти. Відчувши мою присутність, він проковтнув шматок і сказав:

— Так, Корвін. Що тобі потрібно?

— Як Бранд?

— Спить, пульс трохи сильніше, дихання таке ж рівне. Ще рано…

— Знаю і розумію. Я, в основному хочу перевірити твою пам'ять. Перед зникненням батька в тебе не виникло враження, що причиною його від'їзду могла бути навала на Амбер з Відображень нових тварюк? Можливо, які-небудь слова або вчинки?

— Зазвичай це називається навідним питанням, — зауважив єхидно Джуліан.

Жерар витер рот.

— Це цілком можливо. Батько здавався стурбованим, чимось заклопотаним і часто згадував про чудовиськ. Але він ніколи не говорив, що це головна його турбота або що-небудь в такому роді.

— Наприклад?

Жерар похитавголовою.

— Не знаю. Що завгодно. Я… хоча так… так! Можливо тобі не завадить дізнатися про це, важливо це чи ні. Незабаром після зникнення батька я спробував дізнатися, чи не я був останнім, хто бачив його перед від'їздом. В цьому я був майже впевнений. Весь вечір я пробув у палаці і вже хотів повертатися на флагманський корабель. Приблизно за годину до цього батько пішов до себе, а я засидівся в вартовій, дувся в шашки з капітаном Тобеном. На наступний ранок ми відпливали і я вирішив прихопити з собою книгу. Я піднявся сюди, в бібліотеку. Батько сидів за столом, ось тут, — Жерар кивком голови вказав на це місце. — Він перегортав якісь старі книги і ще не переодягнувся. Коли я увійшов, він кивнув мені. Я сказав, що хотів лише взяти книгу. Тоді ти прийшов за призначенням, — відповів він і продовжував читати. Я відшукав книгу, побажав йому спокійної ночі, і він відповів: — Щасливого плавання, — і я пішов. — Жерар знову опустив очі. — Зараз я впевнений, що в ту ніч на ньому висів Камінь Правосуддя. Я бачив його на батькові так само ясно, як бачу його на тобі. І я впевнений, що раніше, тим же вечором, Каменя на ньому не було. Після цього я довго вважав, що він узяв Камінь з собою, ніщо в його кімнаті не вказувало на те, що пізніше він переодягнувся. Я жодного разу не бачив Камінь до того, як ви з Блейзом були розбиті під Амбером. В той день його надягав Ерік. Коли я став розпитувати його, він заявив, що знайшов Камінь в кімнаті батька. У мене не було ніяких доказів того, що Ерік бреше, і довелося задовольнитися його версією. Але вона ніколи не була мені до душі. Після того, як я почув твоє питання і побачив на тобі Камінь, сумніви знову повернулися до мене. Ось я і вирішив, що ти повинен знати про це.

— Спасибі, — вимовив я. У моїй голові крутився ще одне питання, але наразі я вирішив не ставити його. І поставив інше:

— Як ти вважаєш, чи не потрібні Бранду ковдри або ще що-небудь в цьому роді?

Жерар підняв свій келих, ніби за моє здоров'я, і сьорбнув вина.

— Гаразд. Продовжуй в тому ж дусі, — вимовив я і провів рукою по його Карті. — Здається, Бранду краще. Жерар не пам'ятає, щоб батько говорив що-небудь, що дозволило б безпосередньо пов'язати появу чудовиськ з його від'їздом. Цікаво, що скаже Бранд, коли прийде в себе.

— Якщо він прийде в себе, — кинув Джуліан.

— Думаю, що він отямиться. Нам всім не раз міцно діставалося, і якщо ми в щось і віримо, так це у власну живучість. Я вважаю, що до ранку він зможе говорити.

— Що ти збираєшся зробити з винуватцем, якщо Бранд назве його? — поцікавився Джуліан.

— Допитати.

— Тоді я хотів би допитувати його сам. У мене виникло таке відчуття, що цього разу ти, можливо, правий, Корвін, і що той, хто поранив його, ймовірно, буде винний і в тому, що ми періодично знаходимося в облозі, і в зникненні батька, і в смерті Каїна. Тому перед тим, як ми переріжемо його горло, я з насолодою допитаю його. Вважайте мене добровольцем і для закінчення роботи.

— Що ж, ми не забудемо твоєї просьби.

— Корвін, я не скидаю тебе з рахунків.

— Я в цьому не сумнівався.

— Я хочу дещо сказати, — промовив Бенедикт, перебивши відповідь Джуліана. — Мене непокоїть як сила, так і очевидна мета наших супротивників. Я кілька разів стикався з ними, і вони жадають крові. Якщо на хвилину повірити розповіді Корвіна про Дару, то її останні слова виражають їх намір: Амбер буде зруйнований. Не переможений, не підкорений, не покараний. Зруйнований! Гаразд, Джуліан, ти б не відмовився поцарювати тут, а?

Джуліан посміхнувся:

— Можливо, на наступний рік і в той же час, але не сьогодні, спасибі.

— Я хочу сказати, що можу уявити собі, що ти або будь-який з нас набирає найманців або шукає союзників для того, щоб захопити владу. Але я не можу уявити, щоб ти використав такі от могутні сили, які можуть потім вийти з-під контролю. Сили, метою яких є руйнування, а не завоювання. Я не можу уявити собі, що ти, я, Корвін, кожен з нас намагаються зруйнувати Амбер або мають справу з тими, хто хоче це зробити. Тому версія Корвіна про те, що хтось з нас зрадник, мені не подобається.

Волею-неволею довелося ствердно кивнути. Я й сам знав, що це було найслабше місце в моїх міркуваннях. Але все ж, тут було стільки невідомого… я міг би запропонувати купу пояснень, але здогадками нічого не доведеш. За мене це зробив Рендом.

— Можливо, — сказав він, — хтось із нас, уклавши договір, недооцінив своїх союзників, а тепер йому доводиться не солодше решти. Він, може, і не проти дати задній хід, але вже пізно.

— Ми можемо надати йому можливість зрадити своїх союзників зараз, — вимовила Фіона, — якщо нам вдасться переконати Джуліана не перерізати йому горлянку, і якщо решта пообіцяють те ж саме. У цьому випадку він, може бути, признається. За умови, що здогад Рендома вірний. Він більше не буде претендувати на трон, але, цілком очевидно, що він так і так його не отримає. Він залишиться в живих і зможе позбавити Амбер від великих неприємностей. Хто-небудь бажає дати гарантію винуватцеві на цих умовах?

— Так, — відповів я, — я збережу йому життя, якщо він зізнається, при умові, що він проведе його на засланні.

— Я з цим згоден, — підтримав мене Бенедикт.

— Я теж, — сказав Рендом.

— З однією умовою, — додав Джуліан. — Я згоден, якщо він особисто не винен у смерті Каїна. В іншому випадку — ні. Мені знадобляться вагомі докази.

— Довічне заслання, — промовила Фіона. — Добре. Я згодна. Чи не заперечую.

— І я, — приєдналася до неї Флора.

— Я теж, — проворкувала Льювілла.

— Швидше за все Жерар теж не буде проти, — вимовив я. — Але ось Бранд… Я сумніваюся, що йому захочеться приєднатися до нашого рішення.

— Давайте запитаємо Жерара, — заявив Бенедикт. — Якщо Бранд видереться і стане заперечувати, винний буде знати, що йому потрібно буде уникати тільки одного ворога. Зрештою, між собою вони завжди можуть розібратися.

— Іде, — я заглушив у собі погані передчуття, і знову зв'язався з Жераром.

Жерар теж погодився.

Всі ми піднялися на ноги і присягнулися у цьому ім'ям Єдинорога Амбера. У клятві Джуліана була додаткова умова. Ми поклялися змусити відправитися на заслання будь-кого з нас, хто порушить свою обіцянку. Я сумнівався, що це що-небудь нам дасть, але завжди приємно спостерігати одностайність в родині.

Потім кожен підкреслено заявив, що залишиться в палаці на ніч. Всі хотіли показати, що не страшаться того, що вранці може розповісти Бранд, і не збираються залишати місто. Навіть якщо вночі Бранд не виживе, про це не забудуть. Оскільки я не мав більше запитань, і ніхто не схопився і не покаявся в гріхах, про які згадувалося в цій клятві, то просто сидів у кріслі і слухав. Розмова розпалася на окремі бесіди й діалоги. Однією з основних тем були спроби відновити німу сцену в бібліотеці, розставити всіх по місцях. Незмінно виявлялося, що завдати удару міг кожен, крім говорячого. Я курив і мовчав. Дейдра висловила цікаве припущення. А саме, що Жерар міг сам нанести удар, коли всі натовпились навколо, і що його подвиги були покликані не прагненням врятувати Бранда, а бажанням примусити його замовкнути. А в такому разі у Бранда залишалося мало шансів дотягти до ранку. Дотепно, але в це я просто не міг повірити. Інші також не погоджувалися з нею. По крайній мірі, бажаючих піднятися наверх і викинути Жерара з бібліотеки не знайшлося.

Через деякий час підійшла Фіона і сіла поруч:

— Сподіваюся, з мого припущення небудь вийде. Більше нічого в голову не приходить.

— Може, й вийде.

— Я бачу, ти додав до свого гардеробу цікаву прикрасу, — промовила вона, піднімаючи двома пальцями Камінь і уважно розглядаючи його.

Потім Фіона підняла на мене очі:

— Він у тебе діє?

— Потроху.

— Виходить, ти знаєш, як його налаштовувати. Здається, щось, пов'язане з Лабіринтом?

— Так. Перед самою смертю Ерік розповів, як це робиться.

— Зрозуміло.

Вона випустила Камінь, відкинулася на спинку крісла, подивилася в вогонь:

— І він ні про що не попереджав тебе?

— Ні.

— Цікаво, навмисне він промовчав або просто так вийшло?

— Ні, він у цей час помирав, і до всього іншого йому справи не було. Це значно скоротило нашу бесіду.

— Знаю. Мене цікавить інше. Чи то ненависть до тебе переважила надії, які він плекав щодо долі королівства, чи то він не знав деяких принципів при роботі з Каменем.

— Ти щось знаєш про це?

— Корвін, згадай, як помирав Ерік. Коли це сталося, мене не було в Амбері, але на похорон я прийшла рано. При мені його готували, голили, одягали. І я бачила його рани. Я впевнена, що жодна з них сама по собі не була смертельною. Він був тричі поранений в груди, але тільки один удар міг дійти до його серця.

— Одного цілком достатньо, якщо…

— Почекай, — перебила вона мене. — Як не складно це було, але я таки спробувала перевірити кут проникнення тонкій скляній паличкою. Хотіла зробити розріз, але Каїн не дозволив. Але все одно я вважаю, що серце і артерії зачеплені не були. Якщо бажаєш перевірити, ще не пізно зробити розтин. Я впевнена, що рани і втома зіграли свою роль, але, по-моєму, головною причиною його смерті був сам Камінь.

— Що?!

— Я пам'ятаю деякі слова Дворкіна, я адже вчилася у нього. А ці слова допомогли мені потім дещо помітити. Дворкін натякав на те, що Камінь дає своєму господареві надзвичайні можливості, але в той же час висмоктує його життєву силу. Чим довше ти носиш його, тим більше він відбирає у тебе сил. Не знаю, як саме. Пізніше я звернула увагу на те, що батько дуже рідко носить Камінь, і завжди дуже швидко його знімає.

Мої думки повернулися до Еріка. У той день — коли він помирав на схилах Колвіра — і навколо кипіла битва. Я згадав, яким він видався мені з першого погляду: бліде обличчя, утруднене дихання, кров на грудях… І Самоцвіт на ланцюжку пульсував, подібно серцю, в складках його мокрої одежі. Ніколи раніше і ніколи потім я не спостерігав подібного видовища. Я згадав, що пульсація Каменя ставала все слабшою і слабшою. І коли Ерік помер і я склав його руки на Камені, пульсація припинилася.

— Ти знаєш що-небудь про те, як діє Камінь? — Звернувся я до Фіони.

Вона похитала головою.

— Дворкін вважав це державною таємницею. Я знаю те, що і так всім відомо: влада над погодою. Якщо судити по деяких висловах батька, він підвищує сприйняття. Можливо, навіть переводить його на більш високий рівень. Дворкін говорив про це, в основному, як про приклад того, що у всьому, що дає йому владу, присутній Лабіринт. Він приводив це як приклад принципу збереження: всі незвичайні можливості мають свою ціну. Чим більше влада, тим дорожче вона обходиться. Карти — дрібниця, але навіть після них відчуваєш легку втому. А перетинаєш Відображення — а це значить використовуєш образ Лабіринту, закладений в нас — ще більше стомлюєшся. Пройти сам Лабіринт — фізично неймовірно важко. Але Камінь, говорив Дворкін, є ще більш висока ступінь того ж явища, і той, хто використовує його, платить набагато дорожче.

Так. Що ж, якщо це правда, то я отримав ще один непрямий доказ про характер мого покійного і найменш улюбленого братика. Якщо, знаючи про це, він все ж заради захисту Амбера надів Самоцвіт і носив його занадто довго, то, виходить, він був героєм. Але тоді те, що він передав мені Камінь ні про що не попередивши, можна вважати останньою спробою помститися навіть після смерті. Однак Ерік сказав, що виключив мене з свого прокляття, щоб воно повністю лягло на наших ворогів. Звичайно, це означало тільки те, що він ненавидів їх трішки більше, ніж мене, і намагався розумно витрачати свої можливості на благо Амбера. Я згадав про те, що замітки Дворкіна, які я знайшов у схованці, зазначеній Еріком, виявилися неповними. Чи можливо, що Ерік отримав їх повністю і навмисне знищив ту частину, в якій були попередження про небезпеку, щоб наслати загибель на свого наступника? Це здавалося мені малоймовірним. Він не знав, що я повернуся, що битва закінчиться його загибеллю і що я стану його наступником. Влада цілком могла перейти до одного з його улюбленців, і вже, звичайно, Ерік не став би ставити йому такі пастки. Ні, або Ерік не знав про цю властивість Каменя і сам отримав неповні інструкції, або хтось добрався до паперів раніше за мене, вилучивши деякі з них і намагаючись піднести мені чи іншим смертоносний сюрприз. І це знову могло бути рукою справжнього ворога.

— Тобі не відомо, до яких пір ним можна користуватися безболісно? — Запитав я.

— Ні, — відповіла Фіона. — Можу підкинути тобі парочку натяків, може придатися. По-перше, я не пригадую, щоб колись батько довго носив Камінь. Другий я вивела з слів батька. Колись він зауважив: якщо люди перетворюються в статуї, то або ти потрапив не туди, куди хотів, або «здорово влип». Я довго випитувала у нього, що означає ця фраза. Зрештою, у мене склалося враження, що перша ознака того, що ти носиш Камінь занадто довго — це якесь спотворення відчуття часу. Очевидно, починається прискорення всього обміну речовин, і в результаті цього тобі здається, що світ навколо тебе рухається повільніше. Це може завдати людині великої шкоди. Ось і все, що я знаю. Та й остання частина, в основному, мої здогадки. Давно ти його носиш?

— Порядно, — відповів я, подумки вимірюючи свій пульс і озираючись, перевіряючи, чи не сповільнився час навколо мене.

Все начебто нормально, хоча мені дійсно нездужалось. Але раніше я приписував це обіймам Жерара. Однак, я не збирався зривати з себе ланцюг з Каменем тільки через слова іншого члена сім'ї — нехай навіть це буде розумниця Фіона в дружньому настрої. Що це було — збочення, упертість? Ні, незалежність. Саме незалежність, та ще чисто формальна недовіра. Як би там не було, я надів Камінь всього кілька годин тому, ввечері. Почекаю.

— Що ж, ти домігся того, чого хотів, коли надягав Камінь, — заявила Фіона. — Я просто хотіла порадити тобі довго не носити його, поки ти не з'ясуєш всього досконально.

— Дякую, Фі, скоро я його зніму. Я вдячний тобі за те, що ти повідомила мені про це. До речі, а що сталося з Дворкіним?

Вона постукала пальцем по скроні:

— Збожеволів в кінці кінців, бідолаха. Мені хочеться думати, що батько знайшов для нього яке-небудь приємне і знайоме містечко в Відображеннях.

— Зрозуміло, — промовив я. — Що ж, будемо думати так. Бідолаха. Джуліан піднявся на ноги, закінчивши розмову з Льювіллою. Він потягнувся, кивнув їй і підійшов до нас.

— Корвін, у тебе більше немає до нас питань?

— Поки що ні.

Він усміхнувся:

— І ти більше нічого не хочеш нам сказати?

— В даний час, ні.

— Будуть ще експерименти, досліди, шаради?

— Ні.

— Чудово! Тоді я пішов спати. На добраніч!

— На добраніч!

Він вклонився Фіоні, махнув рукою Бенедикту і Ренді, проходячи повз Флору і Дейдру, кивнув їм. По дорозі він зупинився, повернувся до нас і промовив:

— Тепер можете попліткувати і про мене, — і вийшов.

— Що ж, давайте поговоримо, — підхопила Фіона. — Думаю, що це його рук справа.

— Чому? — Запитав я.

— Я пройдуся по всьому списку, хоча, звичайно, я не об'єктивна, пристрасна і вірю в інтуїцію. По-моєму, Бенедикт поза підозрою. Якщо б він хотів захопити трон, то він би давно зробив це прямим, військовим шляхом. У нього було стільки часу, що він цілком міг підготувати успішну атаку, навіть на батька. Всі ми знаємо, який він сильний в бою. Ти, з іншого боку, наробив таких ляпів, яких ніколи не допустив би, будь ти зловмисником. Тому я вірю твоїй історії щодо амнезії і всього іншого. Ніхто не дозволив би засліпити себе в стратегічних цілях. Жерар майже довів свою невинність. Я готова думати, що він залишився нагорі не стільки з бажання захистити Бранда, скільки саме для цього. У будь-якому випадку це з'ясується дуже скоро. За Рендомом всі ці роки невпинно стежили, у нього просто не було можливості щось зробити. З нас, слабкої статі, у Флори не вистачить мізків, у Дейдри — сміливості, у Льювілли немає ніяких мотивів. Вона щаслива де завгодно, але тільки не тут. А я, звичайно, не винна ні в чому, окрім злих намірів. Залишається Джуліан. Чи здатний він на це? Так! Він хоче влади? Звичайно! У нього були час і можливості? Знову, так! Це він.

— А навіщо йому було вбивати Каїна? Адже вони були великими приятелями.

Вона презирливо скривила губи.

— У Джуліана немає друзів. У нього крижане серце, яке відтає тільки при думці про самого себе. Так, останніми роками здавалося, що він зблизився з Каїном більше, ніж з іншими. Але навіть це… навіть це могло бути сплановано заздалегідь. Він міг розіграти дружбу, поки в неї всі не повірили, щоб у будь-який час не потрапити під підозру. Я вважаю, що Джуліан на це здатний. Йому невідомо, що таке сильна прихильність.

Я похитав головою і відповів:

— Не знаю… він здружився з Каїном в мою відсутність, тому я знаю про їхню дружбу тільки від інших. І все-таки: якщо Джуліан шукав собі близьку людину, схожу на самого себе, я можу зрозуміти це. Вони були багато в чому схожі. Я думаю, вони дружили по-справжньому. Неможливо роками обманювати один одного, якщо тільки інший не дурний, як пробка, а Каїн не був дурнем. І… ти сама сказала, що твої доводи інтуїтивні, суб'єктивні і все таке. Мої — теж. Не подобається мені думати про те, що хтось може бути таким гадом, що підлаштує отаке своєму єдиному другу. Ось тому я і вважаю, що в твій перелік вкралася невелика помилка.

