Генрі Лайон ОЛДІ

ПОВСТАНЬ, ЛАЗАРЮ!

Оповідання

* * *

«Якщо я говорю мовами людськими й ангельськими, а любові не маю, то я — мідь дзвінка або кімвал звучний. Якщо маю дар пророцтва, і знаю всі таємниці, і маю всяке пізнання і всю віру, так що можу й гори переставляти, а не маю любові, то я ніщо. І якщо я роздам все майно моє і віддам тіло моє на спалення, а любові не маю, немає мені в тому ніякої користі.»

Апостол Павло, Послання до Коринфян, гл. 13, 1–3.

— А витріщатися на людей негарно!..

— Хто сказав?

— Мама!

Кучерявий карапуз років шести замислився, запихнув палець у ніс і уточнив з гордістю природженого жаднюги:

— Моя мама!

— Ну якщо мама… тоді так, звичайно… Ти не в курсі: хто тут Жора М’ясник?

— Дядько Жорік оно, на ящику!

Чоловік поправив окуляри: дорогі, французькі, в золотій оправі від «Antoine Bourgeois». Противідблисковий пластик зловісно полискував зеленню, наче очі хижака.

— Вони всі на ящиках…

— Дядько Жорік з бухлом!

— Вони всі з бухлом…

Чотириокий мав рацію: троє вантажників проводили обідню перерву у дворі, біля чорного входу в «Гастроном», сиділи на сколочених з дощок ящиках і трепетно розливали другу пляшку портвейну «Таврійського» в пластикові кухлики. Кухлі були пивні, півлітрові, з жованими краями. Від вина посуд відсвічував густо-фіалковою пітьмою, нагадуючи гроно персидського бузку.

— Дядько Жорік найголовніший!

— Е-е… Це як?

Карапуз аж підстрибнув від такої всесвітньої тупості співрозмовника:

— На розливі сидить! Ну ви ващє…

— Ага, я ващє…

Погоджуючись, чотириокий явно мав на увазі щось своє, незрозуміле чужій людині. Так зізнаються на прийомі у венеролога в поганій хворобі, підхопленій у відрядженні.

— На, тримай, розумнику… Привіт мамі!

Він тицьнув карапузу пачку жувальної гумки. Хлопчисько зрадів, вкинув до рота жменю м’ятних подушечок і помчав грати в «банки». Ще за три метри від «стартової» межі він запустив біту — уламок держака від швабри — в політ, і та відважно знесла порожню бляшанку з-під ананасових скибочок. Дівчатка, що окупували неподалік роздовбану карусель, приснули геть, рятуючись від снаряда. Старенькі на лавці забурчали несхвально, згадуючи, як в мезозойську еру потерпали від таких самих хуліганів. Бутузові поплічники хором залементували: хто від заздрості, хто від захоплення, хто просто так, за компанію.

А вантажників порожні банки цікавили мало. Вантажники виголосили тост: «Ну!..», випили портвейн, віддали пляшки збиральнику склотари, діду в потертому камуфляжі, і почали діловито закушувати хлібом із шпротами.

— Сірий, чекай тут, — сказав чотириокий шоферу, що висунувся з вікна чорного «Лексуса». Шофер кивнув. У нього було дурнувате і добродушне обличчя людини, що досягла межі особистих амбіцій.

— Пройдисвіт! — чітко сказала одна зі стареньких, ткнувши спицею у бік машини. Напевно, мала на увазі ходові достоїнства джипа.

Чотириокий перетнув двір і зупинився біля вантажників.

— Добридень! — сказав він. — Жора… е-е… Георгій? Вибачте, по батькові не знаю…

Мордатий паруб’яга підняв голову.

— Ну, — сказав паруб’яга невідь до чого.

Привітності в його голосі не відчувалося.

— Ось гроші, — чотириокий дістав з гаманця крупну купюру і простягнув її іншому вантажнику, молодому хлопцеві з рябими щоками. — Збігайте в магазин, візьміть горілки. І закуски кращої. А ви, — це вже адресувалося третьому, — прогуляйтеся за компанію. Щоб правильно скупився. Добре?

У голосі чотириокого відчувалася певна харизма.