Вона зітхнула:

— Корвін, ти ж не вчора народився, а несеш таку дурницю! Довге перебування у тому дивному світі, здається, змінило тебе. Раніше ти зміг би побачити очевидне, як бачу це я.

— Ймовірно, я і справді змінився. Тому що мені це більше не здається очевидним. А, може, це ти змінилася, Фіона? Те малятко, яку я знав раніше, не була такою цинічною. Раніше для тебе теж все було не настільки очевидним.

Вона мило посміхнулася.

— Ніколи не говори жінці, що вона змінилася, Корвін. Якщо тільки вона не змінилася на краще. Колись ти і це знав. Але, можливо, ти всього лише одна з тіней Корвіна, послана сюди страждати і залякувати? Невже справжній Корвін десь посміюється над нами?

— Я тут і не сміюся.

Вона розреготалася.

— Так воно і є, я тільки що вирішила, що ти — це не ти! Слухайте всі! — Крикнула вона, зриваючись на ноги. — Я тільки що виявила, що це не справжній Корвін! Напевно, це одна з його тіней! Тільки що це Відображення заявило, що вірить у дружбу, душевне благородство та іншу нісенітницю, про які співається в жалісливих романсах! Цілком очевидно, що я права!

Всі здивовано витріщились на нас. Фіона знову розреготалася, і раптово сіла.

Я почув, як Флора прошепотіла: «наклюкался», — і повернулася до бесіди з Дейдрою. Рендом сказав: «Якщо Відображення, то нехай буде Відображенням», — і продовжив суперечку з Бенедиктом і Льювіллой.

— Ну, переконався? — Запитала Фіона.

— У чому?

— Ти нереальний, — відповіла вона, поплескуючи мене по коліну. — Та й я теж, якщо вже на те пішло. Який паскудний був день, мій Корвін!

— Згоден. У мене у самого на душі шкребе. Я думав, що придумав, як звільнити Бранда. Та й не тільки вважав — думка була правильною. Тільки йому від цього яка користь?

— Ти недооцінюєш власні заслуги. У тому, що трапилося, твоєї провини немає.

— Спасибі.

— Здається, Джуліан подав чудову ідею, — зауважила вона. — Щось мене теж на сон потягнуло.

Я встав разом з нею і провів її до дверей.

— Я в повному порядку, — заспокоїла вона мене. — Не хвилюйся.

— Ти в цьому впевнена?

Фіона уривчасто кивнула.

— Якщо що, я тут. Побачимося вранці.

— Сподіваюся, — відповіла Фіона. — Тепер можете поговорити і про мене.

Вона підморгнула мені і вийшла. Я обернувся і побачив підходячих Бенедикта і Льювіллу.

— Спатоньки? — Поцікавився я.

Бенедикт кивнув.

— А чому б і ні? — Пробелькотіла Льювілла і поцілувала мене в щоку.

— Це ще за що?

— Та за всяке різне. Доброї ночі!

— Доброї ночі!

Рендом присів біля вогнища, помішуючи у вогні кочергою. Дейдра повернулась до нього і сказала:

— Для нас більше дров не підкидай. Ми з Флорою теж йдемо спати.

— Ну й добре.

Рендом відставив кочергу і встав.

— На добраніч! — Вимовив він слідом сестрам.

Дейдра посміхнулася мені сонно, Флора — нервово. Я теж побажав їм добраніч і проводив до дверей.

— Дізнався що небудь новеньке і корисне? — Запитав Рендом.

Я знизав плечима:

— А ти?

— Власні думки, здогадки. Ніяких нових фактів. Ми пробували вирішити, хто наступний у списку.

— Ну і!..

— Бенедикт вважає, що в тебе з ним рівні шанси. Ти або він. Звичайно, якщо це не твоїх рук справа. А ще він думає, що твоєму приятелеві Ганелону слід бути обережнішим.

— Ганелон… так, це думка. Мені б слід було самому подумати про це. На рахунок рівних шансів він теж правий. У нього, мабуть, шансів навіть трохи більше: вони ж знають, що після провалу їх спектаклю я насторожі.

— Ну, бачиш, як нам відомо, Бенедикт також насторожі. Він ухитрився довести це до відома каждого. Здається мені, він сам не проти, щоб вони спробували.

Я посміхнувся:

— Так, шанси і справді рівні.

— Бенедикт теж так сказав. Зрозуміло, він знав, що я все тобі передам.

— Хотілося б мені, щоб він знову почав розмовляти зі мною. Що ж… нічого не поробиш. Ну їх усіх до біса! Пішли спати.

Рендом кивнув:

— Спочатку заглянь під ліжко.

Ми вийшли з кімнати і попрямували до сходів.

— Шкода, що ти не здогадався разом з рушницями прихопити трохи кави, — Зауважив він. — Я б із задоволенням випив чашечку.

— А безсоння у тебе не буває?

— Ні, вечорами я обожнюю випити чашечку-другу кави.

— Мені страшно хочеться кави вранці. Нічого, владнаємо цю справу, привеземо і кави.

— Утішив, нічого сказати. Але ідея непогана… Так, до речі, яка муха вкусила Фіону?

— Вона вважає, що все це — справа рук Джуліана.

— Що ж, можливо, вона і близька до істини.

— А Каїн?

— Припустимо, що ми маємо справу не з однією людиною. Скажімо, їх було двоє. Джуліан і Каїн, наприклад. Зрештою, вони розсварилися, Каїн програв. Джуліан вирішив позбутися від нього і використовував його смерть для того, щоб одним махом і послабити, до речі, і твої позиції. Немає гірше ворогів, ніж колишні друзі.

— Все це без толку. У мене голова йде обертом, коли я починаю розглядати варіанти. Або нам доведеться чекати, коли трапиться що-небудь ще, або прискорити події. Швидше за все, друге, але не сьогодні…

— Гей, куди ти, почекай!

— Вибач, сам не знаю, що зі мною, — я зупинився на сходовому майданчику. — Напевно, фінішний ривок.

— Нервова енергія, — зауважив Рендом, знову порівнявшись зі мною. Ми продовжували підніматися. Я насилу змушував себе йти в ногу з ним, борючись з бажанням йти швидше.

— Ну, на добраніч!

— На добраніч, Рендом!

Він піднявся сходами ще вище, а я пішов по коридору до своїх апартаментів. До цього часу мої нерви зовсім розбовталися. Ймовірно, тому я впустив ключі.

Я простягнув руку і піймав їх на льоту. І мені здалося, що вони падали повільніше, ніж зазвичай. Я вставив ключ у замок і повернув його.

У кімнаті було темно, але я вирішив не запалювати свічку або масляну лампу. Я давним-давно звик до темряви. Я замкнув двері і закрив її на засувку. Коридор теж був слабо освітлений, але до цього часу мої очі вже майже освоїлися з темрявою. Я повернувся. Крізь штори проникало зоряне світло. Я перетнув кімнату, розстібаючи на ходу комір.

Він чекав мене в спальні, ліворуч від входу. Він вибрав ідеальну позицію і нічим не видав себе. І я ступив прямо в капкан. У нього було відмінне положення, кинджал він тримав напоготові, на його стороні була перевага цілковитої несподіванки. За всіма правилами я повинен був померти — не в своєму ліжку, а прямо біля нього.

Переступивши поріг, я вловив краєчком ока рух, зрозумів, що в кімнаті хтось є, і що це має означати.

Піднімаючи руку, щоб відвести удар, я вже розумів, що спізнився. Але перш, ніж клинок вп'явся в мене, мені впала в око дивна річ: вбивця рухався дуже повільно. Він зобов'язаний був діяти блискавично, вклавши в удар всю напругу, що накопичилася за час очікування. Тоді я не встиг би навіть зрозуміти, що відбувається, до тих пір, поки все не скінчилося б. А тоді, швидше за все, нікому було б і розуміти. У мене не повинно було вистачити часу повернутися і так далеко викинути руку. Червоний серпанок затуманив мої очі, і я відчув, як моя долоня вдарила його по викинутій вперед руці. В ту ж мить сталь торкнулася мого живота і встромилася в нього. Мені здалося, що в червоності виникли неясні обриси Космічного Лабіринту, по якому я пройшов сьогодні вранці. Я склався навпіл і впав. Я вже не міг думати, але на якусь мить залишався у свідомості. Лабіринт став чіткішим, наблизився. Я хотів врятуватися втечею, але мій кінь… моє тіло… спіткнулося. І кінь скинув мене…

7

Кожна людина в житті повинна пролити трохи крові. На жаль, знову підійшла моя черга, і цього разу, схоже, крові було не так вже й мало. Я лежав на правому боці, тримаючись обома руками за живіт. Я був весь мокрий і час від часу щось стікало по складках живота. Зліва внизу, трохи вище пояса, я нагадував недбало розкритий конверт. Такі були мої перші відчуття, коли свідомість знову повернулося до мене. І першою думкою було: «Чого ж він чекає?». Очевидно, вбивця вирішив не завдавати вирішального удару. Але чому?

Я відкрив очі. По всій імовірності, я знаходився без свідомості досить довго і вони повністю адаптувалися до темряви. Я повернув голову. У кімнаті нікого не було. Але сталося щось дивне, і я ніяк не міг збагнути, що саме. Я закрив очі і знову опустив голову.

Щось не в порядку, але з іншого боку — все в порядку.

Матрац! Я лежав на своєму ліжку! Сумнівно, щоб я зміг забратися на нього без сторонньої допомоги. Але штрикнути мене ножем, а потім допомогти влягтися в ліжко — що за марення?

Моя постіль… вона була одночасно і не моя. Я стиснув повіки і скрипнув зубами. Нічого не зрозуміло. Я розумів, що був близький до шоку, що кров скупчується всередині, а потім стікає. Але все ж спробував змусити себе мислити чітко. Це було нелегкою справою.

Моє ліжко. Прокидаючись, ви завжди знаєте, що лежите у власному ліжку. Навіть коли свідомість ще не включилося. Так воно і було зі мною, але все ж…

Я придушив бажання чхнути, бо відчув, що просто порвуся навпіл. Довелося стиснути ніздрі і почати дихати через рот, коротко і уривчасто. Я не знав, що зі мною. На смак, на запах, на дотик я відчував навколо себе пил.

Лоскотати в носі перестало, я відкрив очі і раптом зрозумів, де перебуваю. Я не розумів, як я опинився тут і чому, але я знову був у будинку, який ніколи більше не чекав побачити.

Я опустив праву руку, сперся на неї, підвівся.

Спальня в моєму будинку. Старому будинку. Будинку, який належав мені давним-давно, коли я ще був Карлом Корі. Мене повернули в Відображення, в той світ, де я провів роки заслання. В кімнаті було повно пилу. Ліжко не заправлялася з тих самих пір, як я спав на ньому в останній раз, а з тих пір пройшло більше п'яти років. Я знав, в якому стані знаходиться будинок, тому що всього лише кілька тижнів тому заглядав сюди. Я ще трохи підвівся, насилу перекинув ноги через край ліжка, зісковзнув на підлогу. Потім знову скоцюрбився і сіл. Було дуже боляче.

Хоча поки мені не погрожували подальші замаху, я знав, що цього мало. Мені була необхідна допомога, а я був не в змозі допомогти сам собі. Я навіть не уявляв, чи надовго мені вистачить сил не втрачати свідомості. Тому мені потрібно було встати і вийти з дому. Телефон, звичайно, відключений. Будинків поблизу немає. Доведеться спуститися до дороги. Я похмуро згадав, що побудував тут будинок саме тому, що по цій дорозі рідко хто-небудь їздив. Я люблю самотність, іноді, принаймні.

Правою рукою я підтяг до себе подушку і стягнув з неї наволочку, вивернув навиворіт і спробував скласти її, плюнув на цю справу, зім'яв її, сунув під сорочку і притиснув до рани. Потім я довго сидів непорушно, тримаючи наволочку на животі. Все це вимагало величезних зусиль. Я виявив, що біль не дозволяє мені глибоко зітхнути.

Через деякий час я потягнув до себе другу подушку, поклав її на коліна і почекав, поки вона сама не вивалиться з наволочки. Я збирався махати цією наволочкою проїжджаючим автомобілям, тому що, як завжди, був одягнений в чорне. Але коли я спробував засунути її за пояс, мою увагу привернуло дивне поводження самої подушки. Вона ще не долетіла до підлоги. Я випустив її, її нічого не тримало, подушка падала, але дуже повільно, ніби уві сні.

Я згадав, як падали ключі, які я впустив біля порога в свої апартаменти. Я згадав про свій ненавмисний ривок на сходах, який так здивував Рендома. Я згадав слова Фіони про Камінь, якийвсе ще висів у мене на шиї, пульсуючи тепер в такт з биттям у мене в боці. Мабуть, він врятував мені життя, поки що, принаймні. Так, якщо Фіона не помилилася, так воно і було. Коли вбивця завдав мені удару, Камінь допоміг мені виграти мить, якої мені вистачило, щоб повернутися і викинути руку. Можливо, він також і переніс мене сюди. Але про все це я подумаю іншим разом. якщо у мене буде час на цей інший раз. А зараз, якщо Фіона не помилилася, Камінь треба зняти. Та й мені пора було ворушитися.

Я засунув другий наволочку за пояс і спробував встати, тримаючись за край ліжка. порожній номер! Занадто боляче, і голова йде обертом. Я знову опустився на підлогу, насилу зберігаючи свідомість. Я відпочив і потім повільно поповз. Поповзом, повзучи…

Головний вхід, як я згадав, був забитий наглухо. Що ж, виберемося через задні двері.

Я добрався до дверей спальні і зупинився, спершись на одвірок. Під час відпочинку я зняв з шиї Самоцвіт і обмотав його навколо кисті. потрібно було десь заховати його, але мій кабінет з сейфом знаходився надто далеко. Крім того, за мною залишався кривавий слід. Будь-хто, хто виявить його, напевно зацікавиться вмістом сейфа, і без труднощів знайде і відкриє його. А у мене не було ні часу, ні сил…

Я вибрався із спальні і дістався до задніх дверей. Для того, щоб відкрити їх, мені довелося піднятися і напружити всі сили. Я зробив це, попередньо відпочивши, і в цьому була моя помилка.

Я прокинувся, лежачи на порозі. Ніч була холодна, хмари закривали майже все небо. Сильний вітер шумів у гіллі над двориком. На моїй викинутій.

Я підвівся на руках і виповз назовні. Снігу виявилося дюйми на два. Крижане повітря допомогло мені прийти в себе. Майже з панічним жахом я зрозумів, наскільки затуманений був мій розум під час подорожі зі спальні. У будь-яку секунду я міг втратити свідомість.

Не зволікаючи ні секунди я поповз до дальнього кута будинку. По дорозі туди я відхилився від курсу, підповз до купи компосту, розрив її, опустив Камінь в ямку і закрив її кущем сухої трави, вирваним із купи. Закидавши схованку снігом, я поповз далі.

За рогом вітру не було. Я повз вниз по пологому схилу. По дорозі я ще не раз відпочивав. Щойно мимо проїхала машина, і я бачив, як зникли вдалині її задні фари. Інших машин не спостерігалося.

Я знову поповз далі. Кристалики льоду обпалювали обличчя, коліна промокли наскрізь і горіли від холоду. Двір мого будинку спочатку поступово, а потім різко, спускався до дороги. Ярдів за сто правіше була западина, де водії зазвичай гальмували. Мені здавалося, що якщо хто-небудь буде їхати звідти, то я буду перебувати у світлі фар на кілька секунд довше — одна з дрібних зачіпок, за які завжди хапається розум, коли справи погані. Аспірин для почуттів. Тричі зупинившись для відпочинку, я спустився на узбіччя, підповз до великого валуна з номером мого будинку. Я всівся на нього і притулився спиною до насипу. Витягнувши другу наволочку, я поклав її собі на коліна. Я чекав, відчуваючи, як затуманюється свідомість. Здається, я кілька разів вимикався і знову приходив до тями. Всякий раз, піймавши себе на цьому, я намагався навести в думках хоч якийсь порядок, обдумати все що відбулося в світлі того, що сталося нещодавно, знайти якісь заходи, щоб забезпечити свою безпеку. Однак, це вимагало непомірно великих зусиль. Думати було надто важко, і я міг тільки реагувати на події. Але все ж у момент якогось просвітлення мені прийшло в голову, що Карти ще зі мною. Я міг зв'язатися з ким-небудь в Амбері, щоб він доставив мене туди.

Але з ким? Я був не так вже слабкий, щоб не зрозуміти, що можу зв'язатися як раз з тим, хто винен в моєму нинішньому становищі. Що ж краще — ризикнути так, або шукати свій шанс тут? Але все ж, Рендом або Жерар…

Мені здалося, що я чую шум мотора. Далекий, слабкий. Вітер і биття пульсу у вухах заважали слухати. Я повернув голову, зосередився.

Ось воно… знову! Так, це була машина. Я приготувався розмахувати наволочкою.

Але мої думки навіть зараз розбігалися. І одна з них була про те, що, можливо, я не зможу примусити себе сконцентруватися до такої міри, щоб зуміти працювати з Картами.

Звук посилився. Я підняв наволочку. Через кілька секунд дорога вдалині праворуч від мене освітилася. Незабаром на вершині пагорба показався автомобіль. Він спустився вниз і я знову втратив його з виду. Потім він знову піднявся і помчав до мене. Сніжинки виблискували в світлі фар.

Коли він наблизився до западини, я став розмахувати наволочкою. Автомобіль під'їхав ближче і я потрапив в світло фар. Водій не міг не помітити мене, але він промчав мимо. Седан останньої моделі. За кермом чоловік, ззаду жінка. Вона озирнулася і подивилася на мене, але водій навіть не пригальмував.

Через кілька хвилин з'явилася інша машина, не така нова. За кермом сиділа жінка, пасажирів не було видно. Вона пригальмувала, але лише на секунду. Ймовірно, я їй не сподобався. Жінка додала газу і зникла.

Я сидів на валуні, відпочиваючи. Принцу Амбера не пристало згадувати про братерство між людьми і засуджувати мораль інших. Принаймні, всерйоз, а сміятися мені не дозволяла біль. У мене не було сил, здатності сконцентруватися і навіть рухатися. А це означало, що моя влада над Відображенням не могла мені принести ніякої користі. Якби я міг, то в першу чергу відшукав би собі містечко потепліше… Я подумав, чи зможу я піднятися на пагорб до купи компосту. До цієї хвилини мені не спадало на голову скористатися Каменем і змінити погоду. Цілком можливо, що це зусилля вб'є мене. І все-таки…

Я похитав головою. Я плив, майже засинав. Не можна спати! Що це? Ще машина? Можливо. Я спробував підняти наволочку, але впустив її, потім нахилився вперед, щоб підняти і на секунду поклав на голову руку, після чого притулився до каменя і приліг на нього. Дейдра… я покличу свою дорогу сестричку. Хто ж мені ще допоможе, якщо не вона? Зараз вийму Карти і знайду її. Через хвилину… Не будь вона моєю сестрою… Треба відпочити. Я шахрай, але не дурень. Можливо, іноді, коли я відпочиваю, я навіть про дещо шкодую. Про дещо… Якби тільки тепліше… але якщо ось так зігнутися, то не так уже й погано… Що це, мотор? Я хотів підняти голову з каменю, але не зміг. І, яка різниця, побачать мене або не побачать, вирішив я.

Я відчув на віках світло і почув шум мотора.

Тепер він не віддалявся і не наближався. Постійний шум. Я почув крик, потім клацання… пауза… брязкання… двері відчинились і зачинилися. Я відчув, що можу відкрити очі, але не хотів робити цього. Я боявся, що побачу тільки темну і порожню дорогу, що звуки знову розчиняться в битті крові і в шумі вітру. Краще не ризикувати і берегти те, що у мене є…

— Гей! Що трапилося? Вам погано?

Кроки… значить, не галюцинація.

Я відкрив очі, змусив себе випрямитися.

— Корі! Боже мій, це ви? Я видавив з себе посмішку, кивнув і трохи не звалився з валуна на землю.

— А, Білл… як поживаєте?

— Що трапилося?

— Я поранений. Ймовірно, важко. Мені потрібен лікар.

— Ви зможете йти з моєю допомогою? Або вас донести?

— Спробуємо дійти, — прошепотів я.

Він допоміг мені стати на ноги, і я опустив йому на плече руку. Ми попрямували до машини. Я пам'ятаю тільки перші кроки.

Коли прекрасна колісниця, що летіла низько над землею, стала не такою вже прекрасною і знову злетіла вище, я спробував підняти руку і виявив, що її хтось тримає. Я зупинився, щоб подумати, що означає приклеєна до неї гумова трубка, і вирішив, що буду жити. Я вдихнув лікарняні запахи і звернувся до свого внутрішнього годинника. Я вважав, що якщо вже протягнув до цих пір, то просто зобов'язаний перед самим собою продовжувати жити. Мені було тепло і добре, якщо так можна сказати після всіх моїх недавніх пригод. Прийшовши до цього висновку, я закрив очі, опустив голову і знову заснув.

Пізніше, коли я отямився знову, я вже відчував себе ще краще. Сестра помітила, що я прокинувся, і сказала, що мене привели годин сім тому, і що скоро мене провідає лікар. Вона принесла мені склянку води і повідомила, що сніг вже не йде. Їй страшно хотілося дізнатися, що зі мною відбулося.

Я вирішив, що пора починати придумувати свою історію. Значить, так… Я повертався після тривалого перебування за кордоном. Треба що-небудь попростіше. Чим простіше, тим краще. Діставшись додому попутками, увійшов і застав у будинку якогось волоцюгу. Він ударив мене ножем і я виповз назовні в пошуках допомоги. Все.

Коли я виклав усе це лікареві, то спершу не зрозумів, чи повірить він. Лікар був огрядний чоловік з давно обвислими щоками. Його звали Рейлі, Моріс Рейлі. Я закінчив розповідь, а він лише кивнув і запитав:

— Ви не розглянули його?

Я похитав головою.

— Було темно.

— Він пограбував вас?

— Не знаю.

— У вас був з собою гаманець?

Я вирішив, що тут треба відповісти ствердно.

— Так, коли вас доставили сюди, при вас його не було. Мабуть, він прихопив ваші грошики з собою.

— Мабуть, так, — не став заперечувати я.

— Ви мене зовсім не пам'ятаєте?

— Ні, а що, ми зустрічалися?

— Коли вас привезли, мені здалося щось знайоме. Спочатку цим все і обмежилося.

— Ну, і? — Поцікавився я.

— У що ви були одягнені? Якась військова форма?

— Там це був останній крик моди. Так ви стверджуєте, що начебто десь бачили мене?

— Так, — підтвердив він. — А де це «там»? Звідки ви приїхали? Де були?

— Я багато подорожую. Ви мені збиралися щось сказати?

— Так. Клініка у нас маленька, і кілька років тому один проноза-торговець умовив директорів придбати комп'ютер для запису та зберігання історій хвороб. Якби населення в окрузі росло і клініка розширювалася, то гра б коштувала свічок. Але нічого подібного не сталося, а комп'ютер коштує недешево. Через нього наші клерки зовсім розлінились. Старі історії, навіть для відділення невідкладної допомоги, не викидаються, як раніше. Місця вистачає. Коли містер Рот назвав ваше ім'я, я, як завжди в таких випадках, почав перевіряти, чи немає ваших старих історій хвороб. Дещо я виявив і згадав, де бачив вас. У ту ніч, сім років тому, коли ви попали в автокатастрофу, я чергував у відділенні невідкладної допомоги. Я згадав, що робив вам операцію, і що був упевнений, що ви не виживете. Але ви мене здивували. Немає навіть шрамів, які просто не могли не залишитися. Все чудово зажило.

— Спасибі, вашими турботами…

— Скільки вам років? Це для історії хвороби.

— Тридцять шість, — відповів я. Найбезпечніша цифра.

Він зробив запис у папці, яку тримав на колінах.

— Знаєте, якщо вже я взявся за спогади, то готовий заприсягтися, що сім років тому ви виглядали точно так само.

— Здоровий спосіб життя.

— Ви знаєте свою групу крові?

— Вона у мене дуже рідкісна. Але, на практиці, можна вважати, що друга. Резус позитивний. Мені можна вливати будь-яку, тільки мою нікому не вливайте.

Він розуміюче кивнув.

— Ви розумієте, що ваш випадок вимагає спеціального дослідження?

— Здогадуюся.

— Я просто думав, чи не турбує вас це.

— Спасибі. Значить, в ту ніч ви чергували і залатали мене? Цікаво. Ви пам'ятаєте ще що-небудь?

— Що ви маєте на увазі?

— Обставини, за яких я тоді вступив до вас. У мене провал пам'яті. Не пам'ятаю ні катастрофи, ні що було потім. Пам'ять повернулася вже після того, як мене перевели в Грінвуд. Не пригадаєте, як мене привезли?

Як раз в той момент, коли я вирішив, що у нього один і той же вираз обличчя на всі випадки життя, Рейлі поморщився.

— Ми висилали машину, — відповів він.

— Чому? Хто повідомив про катастрофу? Як?

— Розумію. Швидку викликала поліція. Якщо пам'ять мені не зраджує, хтось бачив, як усе сталося, і повідомив в дільницю. Вони по радіо зв'язалися з найближчою патрульною машиною і ті помчали до озера, упевнилися, що повідомлення не помилкове, надали вам першу допомогу і викликали нас. Ось і все.

— А хто дзвонив в поліцію, невідомо?

Рейлі похитав головою.

— Такі речі в історію хвороби не записують. Хіба ваша страхова компанія не розглядала справу? Ви не зверталися за страховкою? Можливо, вони знають більше.

— Відразу після одужання мені довелося покинути Штати. Я не звертався за страховкою. Але ж має бути поліцейський рапорт.

— Звичайно, але я поняття не маю, скільки часу вони зберігаються, — посміхнувся він. — Звичайно, якщо той торговець заїхав і до них, але… по-моєму, справу починати вже пізно. Мені здається, що строк звернення за страховкою обмежений законом. Ваш друг Рот скаже вам точніше.

— Я не про страховку. А просто захотілося дізнатися, що ж сталося. Всі ці роки я частенько про це думав. Бачте, я все ще страждаю ретроградною амнезією.

— Ви ніколи ще не говорили з психіатром про це? — Запитав він, і щось в його тоні мені не сподобалося. І тут же спрацювала моя інтуїція. Чи не примудрилася Флора офіційно оголосити мене божевільним, перш ніж мене перевели в Грінвуд? Чи було це зафіксовано в моїй історії хвороби? Минуло багато часу, а я нічого не знав про закони, що діють в таких випадках. Однак, якщо з тих пір справа йшла саме так, то звідки їм було знати чи визнав мене якийсь суд юридично нормальним? Розсудливість змусила мене нахилитися вперед і поглянути на руку лікаря. Підсвідомо я пам'ятав, що, перевіряючи мій пульс, він дивився на годинник з календарем. Так, так воно і є. Я примружився. Ага, день і місяць: двадцять восьме листопада. За допомогою мого коефіцієнта — два з половиною до одного — я швиденько вирахував рік. Як він і сказав, минуло сім років.

— Ні, ніколи, — відповів я. — Я вважав, що ушкодження органічне, а не функціональне, і просто описав цей період, як втрачений час.

— Зрозуміло, — зронив він. — Ви дуже легко кидаєтеся такими фразами. Іноді так говорять люди, які колись лікувалися.

— Я знаю — багато читав про це.

Він зітхнув і встав:

— Послухайте. Я подзвоню містеру Роту і повідомлю, що ви прокинулися. Ймовірно, так буде краще.

— Що ви хочете цим сказати?

— Я хочу сказати, що ваш друг — адвокат. Можливо, ви захочете що-небудь обговорити з ним, перш ніж зустрінетеся з поліцією.

Він відкрив папку, в якій записав мій вік, підняв авторучку, наморщив лоба і спитав:

— А, до речі, яке сьогодні число?

Мені конче потрібні були Карти. Мої речі напевно лежали в шафі, поруч зі столиком, біля ліжка, але щоб дотягнутися до них, треба було обернутися, а я не хотів турбувати шви. Та й не так вже це терміново. Восьмигодинний сон в Амбері — це майже двадцять годин тут, так що поки що всі благополучно відпочивають. Але мені необхідно було зв'язатися з Рендома, щоб він щось придумав щодо моєї відсутності вранці. Гаразд, це зачекає.

У такий час мені не хотілося накликати на себе підозри. Крім того, потрібно терміново дізнатися, що скаже Бранд. Дізнатися та діяти відповідним чином. Я швиденько прикинув всі за і проти. Чим менше я буду прохолоджуватися в цьому Відображенні, тим менше часу я втрачу в Амбері. Доведеться ретельно розрахувати час, щоб не влипнути в якусь історію тут. Я сподівався, що Білл приїде швидко. Дуже хотілося знати, як же все-таки йдуть справи в цьому місці.

Білл народився в цих місцях, навчався в Буффало, повернувся, одружився, став партнером в сімейній фірмі — ось і вся його історія. Він знав мене, як відставного армійського офіцера, який іноді подорожує по якихось своїх незрозумілих справах. Ми обидва були членами місцевого клубу. Там я з ним і познайомився. Ми були знайомі більше року і жодного разу не сказали один одному більше декількох слів. Але в один прекрасний вечір, я випадково опинився біля стійки бару поруч з ним і з'ясувалося, що він схиблений на військовій історії, особливо на наполеонівських війнах. Коли ми прийшли в себе, бар закривався. З того дня і до тих пір, поки я не попав в аварію, ми були близькими друзями. Час від часу я згадував його. Коли я в останній раз проходив через це Відображення, то не відвідав Білла лише тому, що він напевно засипав би мене питаннями про те, що зі мною трапилося. У мене і так було справ по горло, я не міг би йому доладно брехати і отримувати при цьому задоволення від зустрічі зі старим другом. Пару разів я навіть подумував про те, щоб повернутися і побачити його, коли в Амбері все заспокоїться. На жаль, до спокою в Амбері було дуже далеко, і про це я шкодував більше всього. На другому місці було те, що я не зміг зустрітися з Біллом в клубній вітальні.

Він приїхав через годину, невисокий, щільний, рум'яний, посміхнувся і кивнув мені. Сивини у нього на скронях трохи додалося. До того часу я сів, відкинувшись на подушки, спробував кілька разів зітхнути, і вирішив, що занадто поквапився.

— Минулої ночі ти мене до смерті налякав, Карл, — вимовив він. — Я думав, що це примара.

Я кивнув:

— Ще трохи і я б нею став. Спасибі тобі. Як життя?

Білл зітхнув.

— Справ по горло, сам знаєш. Все як і раніше, тільки роботи більше.

— А Еліс?

— У неї все в порядку. У нас два нових онука — двійнята Білла молодшого. Почекай хвилинку.

Він витягнув свій гаманець і знайшов фотографію.

— Ось, дивись.

Я уважно подивився на знімок і зазначив сімейну схожість з дідом.

— Важко повірити, — сказав я.

— А ти виглядаєш нітрохи не гірше, ніж раніше.

Я хмикнув і поплескав себе по животу.

— Ну, я не це мав на увазі, — поправився він. — Де ти був?

— Боже мій, де я тільки не був! — Вигукнув я. — Об'їздив стільки країн, що навіть рахунок втратив.

Вираз його обличчя не змінився. Піймавши мій погляд, він продовжував дивитися мені в очі.

— Карл, у що ти влип? — Запитав він.

— Я в повному порядку, — посміхнувся я. — Якщо ти боїшся, що я не порозумівся з законом, то заспокойся. Всі мої неприємності залишилися в інший країні, куди мені скоро доведеться повернутися.

Обличчя Білла прийняло звичайний вираз. Очі за скельцями окулярів блиснули.

— Ти там на зразок військового радника?

Я кивнув.

— Не можна довідатися, де це?

Я заперечливо похитав головою:

— Не ображайся, Білл.

— Так, я все розумію. лікар Рейлі передав мені твою розповідь про вчорашнє. Між нами, це пов'язано з твоєю роботою?

Я знову кивнув.

— Тоді справа трохи проясняється, — зауважив він. — Не те, щоб дуже, але нам цього вистачить. Не буду питати тебе, чиїх це рук справа або хто в цьому замішаний. Я завжди вважав тебе джентльменом і розумною людиною, тому, коли ти раптово зник, мені це здалося трохи дивним, і я почав копатися в цій справі. Було страшно незручно, я відчував, що сунусь не в свою справу, але твоє громадянське становище було просто загадковим. Я хотів дізнатися, що ж з тобою сталося. Головним чином тому, що турбувався за тебе. Сподіваюся, ти не образишся.

— Ображуся? Не так багато на світі людей, що турбуються за мене. Я вдячний тобі і дуже хочу знати, що ж ти розкопав. Ти знаєш, у мене так і не знайшлося часу це з'ясувати. Так що давай, викладай.

Він відкрив портфель і витяг папку. Розкривши її на колінах, він вийняв кілька листків жовтого паперу, списаних акуратним почерком, взяв один з них, подивився на нього і почав:

— Після того, як ти втік з лікарні в Олбані і потрапив в катастрофу, Брендон, мабуть, зійшов зі сцени і…

— Стоп! — Перервав я, піднімаючи руку і намагаючись сісти.

— Що таке? — Спитав Білл.

— Ти все переплутав. Спочатку була аварія, і Грінвуд знаходиться не в Олбані.

— Знаю. Я говорю про Портеровську психлікарню, де ти пробув два дні і втік. У той же день ти потрапив в аварію і втік, тобто, вгодив сюди. Тут з'явилася твоя сестра Евеліна. Вона перевела тебе в Грінвуд, де ти провів два тижні і знову зник за власним бажанням. Все вірно?

— Частково. Я вже говорив лікару, що пам'ять відмовила мені за пару днів до аварії. Я починаю щось пригадувати щодо лікарні в Олбані, але дуже смутно. Що-небудь ще тобі про це відомо?

— Звичайно. Цілком можливо, що це має відношення до твоєї втрати пам'яті. Тебе доставили туди з довідкою про неосудність.

— Хто її підписав?

— Твій брат, Брендон Корі, лікуючий лікар — Хіларі Б. Ренд, — прочитав він. — Щось прояснюється?

— Цілком можливо, — простягнув я. — Давай далі.

— Так от, на основі цього був виписаний поліцейський ордер. Тебе визнали недієздатним, взяли під варту і перевели до психіатричної лікарні. Що стосується твоєї пам'яті…

— Ну-ну?

— Я не дуже розбираюся в психіатрії і в тому, який вплив усе це може надати на пам'ять. Коротше, в Портеровській лікарні тебе лікували електрошоком. На третій день, як я вже казав, ти втік. Очевидно, ти десь знайшов свою машину і, прямуючи сюди, влучив у аварію.

— Все сходиться, — заявив я, — все сходиться.

Коли він почав свою розповідь, у мене на мить промайнула дика думка, що я потрапив в інше Відображення, де все дуже схоже на мою стару Землю, але не все збігається. Але тепер я розумів, що це не так. Я підсвідомо зреагував на його розповідь.

— Тепер про ордер, — продовжував Білл. — Він був виданий на підставі лжесвідчення, але в той час суду це було невідомо. Справжній лікар Ренд в той час перебував в Англії. Коли я потім зв'язався з ним, з'ясувалося, що він ніколи не чув про тебе. Але поки його не було, його офіс був пограбований. Що найдивніше, його друге ім'я починається не з букви Б. І він ніколи не чув про Брендона Корі.

— Що сталося з цим Брендоном?

— Просто зник. Після того, як ти втік з Портера, з ним кілька разів намагалися зв'язатися, але безуспішно. Потім ти попав в аварію, тебе доставили сюди, лікували. У цей же самий час в дирекцію госпіталю звернулася жінка по імені Евеліна Флаумель. Вона назвалася твоєю сестрою, повідомила, що ти знаходишся під опікою, і що твоя родина хоче, щоб тебе перевели в Грінвуд. У відсутність Брендона, якого суд призначив твоїм опікуном, вона залишалася твоєю єдиною близькою родичкою, і її бажання задовільнили. Так ти потрапив у Грінвуд. Через пару тижнів ти втік і звідти, і на цьому мій літопис закінчується, мілорде.

— І яке зараз моє юридичне становище? — Поцікавився я.

— Ти знову дієздатний. Після нашої зустрічі з лікаром Рендом, він з'явився до суду і дав про все показання свідка. Ордер анулювали.

— Тоді чому тутешній лікар поводився так, немов я псих?

— О, чорт, ось це думка! Ось про це я й не подумав! У їх справі, ймовірно, записано, що ти клієнт психлікарні. На зворотному шляху я переговорю з ним. У мене з собою копії старого судового розпорядження. Якщо знадобиться, покажу йому.

— Скільки часу пройшло з того дня, як я змився з Грінвуда, і до того, як справа в суді владналося?

— Місяць. Минуло кілька тижнів, перш ніж я змусив себе сунути ніс не в свою справу.

— Не можу передати, як я радий, що ти в неї сунувся. Дещо з того, що ти мені розповів, надзвичайно важливо.

— Приємно іноді допомогти другу, — відповів Білл, закриваючи папку і засовуючи її в портфель. — Так, ще одне… Коли все скінчиться, ну, те, чим ти зараз зайнятий… якщо можна, розкажи мені всю історію.

— Білл, я не обіцяю цього.

— Це зрозуміло, просто так, про всяк випадок. Май це на увазі. До речі, що ти збираєшся робити з будинком?

— З моїм? Він все ще належить мені?

— Так, але, ймовірно, в цьому році його продадуть в рахунок несплати податків, якщо ти не займаєшся цією справою.

— Дивуюся, що його досі не продали.

— Ти ж надав банку право оплачувати твої рахунки.

— Я ніколи про це не думав. вважав, що це поширюється лише на всякі дрібниці. Послуги і все таке інше.

— Ну, так от, на твоєму рахунку майже нічого не залишилося, — повідомив мені Білл. — Я тільки на днях розмовляв з Макнеллі. Якщо ти нічого не зробиш, то на наступний рік будинок продадуть з торгів.