Звертатися до вантажників на «ви» не кожен уміє.

— Ну, — без великого схвалення, але й не заперечуючи, повторив мордоворот Жора. — Палич, сходи з Хлібчиком. Горілки не треба, вона вся палена. Бери кріплене. І сала угорського, з червоним перцем. І чорного хліба буханець. Здачу повернеш начальнику.

Залишившись наодинці з чотириоким, він учепив шпротину за миршавий хвостик, заковтнув, не жуючи, і втретє повідомив:

— Ну?

— Мене звуть Лазар Петрович, — очкарик сів на вільний ящик, підсмикнув відпрасовані брюки. — Мені вас порадив Гліб Артюхов. Ваш клієнт. Ви пам’ятаєте Гліба?

— Ну, — кивнув Жора, не вшанувавши гостя розмаїттям. — Які проблеми, Лазаре?

— Я дружину не люблю.

Напевно, будь-який співрозмовник мусив здивуватися такій відповіді. Будь-який, але не Жора М’ясник.

— Я теж, — сказав він. — Хріна їх любити, дружин?

— Ви не розумієте. Я її раніше любив. Дуже. Ми зі школи зустрічалися. У нас двоє дітей. Хлопчик і дівчинка. І життя цілком… пристойне. Я добре заробляю. І ось одного разу дивлюся: не люблю я її, і все.

— Заведи бабу на стороні, — порадив Жора. — Або секретарку, з ногами.

— Заводив.

— З ногами?

— З рогами. А сенс?

— Ти до мене навіщо прийшов? — мордоворот гукнув діда в камуфляжі й відібрав подаровану пляшку. Виявивши на денці жалюгідні залишки портвейну, він допив прямо з горла і повернув пляшку засмученому діду. — У коханці звати?

Чотириокий був незворушний, хоч відчувалося, що спокій дається йому насилу.

— Гліб попереджав, що ви будете грубіянити. І сказав, щоб я не зважав. У вас, значить, стиль такий. Ні, Жора, як коханець ви мене цікавите мало. Ви мені любов до дружини поверніть, я розрахуюся й піду. Гліб сказав, ви можете.

— Що я можу? — гмикнув Жора.

— Відновити. Любов, дружбу, пошану. Якщо якесь почуття було й померло, ви умієте його воскресити.

Мордатий паруб’яга розплився в щербатій усмішці.

— І ти повірив? Чуєш, Лазаре, скажи чесно: повірив?!

— Я повірив, — кивнув чотириокий Лазар.

— Ну і правильно зробив. Віра, вона гори верне. Тільки навіщо вона тобі?

— Віра?

— Любов.

— А це вже, вибачте, не ваша справа.

— Ні, Лазаре. Це не я до тебе, це ти до мене дійшов. Сам прийшов, я тебе не кликав. Тепер у нас одна справа, загальна. Навіщо тобі дружину любити?

— Тобто: навіщо?

— Ось тобі й «тобто». Ну, розлюбив, буває. Сам говориш: двоє дітей у тебе, баба, секретарка, заробітки. Живи з дружиною, як усе. Без любові. Мабуть, якщо зі школи, набридла до біса?

— Ні. Просто розлюбив. Була любов, та загула. Байдужість. Ви, напевно, не зрозумієте: це як рахунок у банку. Або будинок. Або звичні капці. Дивишся одного разу, а рахунок порожній, будинок хтось перекупив… капці зносилися. Я звик, Жора. Звик любити дружину. Я без цього ні в сих, ні в тих. Немов обікрали.

— Капці, то так, — погодився Жора. — Капці я розумію.

Він розстібнув сорочку, почухав волохаті груди і раптом запитав:

— Гліб — твій друг?

— Який Гліб? А-а… ну та, звичайно. Друг.

— Близький?

— Близький.

— Найкращий? — наполягав Жора без видимого зв’язку з попередньою розмовою. Мабуть, М’яснику було дуже потрібно дізнатися, що Гліб Артюхов, який прислав до нього чотириокого Лазара з пропащою любов’ю, знаходиться з цим самим Лазарем у найтісніших дружніх стосунках.