— Зараз він мені не потрібен. Нехай роблять з ним все, що хочуть.

— Тоді ти міг би продати його і реалізувати все, що можна.

— Не встигну. Мені скоро їхати.

— Я можу зайнятися цим. Гроші перешлю, якщо захочеш.

— Іде. Я підпишу все, що потрібно. З цих грошей оплати мій лікарняний рахунок, а решту залиш собі.

— Та як я можу!

Я знизав плечима:

— Ну, як бажаєш, але обов'язково візьми свою плату і не соромся.

— Я покладу залишок на твій рахунок.

— Добре. Спасибі! Так, до речі, поки я не забув, подивись-но в ящику столу, чи немає там колоди карт? Я не можу дотягтися до них, а трохи пізніше вони мені знадобляться.

— Зараз.

Білл простягнув руку і відкрив ящик.

— Великий коричневий конверт. І дуже пухкий. Напевно, вони поклали сюди все, що знайшли в твоїх кишенях.

— Розкриємо його.

— Ага, ось і колода, — він зазирнув усередину, — ух ти, принадність яка! Можна подивитися?

— Я…

Що я міг сказати?

Білл розгорнув колоду.

— Просто диво, — прошепотів він. — Якісь особливі… старовинні, ймовірно.

— Старовинні.

— Холодні, як лід… Ніколи нічого подібного не зустрічав. Слухай, так це ж ти! Розодітий, точно лицар! Для чого вони?

— Для однієї складної гри.

— А ти-то як на них потрапив, якщо вони старовинні?

— А я казав, що це я? Ти це сказав!

— І правда. Який небудь предок?

— Щось на зразок цього.

— Ого, яка красуня! Та й руденька нічого!

— Білл…

Він склав колоду, поклав її в конверт і простягнув мені.

— І єдиноріг красивий, — додав він. — Здається, мені не слід на них дивитися?

— Та ні, все нормально.

Білл зітхнув і відкинувся на спинку стільця, зчепивши руки на потилиці.

— Нічого не можу з собою вдіяти. Карл, в тобі є щось дуже дивне, крім цієї секретної роботи. А мене завжди вабили таємниці. І я ніколи не був такий близький до цієї розгадки.

— Це тому, що ти тільки що побачив холодну колоду карт?

— Ні, це просто ще один штрих. Визнаю, що те, чим ти займався всі ці роки — не мого розуму справа. Але є один недавній випадок, який я не в силах зрозуміти.

— Який саме?

— Після того, як я відвіз тебе сюди, а Еліс — додому. Я повернувся до твого житлового будинку, сподіваючись отримати хоч якесь поняття про те, що відбулося. Сніг на той час припинився, хоча потім пішов знову. Я чітко бачив твій слід. Він ішов навколо будинку і вниз до двору.

Я кивнув.

— Але сліду, ведучого в будинок, не було. Незрозуміло, як ти туди потрапив. І, якщо вже на те пішло, то не було й інших слідів. Слідів якогось злочинця.

Я посміхнувся.

— Ти що, думаєш, я сам себе поранив?

— Ні, звичайно! У будинку навіть зброї не було. Я пройшов по кривавому сліду в спальню, до твого ліжка. Звичайно, у мене був лише ліхтар, але те, що я побачив — це щось моторошне. Таке враження, що ти звідкись з'явився на ліжку, весь у крові, потім піднявся і вибрався назовні.

— Ну це, звичайно, неможливо.

— І все ж, чому немає слідів?

— Можливо, їх замів вітер.

— А твій слід залишив? — Він знизав плечима. — Ні, не в цьому справа. Якщо ти коли-небудь захочеш розповісти мені про все, не забудь і про це, гаразд?

— Не забуду.

— Так. І все ж… У мене старече передбачення, що я тебе більше не побачу. Дуже дивне почуття. Немов другорядний персонаж мелодрами, якого прибирають зі сцени, навіть не давши йому дізнатися, чим скінчиться п'єса.

— Можу зрозуміти твої почуття. У мене самого така роль, що іноді хочеться придушити автора. Але не забувай, що правдиві історії рідко виправдовують очікування. Зазвичай це брудні жарти і, коли знаєш підгрунтя, все зводиться до самого підленького мотиву. Здогадки і ілюзії звичайно куди цікавіші.

Білл посміхнувся:

— Ти говориш, як і раніше. І все ж, я знавав моменти, коли ти впадав у чесноту. І не раз…

— Як це ми перекинулися зі слідів на мою персону? — Зацікавився я. — Я якраз хотів сказати, що згадав. Я пішов з дому тією ж стежці, якою добирався до нього. Очевидно, на зворотному шляху я стер сліди, що вели в будинок.

— Непогано, — схвалив Білл. — А злочинець теж пішов тим же шляхом?

— Ймовірно, так воно і було.

— Дуже непогано, — визнав він. — Вмієш ти змусити людину сумніватися. І все ж переважають докази, що вказують на те, що тут якась таємниця.

— Таємниця? Та ні. Можливо, дивина. Вся справа в тому, з якою сторони на це дивитися.

— Або яке слово вжити. Ти читав поліцейський рапорт про твою аварію?

— Ні, а ти?

— Читав. Що, якщо в ньому ще більше дивного? Тоді ти визнаєш, що я був правий, говорячи про таємницю?

— Що ж, іде.

— І відповіси на одне питання?

— Ну, не знаю.

— Дуже просте питання. Так чи ні. І більше нічого.

— Ну гаразд, по руках. Що ж було в рапорті?

— Коли поліція отримала повідомлення про аварію, на місце події відправилася найближча патрульна машина. Там вони виявили дивно одягнену людину, яка надала тобі першу медичну допомогу. Він заявив, що витягнув тебе з розбитої машини, яка впала в озеро. У це можна було повірити, тому що він теж був наскрізь мокрим. Середнього зросту, статура крихка, волосся руде. На ньому був одягнений зелений костюм. Один поліцейський сказав потім, що він ніби вийшов з фільму про Робін Гуда. Невідомий відмовився себе назвати, слідувати за ними і давати будь-які свідчення. Коли поліцейські почали наполягати, він свиснув, і, звідки не візьмись з'явився гарний білий кінь. Невідомий скочив на нього й поскакав геть. Більше вони його не бачили.

Я розреготався. Було дуже боляче, але я не міг втриматися від сміху.

— Будь я проклятий! — Голосно вигукнув я. — Все починає вставати на свої місця.

Білл здивовано втупився на мене, не кажучи ні слова, а потім запитав:

— Справді?

— Схоже на те. Заради того, що я сьогодні дізнався, коштувало отримати удар ножем і повернутися.

— Якась дивна послідовність подій, — зауважив Білл, потираючи підборіддя.

— Згоден, дивна, але я починаю бачити послідовність там, де раніше її не було. Одне це вже окупає все інше.

— І все через хлопця на білому коні?

— Частково, почасти… Білл. Скоро я знову зникну звідси.

— Поки ти нікуди не поїдеш.

— Все одно. Я про ці папери. Краще я підпишу їх прямо зараз, якщо не заперечуєш.

— Добре. Я пришлю їх до вечора. Але не наробити дурниць.

— Повір, з кожною секундою я стаю все обережніше, — заспокоїв його я.

— Сподіваюся, — відповів Білл, закриваючи свій блокнот. — Ну гаразд, відпочивай. З лікаром я все владнаю. Папери сьогодні будуть у тебе але ближче до вечора.

— Ще раз велике тобі спасибі.

Я потиснув йому руку.

— До речі, — мовив він, — ти обіцяв відповісти на моє запитання.

— І правда, обіцяв. Що за питання?

— ТИ ЛЮДИНА? — Запитав Білл, все ще стискаючи мою руку. Його обличчя було таким же, як завжди.

Я хотів посміхнутися, але передумав.

— Ну, не знаю. Хотілося б думати, що так… Але я… звичайно, людина! Що за дурне… а, чорт візьми! Ти ж серйозно питаєш, Білл? Я обіцяв відповісти чесно… — Я закусив губи, секунду подумав, потім відповів: — Я думаю, ні.

— Я теж так думаю, — промовив він і посміхнувся. — Для мене це не має ніякого значення. Я просто подумав, що це може мати значення для тебе — знати, що комусь це відомо, і що цей хтось ставиться до тобі так само, як і раніше.

— Я цього теж не забуду, — вирвалося в мене.

— Ну, до зустрічі!

— До зустрічі!

8

Поліцейський щойно пішов. День закінчився. Я лежав, мені стало краще, і від того, що мені стало краще, мені ставало ще веселіше. Я лежав і розмірковував про небезпеку життя в Амбері. Обох нас — і Бранда і мене — поклали улюбленою сімейною зброєю. Я не знав, кому з нас довелося гірше, але, напевно, йому. Ніж міг дістати до нирки Бранда, а він і раніше був у поганому стані, бідолаха.

До того, як клерк Білла приніс папери, я двічі пройшов, спотикаючись, туди і назад по кімнаті. Це завжди корисно. Оскільки все на мені заживає в кілька разів швидше, ніж у жителів цього Відображення, я знав, що, по ідеї, повинен встати і ходити вже через півтора-два дні. Експеримент показав, що я не помилявся. Правда, рана боліла, в перший раз сильно крутилася голова, але в другій — вже слабше. Ну що ж, це вже дещо. Тому я перебував у гарному настрої.

Кілька разів я розгортав Карти віялом, розкладаючи свої особисті пасьянси, читаючи по знайомих особах не цілком ясні долі, і кожен раз стримуючи себе, пригнічував бажання зв'язатися з Рендомом, розповісти йому про те що трапилося, дізнатися про події у Амбері. Вони ще сплять, кожна година для них — це дві з половиною години тут. Кожні дві з половиною твоїх годин тут рівні семи-восьми для простого тутешнього смертного. Чекай. Думай. Набирайся сил.

І тому, незабаром після обіду, коли небо знову почало темніти, я був весь вичавлений. Я вже розповів молодому накрохмаленому полісмену все, що вважав за потрібне. Поняття не маю, чи повірив він мені, але він був ввічливий, тактовний і скоро пішов. Через кілька хвилин після його відходу все заворушилося.

Отже, я лежав, відчуваючи себе краще, і чекав, що ось-ось зайде лікар Рейлі, щоб перевірити, чи не збожеволів я за час його відсутності. Лежав і оцінював все, що розповів мені Білл, як поєднуються нові факти з тим, про що я знав чи здогадувався, хоча і смутно…

Контакт! Мене випередили. Хтось в Амбері любив вставати зранку.

— Корвін!

Рендом: він був стурбований.

— Корвін! Вставай! Відкрий двері! Бранд опритомнів і кличе тебе!

— Ти стукав у двері? Намагався мене розбудити?

— Аякже!

— Ти один?

— Так.

— Добре. Мене немає в кімнаті. Ти знайшов мене в Відображенні.

— Нічого не розумію…

— Я теж. Я поранений, але не небезпечно. Потім тобі все розповім. Так що з Брандом?

— Він тільки що прокинувся з кольками в боці і сказав Жерару, що повинен негайно поговорити з тобою. Жерар подзвонив слузі і послав його за тобою. Він не зміг розбудити тебе і прийшов до мене. Я тільки що відіслав його до Жерара і передав, що зараз приведу тебе сам.

— Зрозуміло, — промовив я, повільно потягуючись і сідаючи на ліжка. — Вийди куди-небудь, де тебе ніхто не побачить. Я перейду до тебе. Мені знадобиться халат або щось в цьому роді. Я не зовсім одягнений.

— Тоді я повернуся в свою кімнату.

— Добре, давай.

— Через хвилину зустрінемося.

Тиша.

Я обережно звісив ноги, сів на край ліжка і зібрав Карти. Я відчував, що в Амбере не повинні знати про моє поранення. Навіть у нормальні часи не варто демонструвати свою вразливість.

Я глибоко зітхнув і встав, тримаючись за спинку ліжка. Мої тренування придалися. Я задихав нормально і відпустив спинку. Не так вже й боляче, якщо рухатися повільно, не стомлюватися і обмежуватися лише необхідними рухами, щоб вони нічого не помітили. Потрібно протриматися до тих пір, поки мої сили справді не відновляться.

І саме в цей момент я почув кроки, і в дверях з'явилася доброзичлива сестричка, свіженька, симетрична, крутобедра і трохи Чи не хрустка. Від сніжинки вона відрізнялася лише тим, що була схожа на інших сестер, як дві краплі води. Між сніжинками відмінностей більше.

— Лягайте в ліжко, містер Корі! Вам не можна вставати!

— Мадам, — вклонився я обережно, — мені просто необхідно встати. Мені треба пройтися.

— Могли б подзвонити, я принесла б качку, — прощебетала вона, входячи в кімнату і насуваючись на мене.

У цей момент я знову відчув виклик Рендома і стомлено похитав головою. Цікаво, як вона повідомить про це? Помітить чи ні вона моє призматичне зображення, після того, як я зникну? Ще одна сторіночка в зростаючій книзі легенд, які я постійно залишаю після себе.

— Моя дорога і ніжна, — звернувся я до неї, — врешті-решт, наші відносини з самого початку були чистою фізіологією. У тебе були інші… багато інших… Адью, моя кульбабка!

Я вклонився, послав їй повітряний поцілунок і ступив у Амбер, залишивши їй можливість вхопитися за веселку. Сам я вхопився за плече Рендома і похитнувся.

— Корвін! Що за чортівня?

— Якщо, як мовиться, за перемогу треба платити кров'ю, то я тільки що закупив невелику бійку. Дай мені якусь одежину, будь ласка.

Рендом накинув мені на плечі довгий важкий плащ, і я напомацки застебнув його на шиї.

— Повний порядок, — зауважив я. — Пішли до Бранда.

Він повів мене через зал до сходів. Я всім тілом навалювався на нього на ходу.

— Рана небезпечна? — Запитав Рендом.

— Ніж, — відповів я, притискаючи рану рукою. — Хтось ударив мене минулої вночі в моїй спальні.

— Хто?

— Ну, явно не ти, тому що ми тільки що розлучилися. А Жерар знаходився в бібліотеці з Брандом. Відніми нас трьох і починай гадати. Більше мені сказати нічого.

— Джуліан, — припустив Рендом.

— Так, проти нього багато чого. Тільки ввечері Фіона виклала проти нього купу доказів, та й не секрет, що я не ходжу в його любимчиках.

— Корвін, його немає, змився вночі. Слуга, що приходив до мене, повідомив, що Джуліан поїхав. Ну, як?

Ми дісталися до сходів. Однією рукою я тримався за брата, іншою — за перила. На першому ж майданчику довелося зупинитися, щоб трохи перепочити.

— Не знаю, — відповів я. — Іноді не знаєш, що гірше: використовувати презумпцію невинності занадто часто або взагалі відмовитися від неї. Але, здається мені, що якби він думав, що прибрав мене, то він би залишився тут і розіграв б подив при цій новині. На біса йому знадобилося виїжджати? Це і справді виглядає підозрілим. Я схильний думати, що Джуліан виїхав тому, що побоювався Бранда. Того, що він скаже, коли очнется вранці.

— Але ти ж залишився живий, Корвін! Ти вислизнув від вбивці, хто б там ним не був, і він не був упевнений, що прикінчив тебе. На його місці я був би вже за тридев'ять земель.

— Тут ти правий, — визнав я, і ми знову рушили вниз по сходах. — Так, цілком можливо, що так воно і є. Гаразд, поки це несуттєво. Але ніхто не повинен знати про моє поранення.

Він кивнув.

— Як скажеш. Будемо говорити про це тільки в туалеті, попередньо спустивши воду.

— Від твоїх жартів, Рендом, ниють не тільки рани. Ось тобі задачка: як цей тип проник в мою кімнату?

— Вікна?

— Закриваються зсередини. І зараз закриті. На двері новий замок з секретом.

— Тоді все ясно. Можна лише тільки припускати, що цей хтось з нашої родини.

— Ну-ну, викладай.

— Хтось настільки злий на тебе, що зміг змусити себе заради цього пройти Лабіринт. Він спустився вниз, пройшов його, перенісся в твою кімнату і напав на тебе.

— Все було б дуже добре, але є один маленький недолік в твоїх міркуваннях. Всі ми розійшлися майже одночасно. Замах відбувся не вночі, а відразу ж після того, як я увійшов до кімнати. Ні в кого з нас не було часу спуститися в підземелля, не кажучи вже про те, щоб пройти Лабіринт. Вбивця чекав на мене. Тому, якщо це був хтось із нас, то він потрапив в спальню іншим шляхом.

— Значить, він просто відкрив твій замок з усіма його секретами.

— Цілком імовірно. Може, одному з нас відпочити, Наприклад, мені, — пожартував я. Ми пройшли майданчик і продовжували спускатися. — Відпочинемо на розі, щоб я зміг увійти в бібліотеку без твоєї допомоги, братику.

— Ну, звичайно.

Так ми і зробили. Я зібрався, з ніг до голови загорнувся в плащ, підійшов до дверей і постукав.

— Хвилинку.

Голос Жерара.

Кроки, що наближаються до дверей.

— Хто там?

— Корвін. Зі мною Рендом.

Я почув, як він запитав: «Рендом тобі теж потрібен?» І тиха відповідь: «Ні».

Двері відчинилися.

— Тільки ти, Корвін, — сказав Жерар.

Я кивнув у відповідь і він пішов назад. Я увійшов в бібліотеку.

— Зніми плащ, Корвін! — Наказав Жерар.

— Це зайве, — промовив Бранд. Я глянув у його бік і побачив, що він сидить у ліжку, спираючись на подушки, і посміхається.

— Вибач, але я не так довірливий, як Бранд. — Заперечив Жерар. — І не бажаю, щоб всі мої зусилля були марними. Давай заглянемо, чи немає у нього чого-небудь під плащем.

— Я ж сказав, це зайве, — повторив вперто Бранд. — Це не він штрикнув мене.

Жерар швидко повернувся до нього:

— Звідки ти знаєш?

— Все дуже просто, Жерар. Я знаю, хто це зробив, не будь віслюком. Якби я побоювався Корвіна, я не покликав би його сюди.

— Коли я притягнув тебе сюди, ти був без свідомості. Ти не міг знати, чия це робота.

— Ти впевнений?

— Ну… тоді чому ти не сказав мені?

— У мене є для цього достатньо серйозні підстави. А тепер я хочу поговорити з Корвіном наодинці.

Жерар опустив голову.

— Я все-таки сподіваюся, що ти не мариш, — буркнув він, підійшов до дверей і знову відкрив їх. — Я буду неподалік, — додав він і закрив за собою двері.

Я підійшов до Бранда. Він простягнув руку і стиснув мою в міцному потиску.

— Радий, що ти добрався додому, — промовив він.

— Взаємно, — зронив я і взяв крісло Жерара, докладаючи всіх зусиль, щоб не звалитися в нього.

— Як ти себе почуваєш? — Запитав я.

— З одного боку — препохабно. Але з іншого — краще, ніж будь-коли за останні роки. Все відносно.

— Як майже все на світі.

— Але не Амбер.

Я зітхнув:

— Ну, гаразд, не будемо заглиблюватися в подробиці. Що з тобою сталося, чорт візьми?!

Він напружено вдивлявся в мене, ніби щось шукав. Що? Напевно, те, що я знав. Точніше, те, чого я не знав. Негативні факти оцінювати важче, тому його мозок, напевно працював на повну потужність з того самого моменту, коли він прийшов до тями. Я знав Бранда і був упевнений в тому, що те, чого я не знаю, цікавить його набагато більше, ніж вже відоме мені. Добровільно він нічого не розповість. Тепер йому необхідно знати, яку кількість світла — як можна більш слабкого — слід пролити на події, щоб отримати бажане. Більше він жодного вата енергії витрачати не збирається. Такий його характер і, звичайно ж, йому щось потрібно. Якщо тільки… в останні роки я все наполегливіше намагався переконати себе, що люди справді змінюються, що час не просто підкреслює те, що вже є в людині, що те, що людина робить, бачить, думає, відчуває, іноді викликає в ній якісні зміни. Це дає хоч невелика втіху в часи, коли все інше летить під три чорти. Не кажучи вже про те, як це пожвавлює мою світську філософію. А Бранд, які б не були його мотиви, здається, врятував моє життя і пам'ять. Що ж, чудово! Я вирішив цього разу дотримуватися презумпції невинності, але не підставляти йому спину. Невелика поступка, відхід від простої психології вдач, яка зазвичай управляє дебютами наших ігор.

— Нічого в житті не відбувається так, як нам це здається, Корвін, — почав він. — Сьогодні друг, завтра ворог і…

— Стоп! — Перервав його я. — Карти на стіл! Я вдячний Брендону Корі за те, що він зробив для мене. А фокус, яким ми знайшли тебе і повернули в Амбер — моя ідея.

Він кивнув.

— Вважаю, що для рецидиву братніх почуттів після настільки тривалого перерви є вагомі підстави?

— Я також можу припустити, що у тебе були додаткові, особливі причини допомогти мені.

Він знову посміхнувся, підняв праву руку і опустив її.

— Тоді ми або в розрахунку, або в боргу один у одного. Дивлячись, як на це поглянути. Мабуть, зараз ми потрібні один одному і буде корисно бачити себе в найвигіднішому світлі.

— Не виляй, Бранд. Не бери мене на психіку. Я весь день намагаюся стати ідеалістом, а ти мені псуєш всю справу. Ти витягнув мене з постелі, щоб щось сказати. Я тебе слухаю.

— Все той же старина Корвін, — посміхнувся він і відвів очі. — Той же або інший? Як ти сам вважаєш, чи змінило тебе життя в Відображенні? Пізнання того, хто ти? Існування, в якому ти був лише частинкою чогось іншого цілого?

— Можливо. Не знаю… А взагалі, напевно, так. По крайній мірі, сімейні інтриги виводять мене з себе набагато швидше.

— Отже, ти тепер відвертий і чесний у промовах і справах. Ну, це набагато нудніше. Зате нове, а це вже дещо. Всі будуть виведені з рівноваги… А ти зможеш знову стати самим собою в найнесподіваніший для решти момент. Що ж, це може виявитися корисним. І бадьорить. Ну, добре, добре! Не злися, на цьому мій виступ закінчується. Обмін компліментами завершений. Я оголю суть, приборкаю чудовисько, чиє ім'я нерозсудливість, і витягну з мороку чорної таємниці прекрасну перлину знання. Але для початку дай що-небудь закурити, якщо є. Стільки років пройшло, що я б хотів відсвяткувати своє повернення кадильним димом якої-небудь смердючої травички.

Я хотів було сказати, що у мене немає курива. Але я був упевнений, що залишив пачку в столі. Мені абсолютно не потрібно було напружуватися, але я все ж сказав:

— Почекай хвилинку.

Стараючись, щоб мої рухи виглядали природними, а не напруженими, я встав і перетнув кімнату. Намагаючись представити справу так, як ніби я зовсім природно кладу руку на кришку столу і риюся в ящику, я всією вагою сперся на неї. Тілом і плащем, я намагався замаскувати свої рухи.

Я знайшов рвану пачку і повернувся до дивана, зупинившись біля вогнища, щоб прикурити дві сигарети. Бранд не поспішав брати свою.

— У тебе тремтять руки. В чому справа?

— Учора ввечері занадто довго веселилися, — відповів я, знову сідаючи в крісло.

— Ах, так, я й не подумав про це. Так, вчора напевно була ще та вечірка! Ну, звичайно. Всі в одній кімнаті… Несподівано вдалося відшукати мене і повернути додому… Продиктований відчаєм вчинок з боку однієї дуже нервової і дуже винної особистості… Успіх лише частковий: я поранений і німий, але чи надовго. І потім…

— Ти заявив, що знаєш винного. Це не жарт?

— Ні, не жарт.

— Хто це?

— Всьому свій час, дорогий братику. І своє місце. Послідовність і порядок, час і акценти — в цій справі вони дуже важливі. Дозволь мені насолодитися цією драмою на безпечній відстані від неї. Я так і бачу себе, пробитого кинджалом, і всіх вас, присутніх довкола. Ах, чого б я тільки не дав, щоб побачити цю сцену збоку! Ти не міг би описати вираз кожного обличчя?

— Боюся, що в цей час обличчя мене менше всього турбували.

Бранд зітхнув і випустив хмарку диму.

— Ах, як здорово! Це неважливо, обличчя я і так бачу. Сам знаєш, у мене жвава уява. Шок, страждання, здивування — все це поступово переходить в підозрілість і страх. Потім, як сказали мені, всі розійшлися, а добрий Жерар залишився служкою при пораненому братику, — він замовк, втупившись на дим. На якийсь час глузлива нотка зникла з його голосу. — Ти знаєш, він єдина рішуча і пристойна людина з усіх нас.

— Я високої думки про нього, — підтвердив я.

— Він добре доглядав за мною. Жерар завжди наглядав за рештою, — раптово він посміхнувся. — Чесно кажучи, ніяк не можу зрозуміти, чому його турбує наше благополуччя. Але, як я вважаю, потім ви всі зібралися, щоб обговорити становище. Ось ще одна вечірка, і як я шкодую, що мене там не було! Всі ці емоції, підозри, брехливі слова, відскакуючі один від одного, і ніхто не хоче розпрощатися першим. Через деякий час напевно почалася колотнеча. Всі ведуть себе як шовкові, не упускаючи можливості очорнити інших. Спроба залякати винного. Можливо, кілька камінців, кинутих у козлів відпущення. Але, в цілому, ніяких результатів. Я правий?

Я кивнув, належним чином оцінивши роботу його розуму, і зрозумів, що він буде розповідати все, як йому захочеться.

— Сам знаєш, що правий, — зронив я.

Він уважно глянув на мене і продовжував:

— Але, нарешті, всі розійшлися, щоб провести безсонну неспокійну ніч, або зустрітися зі спільником і зав'язати інтригу. Ніч була сповнена прихованого сум'яття. І приємно усвідомлювати, що ви думали про моє благополуччя. Деякі, природно, бажали мені добра, інші — прямо протилежного. І серед усього цього я збирався з силами — ні, я процвітав! — Не бажаючи підводити своїх прихильників. Жерар довго вводив мене в хід новітньої історії. Коли я зрозумів, що з мене досить, я послав за тобою.

— Ти, здається, не помітив, що я вже тут. Що ти хотів мені сказати або повідомити?

— Терпіння, брат, терпіння, подумай про століття, які ти провів у Відображення, навіть не згадуючи… всього цього, — він махнув рукою з затиснутою сигаретою. — Подумай, скільки часу ти чекав, сам того не знаючи, поки я не знайшов тебе і не постарався полегшити твою планиду! Невже в порівнянні з цим настільки важливі кілька митей мого задоволення!

— Мені сказали, що ти розшукував мене і це дещо здивувало мене. Адже в останній раз ми розлучилися, будучи не в найкращих стосунках.

Він кивнув.

— Не можу заперечувати цього. Але, врешті-решт, я завжди забуваю про подібні дрібниці.

Я теж кивнув.

— Я ніяк не міг вирішити, що саме розповісти тобі і чому ти повіриш, — продовжував Бранд. — Я сумнівався, що ти прихильно поставишся до твердження, що за невеликим винятком мої дії були продиктовані майже найчистішим альтруїзмом.

Я пирхнув.

— Їй богу, це правда! — Вигукнув Бранд. — Щоб твої підозри вляглися, додам, що у мене просто не було вибору. Завжди важко починати розповідь: з чого не почни, щось було і до цього. Бачиш, ми подумували про те, щоб захопити його. Це було невдовзі після його зникнення. По-моєму, воно в якійсь мірі дало поштовх всьому, що сталось. батько підозрював, що Ерік убив тебе, однак, ніяких доказів не було. Але ми використали ці підозри — вчасно кинуте слово, жест… Роки йшли, ніхто і ніякими засобами не міг зв'язатися з тобою, і ймовірність того, що ти справді мертвий, все зростала. Батькові все менше і менше подобався Ерік. І одного вечора, після суперечки, що почався з сущої дрібниці, батько заявив, що навіть батьковбивство нікому не допоможе захопити трон. При цьому він дивився на Еріка. У цей момент за столом були майже всі. Ерік спалахнув, немов вечірня зоря, і довго не міг забути про це. Але потім батько пішов куди далі, ніж ми розраховували або бажали. Чи то він просто дав вихід своїм почуттям, чи то був цілком серйозним. Але він заявив нам, що майже вирішив зробити тебе своїм спадкоємцем, і тому прийняв те, що сталося з тобою, дуже близько до серця. Якби він не був впевнений, що ти загинув, то ніколи б не сказав цього. Через кілька місяців ми спорудили твою гробницю, щоб надати цьому висновку реальну форму, і подбали, щоб ніхто не забув, як батько відноситься до Еріка. Ми всі вважали, що після тебе Ерік — головна перешкода до трону.

— Ми? Хто це «ми»?

— Терпіння, Корвін! послідовність і порядок, час і акценти! Наголос, акцент… Слухай далі.

Він узяв нову сигарету, прикурив її, розітнув повітря її палаючим кінцем.

— На наступній стадії стало необхідним, щоб батько покинув Амбер. Це була найважливіша і найнебезпечніша частина всього задуму, і тут ми посварилися. Мені не подобалася ідея союзу з силами, яких я до кінця не розумів. Особливо такого союзу, який давав їм певну владу — дозволяв їм використовувати нас. Це завжди нерозумно, які б не були обставини. Я був проти цього, але більшість думало по-іншому, — він посміхнувся. — Двоє проти одного. Так, нас було троє. Що ж, рішення було прийнято. Ми почали діяти. Була розставлена пастка і батько кинувся на приманку…

— Він ще живий? — Запитав я його.

— Не знаю. Потім все пішло не так, як ми припускали. Після від'їзду батька нашим наступним ходом було посилення власних позицій. Потрібно було вичекати належний час, перш ніж оголосити батька мертвим. У мене вистачало турбот. В ідеалі, нам потрібна була допомога ще однієї людини. Каїна або Джуліана — байдуже, кого саме. Бачиш, Блейз вже відправився в Відображення і зібрав там сильну армію…

— Блейз? Він був одним з вас?

— Цілком вірно. Ми зібралися звести його на трон, звичайно, з деякими умовами. Фактично, це був би тріумвірат. Так от, він відправився збирати армію. Ми сподівалися на безкровний переворот, але на випадок, якщо слів виявиться недостатньо для перемоги, повинні були бути напоготові. Якби Джуліан здав нам наземні дороги або Каїн поступився нам морем, ми могли б швидко підвести війська і здобути перемогу силою зброї, якщо вже виникла би така необхідність. На жаль, я помилився у виборі. За мою думку, Каїн був більш продажний, ніж Джуліан. Тому я став делікатно промацувати його. Спочатку він був начебто не проти, але потім або передумав, або з самого початку майстерно обманював мене. Природно, я віддав перевагу першому варіанту. Як би там не було, він у якийсь момент прийшов до висновку, що йому вигідніше підтримувати іншого претендента на трон. Тобто Еріка.

Звичайно, надії Еріка на трон у світлі ставлення до нього батька здавалися нереальними, але батько зник і наш чудовий хід надав Еріку можливість виступити в ролі захисника трону. До нещастя для нас, таке положення по суті залишало його в одній сходинці від трону. І тут ще Джуліан пішов за Каїном і разом з усіма військами склав присягу Еріку, захиснику Вітчизни. Так утворилося друге тріо. Ерік всенародно присягнувся захищати трон, і розподіл сил став ясним. Я в цей час знаходився у вельми незручному положенні. Вся їхня ворожість обрушилася на мене, бо вони не знали, хто були мої союзники. Але вони не могли кинути мене до в'язниці або піддати тортурам, бо за допомогою Карт мене негайно вирвали б з їхніх лап. І вони добре розуміли, що спробуй вони прибрати мене, невідомі їм вороги теж завдадуть удару. Тому на якийсь час все вперлося в глухий кут. Вони знали вже й те, що я не можу відкрито виступити проти них. Я перебував під постійним наглядом. Тому ми обрали більш хитромудрий шлях. Я знову був проти і знову програв, два до одного. Ми зібралися використовувати ті ж сили, які допомогли нам позбутися від батька, для того, щоб підірвати престиж Еріка. Якщо він з такою легкістю узяв на себе захист Амбера, то потрібно було тільки довести, що це йому не під силу. Потім на сцену виходить Блейз, швиденько розправляється з ворогами, сам займає місце захисника трону за ще більшої підтримки народу. Після того, як пройде деякий час, він звалить на себе тягар влади, вірніше, дозволить звалити. І все для блага Амбера!

— Питання, — перервав його я. — А Бенедикт? Я знаю, що він був у сварці з рештою і сидів у себе в Авалоні. Але якщо б щось всерйоз загрожувало Амберу…

— Ти правий, — сказав Бранд, — і з цієї причини частиною нашого плану було зайняти Бенедикта його власними справами.

Я згадав про Авалон, виснажений набігами пекельних дів. Я згадав про культю на місці правої руки Бенедикта. Я відкрив рот, щоб дещо сказати, але Бранд підняв руку.

— Дозволь мені закінчити, Корвін. Я розумію хід твоїх думок. Я відчуваю біль у тебе в серці, і ця біль — близнюк моєї. Так, я знаю все це і ще багато чого, — його очі горіли пристрасним вогнем. Він узяв ще одну сигарету, і тепер вона засяяла сама собою. Він глибоко затягнувся і продовжував, видихаючи дим:

— Коли було прийнято це рішення, я порвав з ними. Я бачив, що ризик настільки великий, що в небезпеці опиниться сам Амбер. І я порвав з ними…

Кілька секунд Бранд мовчав, спостерігаючи за димом, потім знову заговорив:

— Але все зайшло надто далеко, і я не міг так просто вийти з гри. Щоб захистити себе і Амбер, я повинен був стати їх супротивником. Переходити на бік Еріка було надто пізно: він не захистив би мене, навіть якби зміг. Крім того, я був упевнений, що Ерік зазнає поразки. І тут я вирішив застосувати деякі свої нові здібності. Мене давно дивували дивні відносини між Еріком і Флорою, яка сиділа в тому Відображенні, Землі, і прикидалася, що їй там подобається. У мене була побіжна підозра, що у Еріка там є деякі справи, і що вона — його агент. Звичайно, я не міг підібратися до Еріка досить близько, щоб задовольнити свою цікавість, але я був упевнений, що буде не так вже й важко вивідати у Флори, в чому тут справа. Так я і зробив. Раптово все понеслося вскач. Мою власну партію зацікавило моє місцезнаходження. Потім я знайшов тебе і відправив на шокотерапію, щоб повернути пам'ять. Ерік дізнався від Флори, що на Землі все пішло шкереберть. У результаті обидві сторони незабаром прийнялися посилено розшукувати мене. Я вирішив, що твоє повернення дозволить мені пустити за вітром плани всіх, а заразом і вибратися з глухого кута і змінити існуючий стан речей. Право Еріка на трон знову опиниться під сумнівом, у тебе знайдуться власні союзники, інтриги моєї партії виявляться безглуздими. До того ж, я розраховував, що ти не забудеш того, що зробив для тебе я. Але ти втік з Портеровської лікарні і ось тут-то все і почалося. Як я потім з'ясував, шукали тебе всі, але з різних причин. Але у моїх колишніх союзників була одна дуже велика перевага. Вони дізналися, що відбувається, знайшли тебе і першими опинилися на місці. Само-собою зрозуміло, існував дуже простий спосіб зберегти статус-кво, при якому вони залишилися б у вигідному становищі. Після пострілів Блейза ти разом з машиною впав у озеро. Блейз майже відразу помчав, думаючи, що справу зроблено. Я витягнув тебе і виявилося, що ти ще живий. Я почав надавати тобі першу допомогу. Згадую, яка невдячна це була робота: адже я не знав, наскільки ефективним було лікування, прокинешся ти Корвіном чи Карлом Корі. Та й потім це не давало мені спокою, адже я так і не дізнався цього. Коли прийшла допомога, я швиденько змотався. Трохи пізніше мої союзники знайшли мене і запроторили в башту, звідки ви мене і витягли. Все інше ти й сам знаєш.

— Не все.

— Тоді скажеш, коли вистачить. Я і сам про все дізнався тільки потім. Ерікові посіпаки пронюхали про катастрофу, розшукали тебе і перевели в приватну клініку, щоб ти був у повній безпеці, і розпорядилися тримати тебе під наркозом.

— Навіщо Еріку знадобилася моя безпека, особливо якщо врахувати, що моя поява сплутала йому всі карти?

— До цього часу семеро з нас уже знали, що ти живий. Занадто багато. Він просто запізнився. Ерік все ще намагався не нагадувати іншим слова батька. Якщо щось трапилося би з тобою в той час, коли ти перебував у його владі, дорога до трону була б для нього закрита. Якби Бенедикт що-небудь дізнався про це… Або Жерар… Ні, вбити тебе він не міг. Після коронації — так, але зараз — ні в якому разі. Коли стало відомо, що ти живий, Ерік був змушений відкрити карти. Він призначив дату коронації і вирішив до неї зробити так, щоб ти не перешкодив йому. Вкрай поспішне рішення, але я теж не бачу іншого виходу з цього становища. Ну, решта ти все знаєш, оскільки це сталося з тобою.

— Я приєднався до Блейза якраз тоді, коли він рушив на Амбер. Не дуже вдало все вийшло.

Бранд знизав плечима.

— Могло вийти і краще, якщо б ви перемогли, і якщо б ти як-небудь впорався з Блейзом. Але насправді у тебе не було шансів. Ні єдиного! З цього часу я перестаю розуміти мотиви їхніх учинків, але мені здається, що цей похід був не більше, ніж помилковою атакою.

— Навіщо?

— Я вже сказав, що не знаю. Ерік вже був у них в руках і в цьому не було необхідності.

Я похитав головою. Занадто багато новин, занадто мало часу, щоб осмислити їх. Схоже було, що багато фактів — правда, якщо відкинути пристрасті оповідача. І все ж…

— Не знаю, — почав я.

— Звичайно, не знаєш, — перебив він. — Але якщо ти запитаєш, я тобі скажу.

— Хто був третім у вашій групі?

— Звичайно, та персона, що штрикнула мене. Спробуй вгадай!

— Не буду. Скажи без загадок.

— Фіона. Вона все і задумала.

— Чому ти відразу не сказав мені?