— Найкращий. Ми знайомі з дитинства. І працюємо разом: Гліб — мій комдир. Ну, комерційний директор. А що?

— Нічого. Давай далі про капці.

— Досить про капці. У мене любов померла, — чотириокий сказав це без щонайменшої патетики, нудно і буденно. Так обговорюють ділове питання з малознайомим бізнесовим партнером, якого добре відрекомендували варті довіри люди. — Гліб сказав, що ви можете підняти. Мертву любов — підняти. Беретеся чи ні? Якщо ні, я піду. Випивка і закуска за мій рахунок.

— Твій рахунок… — буркнув Жора. — Любов, кажеш, підняти? Сама, кажеш, не стоїть?

Він довго реготав. Потім узяв гілочку акації і написав на землі цифру.

Довгу.

— Ось твій рахунок. За підйом. Потягнеш?

Очкарик з повагою подивився на цифру.

— Але ж у вас і тарифи… Потягну. Легко. Тільки, Жора, ви запам’ятайте про всяк випадок: я — людина проста. У разі чого, я повернуся. І за кожну копійку спитаю.

— А ти мене не лякай, — мордатий доїв останню шпротину й ліниво піднявся з ящика. — Я страх який полохливий. Почну тобі любов піднімати, а руки, розумієш, тремтять… Вона і не встане. Гаразд, пішли в підвал.

— Навіщо в підвал? — не зрозумів чотириокий.

— Піднімати. Я обожнюю, коли в підвалі, біля холодильника. Там м’ясо на льодовику зберігається, мені від м’яса сил прибуває.

— Ага, — здогадався Лазар, — тому вас М’ясником і прозвали.

— Ні фіга подібного. Прізвище у мене таке: М’ясник. Георгій М’ясник, за паспортом. Ходім, чого дарма базлати! Скоро Палич з Хлібчиком повернуться…

Вже біля чорного входу, що веде до м’ясних підвалів «Гастронома», чотириокий знову подав голос.

— А ви не боїтеся, Жоро, — запитав він, — що я вас обману? Ви мені любов піднімете… воскресите, а я вам грошей не дам? Піду, і все?

Жора М’ясник кинув на клієнта веселий розбишакуватий погляд:

— Не боюся, Лазаре. Ось цього не боюся ніскілечки. Даси ти мені грошей. Гліб твій дав, і ти даси. До останнього грошика. Я чесний, і зі мною по-чесному.

— А що ви Глібу піднімали? — раптово запитав Лазар.

— Не твоя справа, — мстиво відрізав Жора.

— Підняли?

— Підняв, — з дивною інтонацією відповів мордатий. — Ще й як підняв. Інакше чого б він тебе до мене направив? Ти не питай, ти йди й мовчи…

Кучерявий карапуз запустив їм услід палицею, але промахнувся.

* * *

Святий час — серпень.

Ще стоїть спека, чоловіки ходять в шортах і сандалях на босу ногу, дівчата красуються голими пупами, гроза збирається десь далеко, за новобудовами, за зеленими хмарами листя в сквері. Шелестять запорошені акації, але вечорами стає прохолодно, мерзлякуватий шепіт бродить у кронах тополь, обережно торкаючись їх жовтими пальцями. З відкритої кватирки пливе баритон напівзабутого вигнанця: «Ах, если бы только не август, не чертова эта пора!..», і підспівує йому з іншого вікна не менш забуте меццо-сопрано: «Скоро осень, за окнами август, от дождя потемнели кусты, и я знаю, что я тебе нравлюсь…» Два голоси зливаються за спиною у випадкового перехожого, — відійшовши на двадцять кроків, вже не зрозумієш, де чий, і лише розумієш, що літо у тебе було, воно ще тут, в руках, простягнутих за милостинею, але гарячий серпень стікає крізь пальці на сірий асфальт, літо було, літо є, це ненадовго, так ненадовго, що наче й немає його, літа, і не було ніколи, а шкода…

Осені не чекаєш. Чекаєш хіба що Нового Року.

Починається дощ.

* * *

— Вибачте… Не підкажете, де живе Степан Полікарпович?