— А ти б висидів до кінця розповіді? Та ти б кинувся садити її під варту, виявив, що її немає, переполошив би всіх інших, почав би розслідування і втратив би масу безцінного часу. Ти і зараз можеш проробити всі ці штуки, але зате ти слухав мене досить довго, щоб переконатися, що я знаю, про що говорю. А тепер, я скажу тобі, що важлива швидкість, і що ти повинен дослухати мене до кінця, і як можна швидше, якщо ти захочеш, щоб у Амбера взагалі залишилися хоч якісь шанси — тепер, можливо, ти вислухаєш мене, а не пустишся в погоню за божевільною бабою.

— Гнатися за нею не варто? — Запитав я, підвівшись з крісла.

— Поки — ну її до біса! У тебе є проблеми складніші. Ти б сів.

Я так і зробив, але задав ще одне питання:

— А може варто, послати за нею в погоню когось іншого, хоча б Жерара?

— Вона від нас не втече. І цілком можливо, що вислухавши мене до кінця, ти не станеш ганятися по Відображеннях за власною сестрою. Не виключений і такий варіант з твого боку, мій братик Корвін.

— Гаразд, доказуй. Я тебе слухаю.

9

Місячне світло… примарне світло смолоскипів, ніби вогонь в чорно-білих фільмах… зірки… рідкісні прозорі нитки туману…

Я сперся на поручні і дивився на світ… Абсолютна тиша тримала в обіймах ніч, спляче місто, весь всесвіт. Вдалині — море, Амбер, Арден, Гарнаті, маяк Кабре, гай Єдинорога, моя гробниця на схилі Колвіра… Мовчазні, далеко внизу, але ясно видні. Напевно, так бачать світ очі богів, або душі, вільні від тіл і пливучі в небі… в середині ночі…

Я приїхав туди, де навіть духи грають в привидів, де предмети, знаки, чуда і втілені в духів бажання пробираються по нічних проспектах і високих палацових залах небесного Амбера. Тир-на-Нгот…

Повернувшись спиною до поручнів і безмовного стародавнього світу, лежачого внизу, я дивився на вулиці і темні тераси, зали владик і квартали простолюдинів. Місяць у Тир-на-Нготі світить яскраво, сріблячи стіни наших уявних будівель. Я рушив уперед, спираючись на різьблену тростину, і примари навколо заворушилися, з'явилися біля вікон, воріт, на балконах…

Невидимий, я йшов по місту, і це — чиста правда, бо я сам був примарою для тих, хто населяє Тир-на-Нгот, хто б вони не були. Тиша і сріблясте світло місяця… Тільки приглушене постукування моєї тростини… В центрі завжди збирався туман… Палац, немов біле багаття… роса, ніби краплі ртуті на найтонше відшліфованих пелюстках і ніжках квітів в садах уздовж тротуарів… Місяць над головою сліпить очі, подібно полуденному сонцю, затінюючи зірки, які бліднуть перед ним. Сріблясте світло і тиша… Сяйво…

Я не збирався в Тир-на-Нгот, бо його пророкування, якщо можна так сказати, оманливі, його схожість з містами і людьми, що залишилися внизу, турбує, і часто його пейзажі призводять до божевілля. І все ж я тут… Частина моєї угоди з часом…

Залишивши Бранда одужувати під наглядом Жерара, я зрозумів, що мені і самому пора відпочити, але так, щоб про моє поранення нічого не знали. Фіона дійсно втекла. Ні з нею, ні з Джуліаном не можна було зв'язатися через Карти. Розкажи я Жерару і Бенедикту те, що я дізнався від Бранда, вони б, поза сумнівом, наполягли б на тому, щоб ми спробували вистежити і схопити її, або їх обох. Я був абсолютно впевнений, що ці спроби виявляться марними.

Я послав за Рендомом і Ганелоном і віддалився в свої кімнати, повідомивши, що маю намір весь день відпочивати і спокійно поміркувати напередодні ночі, яку я проведу в Тир-на-Нготі — дуже розумний вчинок для амберіта в скрутну пору. Я не дуже-то вірив в Тир-на-Нгот, але більшість інших ставилися до нього позитивно й серйозно. Оскільки час для такого паломництва був самий що ні на є підходящий, я вважав, що моє денне усамітнення нікому не здасться підозрілим. Звичайно, доведеться наступної ночі відправитися в Тир-на-Нгот, але і це було на краще. Тепер на те, щоб рана зажила, у мене були день, ніч і частина завтрашнього дня. Я відчував, що цей час буде витрачено не даремно.

Але завжди хочеться поділитися новинами. Я поділився ними з Рендомом і Ганелоном. Сидячи в ліжку, я розповів їм про плани Бранда, Фіони і Блейза, про кліку Ерік-Каїн-Джуліан. Я розповів їм усе, що дізнався від Бранда про своє повернення і про те, як його союзники запроторили його в башту. Вони зрозуміли, чому втекли решту членів обох угруповань — Джуліан і Фіона — щоб залишитися в живих. Безсумнівно, вони будуть збирати свої сили. Можливо, вони виступлять один проти одного, але вірогідність цього невелика. Принаймні, зараз. Швидше за все, хтось із них рушить на Амбер, щоб першим захопити його.

— Доведеться їм встати в чергу і чекати, як і всім іншим, — заявив тоді Рендом.

— Не зовсім так, — відповів я йому. — Союзники Фіони і тварюки з Чорної Дороги — одна і та ж сволота.

— А Круг в Лорені? — Запитав Ганелон.

— Того ж поля ягода, тільки Відображення інші. Вони пройшли тривалий і довгий шлях.

— Всюдисущі гади, — зауважив зі злістю Рендом.

Кивнувши, я постарався все пояснити.

Так я опинився в Тир-на-Нготі. Коли зійшов місяць і в небесах з'явилося слабке віддзеркалення Амбера, з серпанком обрамляючих його зірок, які блідим ореолом оточили його вежі, і крихітні відблиски замиготіли на стінах, я вже чекав разом з Рендомом і Ганелоном, чекав на самій вершині Колвіра, де на камені вирубані три грубих щаблі.

Коли місячний промінь торкнувся їх, поступово стали проявлятися сходинки, що вели через величезну прірву до неба, туди, де над морем висіло місто-привид. Коли світить повний місяць, сходи міцніше всього. Я ступив на камінь… Рендом тримав повну колоду, моя Колода лежала в кишені куртки. Грейсвандір, викувана при місячному світлі на цьому самому камені, зберігала свою силу і в небесному місті, і я взяв її з собою. Я відпочивав весь день, і у мене був посох, на який я міг опиратися. Ілюзія часу і відстані… Я якось піднімався в небо… не звертайте ані найменшої уваги на пересування: якщо ви ступили на небесну драбину, то піднімаєтеся не по-порядку, зі сходинки на сходинку. Одна нога тут, інша там, — і чверть шляху залишилася позаду, хоча моє плече все ще відчувало прощальний потиск Ганелона. Якщо я пильно вдивлявся в сходи, її мерехтлива безперервність зникала і далеко під собою я бачив океан, ніби через прозору лінзу… Я втратив лік часу, хоча опісля завжди здається, що шлях був недовгий… Праворуч від мене, в глибині під хвилями з'явилися блискучі загнуті обриси Рембо. Я згадав Мойру, подумав, як вона там живе. Що станеться з нашим підводним двором, якщо Амбер колись впаде? Чи залишиться Відображення в цьому дзеркалі цілим? Чи камені і люди теж будуть розкидані, як кістки в підводних казино-каньйонах, над якими плаватимуть кораблі? Води-вбивці мовчали, залишивши Корвіна в збентеженні, хоча він і відчував різку біль у боці.

На вершині сходів я увійшов в примарне місто, як входять у Амбер, по незліченних сходинках, вирубаних на зверненому до моря схилі Колвіра.

Я знову сперся на поруччя, дивлячись на свій світ…

Чорна Дорога йшла на південь. Вночі її не було видно, але яке це мало значення? Я знав, куди вона веде. Вірніше, Бранд сказав мені це. Оскільки, як мені здавалося, він виснажив відпущений людині запас брехні, то я вважав, що знаю, куди веде Чорна Дорога.

У нескінченність.

Від сяючого Амбера і могутнього, чистого, пишного найближчого Відображення, через поступово темніючі вторинні Відображення, що розходяться в усіх напрямках, далі і далі, уже через якісь потворні Відображення, і ще далі, по тих світах, які можна побачити тільки п'яним, в маренні або хворобливому сні, і все далі, повз ті місця, де я змушений зупинитися… Я буду змушений зупинитися…

Як виразити простими словами те, що зовсім непросто? Напевно, треба почати з соліпсизму — твердження про те, що нічого не існує, крім самої людини, або, принаймні, як воно є насправді, крім свого власного існування і відчуттів. Де-небудь в Відображеннях я можу знайти все, що уявляю. Як і будь-який з нас. Чесно кажучи, це не виходить за межі людського Я. Можна заперечити, як це робимо майже всі ми, що ми самі створюємо власні світи, Відображення, в які йдемо, з субстанції власної душі, що тільки ми самі існуємо реально, що Відображення, по яких ми подорожуємо, всього лише проекція наших власних бажань.

Не знаю, чи вірний цей аргумент, але він досить вагомий. Він пояснює багато в відношенні нашої сім'ї до людей, країн і речей поза Амбером… А саме — ми лялькарі, а вони — наші ляльки, іграшки, звичайно, іноді оживаючі і навіть небезпечні, але це входить в правила гри. За своїм характером всі ми — імпресаріо, і відповідно звертаємося одне до одного. Хоча питання «чому?» приводить прихильників соліпсизму в деяке замішання. Завжди можна уникнути цього, оголосивши незручні питання неправомірними. Як мені часто доводилося помічати, більшість з нас в своїх справах майже чисті прагматики. Майже…

І все ж, все ж у цю струнку картину вривається один тривожний елемент. Але ж є місця, де Відображення божеволіють… Якщо цілеспрямовано продиратися крізь Відображення, шар за шаром, на кожному кроці, знову-таки умисно, віддаючи частину свого розуму, то нарешті потрапляєш в божевільну країну, і далі шляху немає. Навіщо це робити? У надії на осяяння або на нову гру… Але коли опиняєшся там, а всі ми були в цій країні, то розумієш, що дійшов до краю Відображень або до кінця власної свідомості — як ми завжди вважали, це синоніми. Але тепер…

Тепер я знаю, що це не так. Тепер, коли я стою в очікуванні під Двором Хаосу, і розповідаю вам про це, я знаю, що це не так. Але я знав це і тоді, тієї ночі в Тир-на-Нготі, і ще раніше, коли я воював з людиною-козлом в Чорному Крузі на Лорені, знав це в маяку Кабре в той день, коли я втік з темниці Амбера, коли я дивився на занапащений Гарнаті…

Я знав, що там ще не кінець, тому що Чорна Дорога вела далі. Вона проходила крізь безумство і хаос і продовжувала свій біг. Тварюки, що проходили по ній, звідкись з'являлися, але я їх не створював. Якимось чином я допоміг їм пройти, але вони з'явилися не з мого варіанту дійсності. Вони створили самі себе або хтось ще створив їх — в даному випадку це значення не має — і це розривало на частини всю затишну метафізику, створену і розвинуту нами за століття. Вони увійшли в наш заповідник, вони були чужинцями в ньому, погрожували йому, погрожували нам. Фіона і Бранд вийшли за ці межі і знайшли щось там, де, за переконанням інших, нічого не існувало. У якомусь сенсі ця новина вартувала небезпеки, яку вона несла з собою. Ми були не одні, а Відображення в дійсності не наші іграшки. Ніколи вже я не зможу дивитися на Відображення по-старому.

І все це тому, що Чорна Дорога вела на південь і йшла за кінець світу, і я не зможу пройти її до кінця…

Тиша і сріблясте світло… Я відходжу від перил, спираючись на посох, проходжу через затягнуту туманом, перевиту серпанком, розписану місячним світлом тканину видінь в дивне місто… Привиди… Відображення тіней… образи ймовірностей… Те, що може і могло статися… втрачена можливість… набута можливість…

Тепер йду по бульвару… Фігури, лиця багатьох знайомі мені. Що вони роблять? Важко сказати… Губи деяких рухаються, на деяких лицях пожвавлення… Я не чую слів. Я проходжу повз них непоміченим.

Ось одна з цих фігур… Жінка одна, вона когось чекає… Її пальці розв'язують хвилини часу, відкидаючи їх в сторону… вона дивиться в іншу сторону, але я хочу побачити її обличчя… Знак того, що я побачу чи повинен бачити його… Жінка сидить на кам'яній лаві під сучкуватим кривим деревом… Вона дивиться на палац… Мені дуже знайома її фігура… наблизившись, я впізнаю Лорен… вона продовжує дивитися вдалину, повз мене, вона не чує, що я кажу, що помстився за її смерть.

Не в моїх силах бути почутим у Тир-на-Нготі. Те, що дає мені силу, висить у піхвах у мене на боці.

Витягнувши Грейсвандір, я піднімаю його над головою і візерунок на клинку оживає під місячним світлом. Я кладу шпагу на землю між нами.

— Корвін!

Вона швидко піднімає голову і впізнає мене. У світлі місяця її волосся стають рудуватими.

— Звідки ти взявся, адже тобі ще рано?

— Ти чекаєш мене?

— Звичайно. Ти ж сказав мені.

— Як ти потрапила сюди?

— На цю лаву?

— Ні, в це місто.

— У Амбер? Я не розумію. Ти ж сам привів мене. Я…

— Ти щаслива тут?

— Ти ж знаєш, що поки я з тобою, я щаслива.

Я не забув її рівні зуби, веснянки, ледь помітні за м'якою вуаллю світла.

— Що тоді сталося? Це дуже важливо. Давай на хвилинку зробимо вигляд, що я нічого не знаю. Розкажи мені все, що сталося з вами після битви в Чорному Крузі на Лорені.

Вона скривилась і встала, відвернувшись.

— Ми посварилися. Ти пішов за мною, прогнав Мелкіна, ми порозумілися, і я зрозуміла, що ти мав рацію, і поїхала з тобою в Авалон. Там твій брат Бенедикт переконав тебе почати переговори з Еріком. Ви не помирились, але він розповів тобі дещо, через що ти погодився тимчасово припинити війну. Він поклявся не шкодити тобі, а ти присягнувся захищати Амбер. Бенедикт був свідком обох клятв. Ми залишалися в Авалоні, поки ти не роздобув свої хімікати. Потім ми поїхали в інше місце, де ти купив якусь дивну зброю. Ми виграли битву, але Ерік поранений і лежить в ліжку, — вона повернулася до мене. — Ти думаєш порушити перемир'я, Корвін? Скажи мені, я не помилилася?

Я похитав головою, і хоча знав, що роблю дурницю, простягнув до неї руки, щоб обняти. Я хотів пригорнути її до себе, незважаючи на те, що хтось з нас двох не існував, не міг існувати, і коли крихітний проміжок, що розділяє нас, зникне, розповісти, що сталося або ще відбудеться…

Удар був несильним, але я спіткнувся і впав навзнак впоперек Грейсвандір. Мій посох відлетів на кілька кроків убік і валявся на траві. Ставши на коліна, я побачив, що її обличчя-волосся-очі стали безбарвними. вона повернула голову, шукаючи мене, її губи шепотіли беззвучні слова-примари. Я вклав Грейсвандір у піхви, піднявся. Її погляд пройшов крізь мене і зупинився. Її обличчя прояснилося, вона посміхнулася і ступнула вперед. Я відступив убік, повернувся і побачив, що вона біжить до підходячої людини, що він стискає її в обіймах, побачив мигцем його обличчя, сріблясту троянду на його одежі біля самої шиї, побачив, як щасливчик-привид схиляється до неї і цілує її. Людина, яку я ніколи не взнаю, срібну на тлі мовчання. І срібла…

Йду… Не оглядаюсь… Перетинаю бульвар…

Голос Рендома:

— Корвін, все в порядку?

— Так.

— Бачив щось цікаве?

— Потім, Рендом.

— Вибач.

І раптом — блискучі сходи перед палацом… Вгору по них, поворот направо… Тепер не квапся, потихеньку в сад… Квіти-примари хитаються на стеблинках навколо мене, кущі-примари осипані квітами, немов застиглий феєрверк. Всі — без барв. Накидано тільки саме головне, око розрізняє лише різну силу чистого сріблястого світіння. Тільки сутність. Можливо, Тир-на-Нгот — це особлива форма Відображення в реальному світі, керована нашою підсвідомістю, віддзеркалення нашої душі в небі в повну величину, може, навіть лікувальний засіб? Якщо все це шматочок душі, то я доповім вам, що незважаючи на все це срібло, ніч дуже темна… І тиха.

Іду… повз фонтани, лавочи, гаї, хитромудрі алькови в лабіринтах живоплотів… Проходжу по доріжках, піднімаюся по сходах, переходжу містки… Позаду залишаються кущі, дерева, рідко поставлені статуї, валуни, сонячний годинник, чи тут вони називають його місячним? Тримаючись правого боку, вперто йду вперед, незабаром переді мною з'являється північний фасад палацу. Тепер ліворуч, повз дворик з навислими над ним балконами, усюди примари — на балкончиках, за ними, всередині…

Обходжу палац навколо, просто щоб побачити будівлю ззаду. В істинному Амбері при звичайному місячному світлі він прекрасний.

Ще кілька стоячих фігур, вони розмовляють… Все нерухоме, крім мене.

І тут я відчуваю, що мене тягне направо. Я піднімаюся: безкоштовним відчуттям нехтувати не варто.

До високого живоплоту, всередині якого невелика галявина. Якщо вона ще не заросла…

Давним-давно тут було…

На галявині дві фігури в обіймах один одного. Я було відвертаюся, але тут вони розтискають руки. Не моя справа, але… Дейдра… одна з них Дейдра. Ще до того, як вони повертаються, я знаю, хто з нею. Як жорстоко жартують сили, які панують над цим сріблом, цим мовчанням, цими сценами… Назад, назад, геть від цієї огорожі… Повертаюся, спотикаюся, падаю, знову встаю… швидше тікати звідси…

Голос Рендома:

— Корвін, все в порядку?

— Потім, чорт візьми, потім!

— Корвін, скоро світанок. Я хотів тобі нагадати.

— Вважай, що нагадав!

Швидше звідси, скоріше… Час в Тир-на-Нготі — теж сон. Невелика розрада, але все ж краще, ніж нічого. Швидше геть, скоріше. Швидше…

До палацу. Яскрава архітектура розуму або душі, зараз більш чітка, ніж в дійсності. Судити про досконалість безглуздо, але я добіг до палацу. Я повинен знати, що там, усередині… Мабуть, там моя мета, бо мене нездоланно тягне туди. Цього разу я не зупинився, щоб знову підняти посох, що впав в виблискуючу траву. Я знаю, що я повинен йти, що я повинен робити. тепер це очевидно, хоча логіка, якою я зваблений — це не логіка свідомого розуму.

Швидше, вгору по щаблях, до заднього порталу… Біль знову вп'ялася мені в бік. Швидше… Через поріг, у палац…

Туди, де немає сяйва зірок і місячного світла… Світло йде нізвідки, воно ніби безцільно плаває з місця на місце, іноді зливаючись в озерця. Там, де його немає, тіні абсолютно чорні, і завішують великі шматки кімнат, коридорів, ніші і сходи.

Між тінями, крізь тіні… Тепер я майже біжу… Одноколірність мого будинку…

Погане передчуття наздоганяє мене… Чорні плями тепер здаються дірами в цій дійсності… Я побоююся підходити до них занадто близько… Боюся провалитися в них і загубитися…

Поворот, коридор… нарешті… Входжу… Тронний зал… Гори темряви нагромаджені там, де мої очі повинні були побачити шлях, що веде до трону…

Хоча… якийсь рух…

Я йду вперед і праворуч від мене щось переміщається. Тьма… Переміщується і піднімається.

Коли я наближаюся до підніжжя трону, в полі мого зору з'являються чоботи, потім ноги в цих чоботях.

У мене в руках опиняється Грейсвандір, сам по собі знаходить шлях до світлої плями, знову починає зростати, обманюючи очі, змінюючи форму, починає сам по собі сяяти.

Я ставлю ліву ногу на щабель, спираюся лівою рукою об коліно. Біль в заживаючому боці тривожить, але її можна терпіти. Я чекаю, коли чорнота, порожнеча розсується немов завіса, і відкриє нові театральні ефекти, якими мене так щедро обсипала ця ніч.

І тьма йде в бік, відкриваючи долоню, руку, плече. Рука зроблена з блискучого металу, її поверхня — немов грань дорогоцінного каменю. Кисть і лікоть — вражаюче сплетіння срібних ниток, сколених іскрами. Долоня стилізована, ніби у скелета. Швейцарська іграшка, механічне комаха, вона діє, вона смертоносна і по-своєму красива…

І тьма йде повністю, відкриваючи його…

Бенедикт стоїть біля трону в недбалої позі, злегка спираючись на нього лівою механічною рукою. Він нахиляється до трону, його губи ворушаться.

Тьму далі відносить в бік, і я бачу, хто сидить на троні.

Дара!

Вона повернулася вправо, вона посміхається, киває Бенедикту, її губи щось вимовляють. Я підходжу ближче і витягую Грейсвандір вперед до тих пір, поки його вістря не зупиняється на западині, трохи нижче грудей.

Повільно, дуже повільно, вона повертає голову і зустрічається зі мною поглядом. Вона оживає і на її обличчі з'являються кольори. Її губи знову ворушаться, і цього разу слова доходять до моїх вух.

— Хто ви і що тут робите?

— Ні, це моє питання. Відповідайте на нього, негайно!

— Я Дара. Дара Амберська, королева Амбера Дара. Я займаю цей трон по праву крові і сили. А хто ви такий?

— Корвін. Теж Амберський. Не ворушитися! Я питав, чому ви тут.

— Корвін помер багато століть тому. Я бачила його гробницю.

— Вона порожня.

— Ні, в ній покоїться тіло.

— Ваш родовід, швидко!

Вона скошує очі направо, де все ще стоїть привид Бенедикта. В його правій руці з'являється клинок. Він здається майже продовженням руки, але Бенедикт тримає його розслаблено, недбало. Його ліва рука тепер спочиває на її плечі. Очі Бенедикта шукають мене за руків'ям Грейсвандіра. Він опускає погляд на те, що видно для нього, на клинок, і впізнає малюнок на ньому…

— Я праправнучка Бенедикта і пекельної діви Лінтри, яку він любив, але потім забув, — Бенедикт при цих словах здригається, але вона продовжує: — Я ніколи не бачила її. Моя мати і мати моєї матері народилися в країні, де час тече по-іншому, ніж у Амбері. Я перша з лінії моєї матері, хто має всі ознаки людини. А ви, лорд Корвін, всього лише примара з давно померлого минулого, хоча й небезпечна. Я не розумію, як ви потрапили сюди, але вам не слід було цього робити. Повертайтеся в свою могилу. І не турбуйте живих.

Моя рука здригається. Грейсвандір на якісь півдюйма відхиляється. Але цього достатньо.

Я не встигаю побачити випад Бенедикта. Його нова рука приводить в дію нову кисть, а та стискає клинок, який вдаряє по Грейсвандіру. Його стара рука перекидає Дару через ручку трону, миттю пізніше підсвідомий образ доходить до мене, я відскакую, рубаю повітря, випрямляюся і рефлекторно займаю бойову стійку.

Сутичка духів — безглуздо і смішно! Це нерівний бій. Він не може навіть дістати мене, а Грейсвандір…

Але ні! Він випускає Дару, перекидає меч з однієї руки в іншу, повертається на місці і зводить стару і нову руки. Його ліва кисть з поворотом ковзає вниз і вперед. будь ми обидва мертві, це була б рукопашна. На якусь мить ми зчіплюються. Цього достатньо…

Блискуча механічна рука, немов звита з місячного світла і вогню, тьми і гладких поверхонь, суцільні кути, жодної кривої лінії, пальці трохи зігнуті, на долоні сріблиться витканий віддалено знайомий візерунок — ця рука вилітає вперед, вперед, до мого горла…

Вона промахується, ловить мене за плече і великим пальцем вчіпляється в гортань або в ключицю, не зрозумію точно, у що. Я б'ю його лівою в живіт, але там порожнеча…

Голос Рендома:

— Корвін, зараз встане сонце! Спускайся скоріше!

Я навіть не можу відповісти. Ще секунда-дві і рука вирве те, за що вона вчепилася. ця рука… Грейсвандір і ця рука, яка по якомусь дивацтву чимось схожа на мою шпагу — ось два предмети, які існують в моєму Світ і в цьому місті примар…

— Я бачу тебе, Корвін! Виривайся і йди на мою Карту!

Я вириваю Грейсвандір з полону, розмахуюся і по великій стрімкій дузі опускаю її…

Перемогти цим маневром Бенедикта або його привид міг би тільки інший привид. Ми стоїмо дуже близько один до одного і він не може відбити удар, але його майстерно нанесений контрвипад залишив би мене без руки, якби на цьому місці була рука смертного…

Але це рука привида і я наношу удар усією силою своєї правої руки. Удар припадає по смертоносній зброї з місячного світла і вогню, темряви і гладких поверхонь, поблизу того місця, де рука входить в примару. Сильно рвонувши мене за плече, рука відлітає від Бенедикта і застигає, чіпляючись за моє плече. Ми обидва падаємо…

— Вставай! Клянуся Єдинорогом, вставай, Корвін! Сонце сходить! Зараз все місто зникне!

Підлога піді мною й справді стає прозорою, паморочиться в голові. Мигцем я бачу освітлені сонцем води… я встаю на ноги, ледь встигнувши вивернувшись від примари, що кинулася за своєю втраченою рукою… вона чіпляється, як кліщ, і бік знову болить…

Раптово я стаю важким і океан більше не зникає. Я починаю провалюватися крізь підлогу. кольори повертаються у світ тремтячими рожевими смужками. З презирством відкидаюча Корвіна підлога розверзається, і відкривається безодня, вбивця Корвіна…

Я падаю.

— Сюди, Корвін, швидше ж!

Рендом стоїть на вершині гори, намагаючись дотягтися до мене рукою.

Я простягаю руку…

10

Із вогню не завжди потрапляєш в полум'я. Ми розплутали руки, ноги і встали. Я тут же знову сів на нижню сходинку і звільнив плече від металевої руки. Крові не було. Але синці залишаться ой-ой! Я шпурнув руку додолу. У променях вранішнього сонця вона виглядала не менш вишукано і загрозливо.

Ганелон і Рендом стояли поруч.

— Як ти, Корвін?

— У порядку, дайте тільки віддихатися.

— Я тут поїсти приніс, — повідомив Рендом. — Можемо раненько тут і поснідати.

— Ось це здорово!

Рендом почав розпаковувати провізію. Ганелон штовхнув руку ногою.

— Що за чортівня? — Поцікавився він.

Я похитав головою:

— Відчикрижив у примари Бенедикта. Не знаю чому, але вона спіймала мене.

Ганелон нахилився, підібрав руку і уважно оглянув її з усіх сторін.

— Я думав, що вона куди важче, — здивувався він і помахав нею в повітрі. — Такою штучкою людину можна так обробити — мати рідна не впізнає.

— Ясна річ.

Він зігнув і розігнув пальці:

— Може, справжньому Бенедикту згодиться?

— Можливо, — зронив я, — правда не знаю, чи варто пропонувати її йому, але цілком імовірно, що ти правий.

— Як твоя рана?

— При таких справ могла бути і гірше. Після сніданку зможу їхати верхи, якщо тільки не будемо мчати стрімголов.

— Відмінно! До речі, Корвін, поки Рендом возиться з їжею, я давно хотів тебе про дещо запитати. Може, це й не до місця…

— Валяй, питай.

— Ну, для початку я ось що скажу! Я повністю на твоєму боці, інакше мене б тут не було. Я буду битися з ким завгодно, лише б ти зайняв трон. Але кожен раз, коли мова йде про спадкоємця трону, хтось починає злитися і перериває розмову, а то й просто міняє тему. Як Рендом, поки ти гостював у хмарах. Для мене не дуже важливо знати, які у тебе чи у інших права на трон, але все-таки цікаво, звідки такий розбрат.

Я зітхнув і трохи помовчав.

— Добре, — промовив я через деякий час. — Добре. Якщо ми самі не можемо розібратися в своїх справах, то для стороннього вони, напевно, взагалі темний ліс. Бенедикт найстарший з нас. Його матір'ю була Сімнея. Вона народила батькові ще двох синів — Озріка і Фінндо. Потім… як би поточніше висловитися… в загальному, Файла народила Еріка. Після цього батькові чимось не сподобався шлюб з Сімнеєю і він анулював його. Як говорять в моєму старому Відображенні — з самого початку. Хитрий фокус, а? Але ж він був королем!

— Виходить, всі вони стали незаконнонародженими?

— Не зовсім так. Їх становище просто стало менш ясним. Як я розумію, Озріка і Фінндо це здорово розлютило, але вони незабаром померли. Бенедикт або розлютився менше, або виявився розсудливішим за інших. Він не став піднімати шум. Потім батько одружився на Файлі.

— І Ерік став його законним сином?

— Став би, якби батько формально визнав його. Він поводився з ним так само, як і з іншими, але ніколи не заявляв про це офіційно. Виникли б ускладнення з родиною Сімнеї, а в той час їх позиції посилилися.

— Але він поводився з ним, як зі своїм власним сином…

— Так, але пізніше він офіційно визнав Льювіллу. Вона народилася поза шлюбом, але він вирішив визнати батьківство. Як же ненавиділи її за це все дружки Еріка! Адже його становище стало ще більш сумнівним. Ну от, а потім Файла стала моєю матір'ю, я народився в шлюбі, а тому є першим з тих, у кого є безсумнівне право на трон. Якщо ти переговориш з іншими, то у них, ймовірно, знайдуться свої аргументи, але факти залишаються фактами, ось так-то. Правда, Ерік мертвий, а Бенедикта трон не цікавить, і все це здається зовсім не таким важливим, як колись… Ось такі справи, Ганелон.

— Здається, розумію, — промовив він. — Тоді ще питання…

— Що ще?

— Хто наступний? Тобто, якщо щось трапиться з тобою…

Я похитав головою.

— Далі все ще більше заплутується. Повинен був бути Каїн, але він мертвий. Значить, все перейшло б до рудих дітей Кларісси. Блейз, а потім Бранд.

— Кларисса? А що стало з твоєю матір'ю?

— Померла пологами Дейдри. Батько потім довго не одружувався, і коли, нарешті, вирішив це зробити, то вибрав собі рудоволосу дівку з далекого південного Відображення. Я її ніколи не любив. Через деякий час батько став розділяти мої почуття і почав гуляти на стороні. Після того, як в Рембо народилася Льювілла, вони було помирилися, в результаті чого народився Бранд. Коли вони розійшлися остаточно, батько на зло Кларіссі визнав Льювіллу. Принаймні, мені так здається.

— Жінок ти не вважаєш претендентками?

— Ні. Вони не підходять для того, та й самі не рвуться на трон. Але, якщо враховувати їх, то Фіона була б попереду Блейза, а після нього — Льювілла. Після Кларіссиних діток йдуть Джуліан, Жерар і Рендом. Ах, вибач, перед Джуліаном ще є Флора. Дати шлюбів теж треба враховувати, але остаточний порядок ніхто не оспорює. Ну, на цьому і закінчимо.

— Ну що ж, закінчимо, — погодився Ганелон. — Значить, якщо ти помреш, то на трон сяде Бранд?

— Як сказати… він сам зізнався, що зрадив нас, і ніхто не палає до нього особливою любов'ю. У його нинішньому положенні навряд чи хто прийме його як короля. Але не думаю, щоб це змусило його відмовитися від боротьби.

— Але ж в такому випадку королем стане Джуліан!

Я знизав плечима.

— Якщо я не люблю Джуліана, то це ще не означає, що він не підходить для трону. Чесно кажучи, він може виявитися дуже енергійним монархом.

— Ось він і штрикнув тебе ножем в якості доказу, — закричав Рендом. — Ідіть їсти.

— І все-таки я не думаю, що це був він, — вимовив я, піднімаючись на ноги і прямуючи до кошиків з їжею. — По-перше, не бачу способу, яким він міг би потрапити в мою кімнату. По-друге, все це аж надто очевидно. По-третє, якщо я найближчим часом помру, то спадкоємця вибере Бенедикт. Це відомо всім. Він старший, він розумний і сильний. Він, наприклад, може просто заявити: «Ідіть ви к бісу з вашими чварами, я — за Жерара». І на цьому все скінчиться.

— А що, якщо він вирішив змінити власне становище і захоче сам зайняти трон? — Запитав Ганелон.

Ми сіли на землю і розібрали олов'яні тарілки, які Рендом вже наповнив їжею.

— Якби він прагнув до корони, то давно отримав би її, — відповів я. — Дитину від анульованого шлюбу можна розглядати з різних точок зору. Можна напевно сказати, що Бенедикт вибрав кращу з них. Озрік і Фінндо поквапилися і стали на гіршу. А Бенедикт виявився розумнішим — він просто чекав. Ось так… По-моєму, це можливо, але малоймовірно.

— Тоді, при нормальному ході подій, якщо з тобою щось трапиться, то все знову зависне в повітрі?

— Цілком вірно.

— Чому ж все-таки вбили Каїна? — Запитав Рендом, і тут же, не забуваючи про їжу, сам відповів на своє запитання: — Для того, щоб після твоєї смерті право на трон відразу ж перейшло до дітей Кларісси. Мені подумалося, що, можливо, Блейз ще живий, а він наступний на черзі. Його тіло не виявили. Мені здається, що під час вашого нападу на Амбер, Блейз встиг зв'язатися з Фіоною і повернутися в Відображення, щоб зібрати військо, а тебе кинув помирати в лапах Еріка. По крайній мірі, він на це сподівався. Тепер Блейз знову готовий до боротьби. Вони вбивають Каїна і намагаються дістатися до тебе. Якщо вони справді об'єдналися з цією ордою з Чорної Дороги, то, можливо, вони домовилися про новий напад з цього напряму. Після цього Блейз може просто повторити твій хід: з'явитися в останній момент, відбити напад загарбників і увійти в Амбер. Він буде першим претендентом на трон і по праву і по силі. Дуже просто. От тільки ти врятувався і Бранд повернувся. Якщо ми повіримо Бранду щодо Фіони, а я не бачу причин не вірити, то все це вкладається в їх первинний план.

Я кивнув.

— Цілком можливо. Саме про це я і питав Бранда. Він визнав, що така ймовірність існує, але заявив, що йому невідомо, чи живий Блейз. Особисто я не думаю, щоб він брехав.

— Чому?

— Ймовірно, він хоче одночасно помститися за своє ув'язнення і замах на його життя і прибрати єдину, крім мене, перешкоду на шляху до трону. Він, мабуть, вважає, що план знищення Чорної Дороги, який він розробляє, допоможе йому позбавитися від мене. Викриття власної змови і руйнування Чорної Дороги — все це виставляє його в найвигіднішому світлі, особливо після всіх страждань, які на нього обрушилися. Можливо, після цього у нього з'явиться шанс. Або він вважає, що так буде.

— Значить, ти теж думаєш, що Блейз живий?

— Так, — випалив я, — але це чистісінька інтуїція.

— У чому ж їх сила?

— В освіті, — відповів я. — Фіона і Блейз вчилися у Дворкіна в той час, як решта носилися по Відображеннях, догоджаючи собі, хто як міг. Тому вони краще розуміють ситуацію, принципи того, чим ми всі володіємо. Вони більше нашого знають про Відображення і про те, що лежить за ними, а також про Лабіринт і про Карти. Саме тому Бранд зміг зв'язатися з тобою.

— Цікава думка, — пробурмотів Рендом задумливо. — Тобі не здається, що вони могли позбутися Дворкіна після того, як дізналися все, що їм було потрібно? Якщо щось трапиться з батьком — знання залишалися тільки у них.

— Мені це не приходило в голову, — зізнався я.

І я подумав, а чи не могли вони викинути щось, що вплинуло б на його розум? Зробило б його таким, яким я його востаннє бачив? І якщо так, чи знають вони, що Дворкін, можливо, ще десь живе, чи впевнені в його остаточної загибелі?

— Так, думка цікава, — вимовив я вголос. — Думаю, що це цілком могло трапитися.

Сонце підіймалося все вище. Їжа підкріпила мене. У ранковому світлі Тир-на-Нгот розтанув без сліду. Мої спогади про нього були вже схожі на спогади колишнього або на відображення в тьмяному дзеркалі. Ганелон приніс єдиний сувенір на згадку про примарне місто — металеву руку — і Рендом упакував її разом з тарілками. Вдень перші три сходинки були схожі не стільки на сходи, скільки на нагромадження каменів.

— Назад тим же шляхом? — Кивнув Рендом в бік стежки.

— Так, — відповів я і ми всілися в сідла.

Раніше ми піднімалися на вершину по звивистій стежці, що йшла з півдня навколо Колвіра. Вона була довшою, але легшою за шлях через вершину. Я збирався щадити себе до тих пір, поки рана не перестане боліти.

Ми скакали один за одним. Рендом попереду, Ганелон позаду. Стежка плавно піднімалася вгору, потім знову опускалася вниз. Повітря було прохолодним, пахло зеленню і мокрою землею, що було незвично після голої місцевості на такій висоті. Я вирішив, що запахи принесло з лісів біля підніжжя гори випадковим потоком повітря. ми відпустили віжки. Коні самі спустилися в наступну западину і вийшли з неї. Коли ми наближалися до чергового підвищення, кінь Рендома заіржав і встав на диби. Рендом тут же приборкав його. Я огледівся навколо, але не помітив нічого, що могло б налякати тварину. Піднявшись на вершину, Рендом уповільнив хід, оглянувся й крикнув:

— Гляньте, який схід, а?

Не милуватися ним було дуже важко, але я не став цього говорити. Рендом рідко ударявся в сентиментальності з приводу рослинності та, взагалі, природи.

Піднявшись на вершину, я сам трохи не натягнув поводи. Сонце здавалося фантастичною золотою кулею. Виявилося, що воно в півтора рази більше звичайного, і я ніде ще не зустрічав такого дивного кольору. Сонце творило чудеса зі стрічкою океану, яка виднілася за наступним пагорбом, а відтінки хмар і неба були просто неймовірними. Але я не зупинився, тому що це раптова яскравість була майже хворобливою.

— Ти маєш рацію! — Крикнув я, спускаючись слідом за ним в угловину. Ганелон позаду нас захоплено вилаявся.