Сухенька старенька манірно стиснула губи. Коротко, неприязно оглянула чотириокого з голови до п’ят. Нічого не відповівши, вона лиш глибше заховала руки в антикварну муфту: колись норкову, а нині витерту до невпізнаваності.

— Може, ви?

Капосна старушенція скосила око на товсту подругу — цить, мовляв, дурепо! — і демонстративно відвернулася. Весь вид її ясно свідчив, що вона мовчатиме, як підпільник на допиті. Не виключено, що й мовчала свого часу. У гестапо.

— А я знаю, я знаю!

— Що ти знаєш?

— Де Пан Карпич живе! Лихвар!

Знайомий карапуз. «Вождь червоношкірих», зимовий варіант. Шапка-«півник» відважно збита набакир, куртка розхристана, на лівому черевику розв’язався шнурок. У правій руці затиснута міцно зліплена сніжка.

— Ну, і де?

— У крайньому під’їзді.

— У правому чи в лівому?

Хлопчисько задумався. Мабуть, з визначенням «правого» і «лівого» у нього виникли проблеми. Тому, не мудруючи, він просто вказав рукою:

— Оно в тому. Третій поверх, тридцять перша квартира. Код на дверях…

Обидві старенькі пронизали карапуза пекучими поглядами. Але той, ігноруючи натяки, не забарився вибовкати страшну військову таємницю:

— …двадцять один!

— Спасибі, Штірліце, — усмішка вийшла тоскною. Навіть сонце в пластику дорогих окулярів зблиснуло на мить і згасло. — Ти хоч знаєш, хто такий лихвар?

— Так Пан Карпич і є — лихвар! Бо лихий такий.

Шоколадний батончик «Lion» потішив хлопчиська не менше, ніж минулого разу — жувальна гумка. Юний інформатор з гигиканням помчав до приятелів, що зводили посеред двору монументального сніговика. Замість класичної морквини носом сніговику слугував іржавий водопровідний кран з маховиком-вентилем; очі — катафоти від велосипеда. Капелюх — кришка від маслофільтра — завершувала футуристичний дизайн. На бігу хлопчисько з силою запустив у голема сніжкою, попавши прямо в око. Уцілілий катафот криваво блиснув, немов у замороженого Термінатора.

— Ей! А ще Пан Карпич всяку фігню бере! — вундеркінд виявив несподівану ерудицію. — Під відсотки! У вас фігня є?

Двір перетинали добряче вичовгані ковзанки. У чисто вимитих вікнах красувалися наряджені ялинки. Легкий морозець покусував ніс і щоки. Пахло святом: Новим Роком, подарунками, хлопавками, шампанським і неодмінним салатом «олів’є». Хотілося приєднається до хлопчисьок: веселитися і дуріти. Але чотириокий Лазар йшов уперед, і плечі його хилилися, немов довгополе пальто було виготовлене із дубових дощок.

Код виявився правильним. Замок брязнув затвором автомата, пропускаючи в затхле нутро під’їзду. У ніс вдарив сморід котячої сечі і застарілого тютюнового перегару. Лазар квапливо попрямував сходами. На третьому поверсі він зупинився перед дверима з бронзовою табличкою «31» і, зібравшись з духом, рішуче натиснув на кнопку дзвінка.

Довший час нічого не відбувалося. Потім у вічку зблиснуло світло, і одразу ж знову потемніло. Чотириокий відчував, що за ним спостерігають, і стояв спокійно.

— Вам кого?

— Я до Степана Полікарповича.

— Прізвище! Прізвище як?!

— Моє?

— Ні, Степана Полікарповича!

Було неясно: знущається господар, чи говорить серйозно.

— Моє прізвище Остимський. Лазар Петрович Остимській. Але це вам, швидше за все, ні про що не скаже. А прізвище Степана Полікарповича — Ватрушев.

— Звідки? Звідки знаєте?!

— Мені порадив до вас звернутися мій друг. Артюхов, Гліб Артюхов.

— По батькові?

— Чиє? Гліба?

— Ага! — тріумфально завили з квартири. — Не пам’ятаєте! І брешете ви все: хто та як…

— Тьху ти, з голови вилетіло! Ми з Глібом друзі з дитинства, по батькові рідко… О, пригадав! Ігорович.