Проморгавши після цього раптового для нас спектаклю, я помітив, що рослинність в цій невеликій западині густіша, ніж раніше. Я вважав, що тут ростуть кілька низькорослих дерев та трохи лишайників. Насправді дерев було кілька десятків, вони були вищими, ніж я думав, і зеленішими. тут і там пробивалася трава, контури скель пом'якшував плющ. Однак, після мого повернення я проїжджав тут тільки вночі. До речі, звідси, напевно, і виходили запахи, які ми відчували раніше.

Коли я проїжджав через улоговину, мені здалося, що вона ширша, ніж була раніше. До того часу, як ми перетнули її і знову стали підніматися, я був упевнений в цьому.

— Рендом! — Вигукнув я. — Це місце, яке ми тільки що проїхали, змінилося з тих пір, як ти його пам'ятаєш?

— Важко сказати, — відповів він. — Ерік нечасто випускав мене на прогулянки. Мені здається, що воно трішки збільшилося.

— Мені теж. Западина стала більшою і ширшою.

— Точно. Я думав, що мені просто ввижається.

Коли ми виїхали на наступний горб, сонце вже не сліпило: його закривало листя. Ліс попереду був ще густішим, ніж позаду, дерева піднімалися ще вище. Ми натягнули поводи.

— Щось я не пригадую цього, — промовив Рендом. — Навіть якщо проїжджати вночі, то таку гущавину не можна проскочити, не помітивши. Ймовірно, ми збилися зі шляху.

— Не збагну тільки, як. Ну гаразд, ми приблизно знаємо, де знаходимося. Мені не хочеться повертатися, поїхали краще вперед. Все одно треба знати, що діється так близько в околицях Амбера.

— Це вірно.

Рендом став спускатися до лісу. Ми поїхали за ним.

— На такій висоті я ще не зустрічав подібних заростей, — обернувшись, помітив Рендом.

— І чорнозему більше, ніж раніше.

— Схоже, ти правий.

При в'їзді в ліс стежка різко звернула вліво. Я не бачив ніяких причин відхилятися від прямого шляху. Але ми залишилися на стежці тому що відстань, яку треба було проїхати дорогою, здавалася ще більшою. Через кілька секунд стежка різко метнулася вправо, і перед нами відкрився дивний краєвид. Дерева були ще вищими, а ліс був такий густий, що очі не проникали крізь гущавину. Дорога вильнула ще раз, стала ширшою і пішла прямо. Тепер було видно далеко попереду. Наш видолинок був куди менше.

Рендом зупинився.

— Чорт забирай, Корвін, це ж ідіотизм якийсь! Ти випадком не жартуєш над нами, а?

— Не міг би, навіть якби захотів. На Колвірі у мене ніколи нічого з Відображеннями не виходило. Вважається, що їх тут просто немає. У всякому випадку, це не тільки моя думка.

— Я теж завжди так думав. Амбер відкидає Відображення, але сам створений не з нього. Не подобається мені все це. Чи не повернути нам назад?

— Ти знаєш, у мене таке передчуття, що ми не знайдемо шляху назад. Всьому цьому є причини, і я маю намір їх з'ясувати.

— Корвін, а якщо це пастка?

— Навіть якщо це пастка.

Він кивнув, і ми поскакали далі в Відображення дерев, які ставали все більш величними. У лісі панувала тиша. Дорога була прямою, місцевість рівною. Напівнесвідомо, ми пришпорювати коней.

Хвилин п'ять минуло в мовчанні. Потім Рендом сказав:

— Корвін, це не Відображення.

— Чому?

— Я весь час намагаюся змінити його. Нічого не виходить. Ти не пробував?

— Ні.

— Спробуй.

— Зараз.

Нехай за деревами попереду виступить скеля… пурпурний в'юнок перевиє цей кущ і прикрасить його своїми дзвіночками… Ось цей шматочок неба повинен очиститися, а зараз на ньому з'явиться невеличка хмарка… нехай тепер на землі з'явиться впала гілка, усіяна грибами… калюжа, заросла водоростями, жаба… падаюче перо, насіння, що пурхає в повітрі, вигнутий сук… ще одна стежка вздовж дороги, нещодавно прорубана, виразно видно, що вона проходить повз те місце, куди повинно впасти перо…

— Марно, — вимовив я.

— Якщо це не Відображення, так що ж це таке?

— Природно, щось інше.

Рендом похитав головою і знову перевірив, чи легко виходить з його піхов шпага. Я зробив те ж саме. Через кілька секунд я почув, як позаду мене задзвенів зброєю Ганелон.

Дорога попереду звузилася і незабаром почала виляти. Нам знову довелося притримати коней. Дерева з усіх боків тіснили нас, гілки звисали все нижче. Дорога перетворювалася на стежку, вона насилу пробивалася між деревами, вона звивалася, вона в останній раз повернула і зникла.

Рендом пірнув під гілку, підняв руку і зупинився. Ми під'їхали до нього. Дороги перед нами не було. Я озирнувся. Позаду теж тіснився ліс без будь-яких слідів стежки.

— Подавайте ваші пропозиції, — зронив Рендом. — Ми не знаємо, де були і куди їдемо, не кажучи вже про те, де знаходимося. Я пропоную послати під три чорти допитливість і скоріше забиратися звідси.

— Куди? — Поцікавився Ганелон.

— Що скажеш, Корвін? — Звернувся до мене Рендом.

— О'кей. Мені все це теж не подобається. І нічого кращого я придумати не можу. Валяй!

— Кого викликати? Жерара?

— Так.

Він знайшов Карту Жерара і витріщився на неї. Ми ж втупилися в нього. Час текло.

— Здається, він не відповідає, — оголосив нарешті Рендом.

— Спробуй Бенедикта.

— Добре.

Сцена повторилася — контакту не було.

— Дейдра, — сказав я, дістаючи свою Колоду і виймаючи з неї Карту сестри. — Я з тобою. Подивимося, чи не вийде чого, якщо ми спробуємо разом.

— Ще раз. Ще!

— Нічого, — засмутився я.

Рендом похитав головою:

— Ти не помітив у Картах нічого незвичайного?

— Щось є, але ніяк не зрозумію, що саме. Вони якісь не такі.

— Мої, здається, нагрілися. А завжди були холодними.

Я повільно перетасував Колоду і провів кінчиками пальців по Картах.

— Так, ти правий. Так воно і є. Але спробуємо ще раз. Флору.

— Окей.

Той же результат. І з Льювіллою. І з Брандом.

— У чому справа? — Здивувався Рендом.

— Поняття не маю. не можуть же всі вони не відповісти на виклик. І померти всі відразу не могли… Хоча, могли, але це у вищій мірі малоймовірно. Здається, щось не так з Картами. Але я ніколи не чув, щоб щось могло вплинути на них.

— Ну що ж, виробник не давав на них стовідсоткової гарантії, — пожартував Рендом.

— Ти, по-моєму, щось знаєш.

Він посміхнувся.

— Забути той день, коли ти став повнолітнім і пройшов Лабіринт — неможливо. Я пам'ятаю його так чітко, ніби все сталося тільки в минулому році. Коли я вийшов з Лабіринту, розчервонівшись від збудження і гордості, Дворкін дав мені мою першу Колоду і навчив користуватися Картами. Я точно пам'ятаю, що запитав його, чи всюди вони діють. «Ні, — сказав він, — Але туди, де вони не діють, тобі ніколи не потрапити». Сам знаєш, Дворкін не дуже-то жалував мене.

— І ти не просив його пояснити ці слова?

— Просив, і він відповів: «Навряд чи ти коли-небудь досягнеш стану, в якому вони відмовляться служити тобі. А тепер піди погуляй». Що я і зробив. Я просто згорав від бажання пограти з Картами.

— «Досягнеш стану»? Може бути, він сказав «місця»?

— Ні. На такі речі у мене прекрасна пам'ять.

— Дивно… Хоча я і не розумію, чим це може допомогти нам. Попахує метафізикою.

— Готовий сперечатися, що Бранд знає, в чому справа.

— Гадаю, ти правий, хоча нам-то від цього яка користь?

— Вистачить воду в ступі товкти! — Втрутився Ганелон. — Якщо з Відображеннями і Картами нічого не виходить, то треба визначити, де ми знаходимося, а потім шукати підмогу.

Я кивнув, погоджуючись.

— Оскільки ми не в Амбері, то, по-моєму, сміливо можна припустити, що ми в якомусь дивному Відображенні зовсім поруч із ним: адже ми навіть не помітили, як перейшли сюди. Ми потрапили сюди не за власним бажанням. Отже, за всім цим хтось стоїть. І цей маневр має свою мету. Якщо цей хтось збирається напасти, то кращого моменту йому не дочекатися. Якщо ж йому потрібно щось інше, то він сам з'явиться, оскільки самі ми ні про що не можемо здогадатися.

— Ти пропонуєш нічого не робити?

— Я пропоную почекати. Який сенс блукати в таких хащах?

— Здається, колись ти говорив мені, що Відображення, близькі до Амбера, майже подібні йому, — зауважив Ганелон.

— Можливо. І що?

— Тоді, якщо ми так близько до Амбера, як ти вважаєш, нам потрібно всього лише їхати на сонце до тих пір, поки ми не опинимося на місці, де у нашому Відображенні заходиться місто.

— Все не так просто. І навіть, якщо ми опинимося там, що станеться?

— Можливо, в точці максимального збігу Карти знов почнуть діяти?

Рендом глянув на Ганелона, потім на мене.

— Ти знаєш, варто спробувати, — зауважив він. — Зрештою, що нам втрачати?

— Те, що ще залишилося від нашої здатності орієнтуватися. Сама ідея непогана. Якщо тут нічого не станеться — спробуємо. Але мені здається, чим далі ми їдемо, тим швидше зникає дорога позаду нас. Ми просто не переміщаємося в просторі. За таких обставин я не вирушу з місця, поки не буду впевнений, що іншого вибору у нас немає. Якщо кому-небудь потрібно, щоб ми опинилися в якомусь місці, то нехай пошле трохи розбірливіше запрошення. А ми почекаємо.

Вони обидва згідно кивнули. Рендом став було спішуватися, але раптом завмер, одна нога в стремені, інша на землі.

— Скільки років пройшло, — прошепотів він. — А я ніколи не вірив в це…

— Що таке? — Також пошепки запитав я.

— З'явився вибір, — відповів він і вискочив у сідло. Рендом дуже повільно подав коня вперед. Я поїхав за ним і через кілька митей побачив його. Такий же білосніжний, як і в гаю, Єдиноріг стояв, наполовину схований зеленою папороттю.

Коли ми зрушили з місця, він повернувся і через кілька секунд майнув попереду, зупинившись за стовбурами величезних дерев.

— Бачу! — Прошепотів Ганелон. — Подумати тільки, значить він насправді існує… Це ж ваш фамільний герб!

— Так.

— Тоді це добрий знак.

Я нічого не відповів, але рушив за Єдинорогом, не втрачаючи його з виду. У тому, що ми повинні слідувати за ним, я вже не сумнівався.

Він тримався так, щоб що-небудь весь час закривало його від нас, з неймовірною швидкістю перебігаючи від укриття до укриття, уникаючи відкритих місць, не залишаючись у Відображенні на прогалинах. Ми скакали за ним, забираючись все далі і далі в гущавину, яка вже зовсім не була схожа на ліс, що росте на схилах Колвіра. Тепер ліс з усіх околиць Амбера найбільше нагадував Арден: місцевість була порівняно рівною, а дерева ставали все величнішими.

Минула година, потім друга, перш ніж ми вийшли до маленького чистого струмка. Єдиноріг повернув до нього. Коли ми їхали по березі, Рендом зауважив:

— Це місце мені здається знайомим.

— Згоден, — відповів я, — але не зовсім. Не можу зрозуміти, в чому справа.

— Я теж.

Незабаром почався підйом, що ставав все крутіше. Їхати стало важче, але Єдиноріг також уповільнив крок, щоб коні не відставали. Грунт став кам'янистий, дерева не такі високі. Струмочок звивався і дзюрчав. Я втратив рахунок його вигинів, але поступово ми наблизилися до вершини невеликої гори, по схилу якої ми і переміщалися.

Вибравшись на рівну площадку, ми поскакали до лісу, з якого витікав струмок. Краєм ока я помітив праворуч від себе прірву і далеко від нас — крижане холодне море.

— Високо ми забралися, — пробурчав Ганелон. — Начебто схоже на рівнину, але…

— Гай Єдинорога! — Перервав його Рендом. — Ось на що це схоже! Дивіться!

Він виявився правим. Попереду нас лежала галявина, усіяна валунами. Між ними знаходилася криниця, джерело струмка, вздовж якого ми пересувалися. Поляна була більшою, рослинність пишнішою. Мій внутрішній компас стверджував, що це зовсім інше місце. І все ж схожість не могла бути випадковістю. Єдиноріг вискочив на камінь біля джерела, глянув на нас і відвернувся. Можливо, він дивився на океан.

Ми під'їхали ближче і тут гай, Єдиноріг, дерева, струмок постали перед нами з надзвичайною яскравістю і ясністю, ніби вони випромінювали якесь особливе світло, що надавало кольорам чарівну силу, і вони тремтіли, майже невиразно вагаючись. У мені виникло якесь дивне почуття, мабуть, так відчувають себе, прямуючи в пекло!

З кожним кроком мого коня щось зникало з оточуючого нас світу. Несподівано взаємозв'язки предметів змінилися, перспектива зруйнувалася, моє почуття глибини пропало, все в полі зору стало іншим. Я бачив всю зовнішню поверхню предметів, але площа, займана ними, не змінилася. Всюди були кути і порівняльні розміри речей стали просто безглуздими. Кінь Рендома піднявся на диби і заіржав. Величезний, немов апокаліптичне бачення, він миттєво нагадав мені «Герніку». До свого жаху я виявив, що це явище не оминуло і нас трьох: кубічний просторовий сон перетворив і Рендома, який все ще боровся зі своїм конем, і Ганелона, якому поки вдавалося впоратися з Вогняним.

Але Зірка побувала не в одній переробці, та й Вогняний багато бачив на своєму віку. Ми припали до них і відчули дивні незрозумілі рухи. Ренді, нарешті, вдалося нав'язати коню свою волю, хоча з кожним кроком все ще продовжувало змінюватися.

Потім прийшла черга світла. Небо потемніло, але не так, як вночі. Воно перетворилося на плоску, не відбиваючу світло, поверхню. Таким же став простір між предметами, у світі залишилося лише світло, що випромінювалося самими предметами, але і воно поступово знебарвлювалося. Площини речей випромінювали біле сяйво різної інтенсивності, але найяскравішим сяйвом, величезним, вселяючим жах, було світло Єдинорога, який раптово встав на диби, і бив копитами по повітрю, заповнюючи собою відсотків дев'яносто всього творіння. Я бачив його рухи точно в сповільненій зйомці і мені стало страшно, що він зітре нас в порошок, зроби ми ще один крок.

Потім був тільки світло.

Потім повна нерухомість.

Потім світло зникло і не залишилося нічого, навіть темряви. Провал в реальності, який міг тривати мить або вічність…

Потім повернулася тьма, за нею світло. Тільки вони помінялися місцями. Світло заповнив проміжки, окреслюючи порожнечі, які, ймовірно, були предметами. Першим звуком, який я почув, був струмок. Першим, що я відчув, було тремтіння Зірки. Потім я розрізнив запах моря.

Потім з'явився Лабіринт або його спотворений негатив…

Я нахилився вперед і світло по краях предметів посилилося. Нахилився назад, і світло зникло. Знову вперед, далі, ніж раніше…

Світло розливалося, навколо з'явилися різні відтінки сірого. Колінами я м'яко подав Зірку вперед.

З кожним кроком щось поверталося в світ. Поверхні, структури, кольори…

Позаду я почув шум: Рендом і Ганелон рушили за мною. Лабіринт піді мною не відкривав свою таємницю, але набував чогось, що знаходило своє місце у виникненні світу навколо нас.

Я продовжував спускатися. Знову повернулося відчуття глибини. Море, тепер ясно видиме праворуч від мене, відокремилося від неба, хоча можливо чисто візуально. До цього здавалося, що небо і море злиті в якесь первісне споконвічне море води внизу і води вгорі. Потім це здалося зловісним, але поки явище існувало, я не помічав його. Ми спускалися по кам'янистому схилу. Він, ймовірно, починався позаду гаю, куди нас привів Єдиноріг. Метрів за сто нижче лежав абсолютно рівний майданчик. По виду це була цільна, без тріщин, скеля неправильної овальної форми довжиною метрів двісті. Схил, по якому ми їхали, повертав ліворуч і знову повертався, описуючи величезну дугу. За дальнім краєм площадки не було нічого: земля круто обривалася в це дивне море.

Ми продовжували свій шлях, і всі три виміри, здавалося, знову вступили в свої права. Сонце стало таким, як і раніше, величезною кулею з розплавленого золота. Блакитне небо було більш темним, ніж в Амбере, і абсолютно безхмарним. Точно такого ж відтінку блакить моря не порушували ні острів, ні вітрило. Я не бачив жодного птаха і не чув жодного звуку, крім тих, що видавали ми й коні. Над цим місцем панувала неймовірна тиша. У частині мого раптово загостреного сприйняття нарешті знайшов своє місце на поверхні внизу і Лабіринт. Спочатку я подумав, що він вирізаний по скелі, але коли ми під'їхали ближче, я побачив, що він викладений всередині її — золотисто-рожеві вихори, немов прожилки в екзотичному мармурі, що здавалися природними, незважаючи на те, що візерунок явно служив для якоїсь мети.

Я натягнув поводи. Решта порівнялися зі мною. Рендом праворуч, Ганелон ліворуч. Ми мовчки розглядали Лабіринт. Темна, неправильної форми пляма стерла частина узору прямо під нами, від його зовнішнього краю до центру.

— Знаєш, що, — нарешті, промовив Рендом, — це виглядає так, ніби хтось зрізав верхівку Колвіра на рівні темниць.

— Точно, — зронив я.

— Тоді, якщо існує подібність, приблизно тут знаходиться наш власний Лабіринт.

— Точно, — повторив я.

— А ця пляма йде з півдня, як і Чорна Дорога.

Я повільно кивнув, все зрозумівши, і здогадка перетворилася на упевненість. — Що все це означає? — Запитав Рендом. — Все здається відповідаючим реальному положенню справ, але в іншому я нічого не розумію. Навіщо нас притягли сюди і показали цю штуку?

— Це не відповідає реальному положенню справ. Це і є реальне положення, — ствердно промовив я.

— Коли ми були на Відображенні Земля, — повернувся до мене Ганелон, — там, де ти провів стільки років, я чув вірш про дві дороги, які розбігаються в лісі. Він закінчується так:

Коли б наліво я пішов,

Весь світ став би іншим…

Я тоді подумав про твої слова, Корвін: «Всі дороги ведуть у Амбер». Тоді я довго розмірковував про те, як змінює світ вибір, який ми робимо, незважаючи на те, що для твого вибору результат здається неминучим.

— Ти знаєш? Ти все зрозумів? — Здивувався я.

Він кивнув і показав униз:

— Там справжній Амбер, так?

— Так, — відповів я. — Справжній!

Content

Желязни Роджер Знак Єдинорога

Роджер Желязни ЗНАК ЄДИНОРОГА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10