У квартирі довго сопіли, булькали, потім заклацали замки.

Замків було багато. Не менше п’яти.

Нарешті двері прочинилися. Трохи, але цілком достатньо, щоб зрозуміти: розсохле дерево, фарбоване вкритим пухирцями суриком, — чиста бутафорія. Тут у разі чого плечем не проб’єш. Над сталевим ланцюжком із сутінку проступило гостроносе личко. Чіпкі очиці обнишпорили сходовий майданчик.

— Чого стоїте? Заходьте швидше! — металевою змією зашелестів, опадаючи, ланцюжок.

— Знаєте, скільки всяких пройдисвітів довкруги вештає? А потім цінні речі пропадають, гортензії сохнуть… На якій щоці у Гліба Ігоревича родимка?

— Немає у Гліба ніякої родимки. Тобто, на щоці. На шиї є, біля кадика.

— Чудово, чудово! Від душі радий знайомству.

Вузька долоня лихваря виявилася підозріло твердою.

— Прошу в кімнату. Чаю? Кави? Коньяку?

— Кави. У мене принцип: вести ділові переговори на тверезу голову. Ось пізніше, коли ми домовимося…

— Якщо домовимося, Лазаре Петровичу. А принцип ваш мудрий, схвалюю…

Квартира Ватрушева нагадувала лабіринт. Неможливо було визначити, скільки тут кімнат і коридорів. Весь простір займали шафи, шафки, шифоньєри, полиці й полички, комоди й етажерки. Під стелею тягнулися запорошені антресолі. «Всякої фігні», послуговуючись визначенням карапуза, було тут вдосталь. Старі велосипеди, настільні лампи, набори гайкових ключів, штабелі грамофонних платівок, друкарський різак, порцелянові статуетки, телефонні апарати в чорних ебонітових корпусах, друкарські машинки, радіоли, гуслі з порваними струнами, портсигари з вензелями, бронзові канделябри для роялів, великий годинник з гирями й маятником…

І скрізь, на полицях, шафах і підвіконнях — горщики з квітами, кактусами та іншими фікусами. Можливо, рідкісними й екзотичними: чотириокий не тямився на ботаніці. У повітрі, слугуючи втіхою після міазмів під’їзду, стояв аромат тропіків.

— Обережно, не зачепіть агаву! Влаштовуйтеся, ось крісло.

Посеред насилу відвойованого у речей п’ятачка розмістився цілком сучасний м’який куточок: канапка, журнальний столик і два крісла, оббиті картатою тканиною. Точнісінько такого забарвлення, як халат на Степані Полікарповичі.

— Я пішов за кавою…

Спалахнула паніка. Зараз господар згине у нетрях неосяжної квартири і більше не повернеться. Ніколи. А гість проведе решту життя, шукаючи вихід і ридаючи від безвиході. Мана налетіла і відкотилася. Чотириокий зняв пальто, пошукав, куди б його прилаштувати — і на власний подив виявив вішалку, прибиту до дверцят шафи.

— Вішайтеся, вішайтеся, воно вільне…

Зварити каву за цей час було неможливо. Але лихвар вже дріботів до столика, несучи піднос з повним кавником, цукорницею і чашками. Над ним розтікся божественний аромат Мокко, імбиру, кардамону, чорного перцю…

«Треба б попросити рецепт,» — зазначив Лазар.

— Ну, до справи. З чим завітали до старого?

— З пропозицією. Гліб сказав, що ви даєте позики під заставу… скажімо так, якоїсь нематеріальної суті.

— Залиште ваші евфемізми. Не бійтеся, я не матиму вас за божевільного.

— Добре. Я б хотів залишити в заставу одне почуття.

— Яке саме?

— Любов.

— До жінки? До батьківщини? До смачної і здорової їжі?

— До дружини.

— Що ж, це цікаво. Рідкісний товар. Але, дозвольте поцікавитися: навіщо вам мої гроші? Ви — людина забезпечена. Якщо вам потрібен кредит, зверніться в банк. Або в ломбард.

— Як ви слушно помітили, я людина забезпечена. Але зараз відчуваю фінансові труднощі. Тимчасові, зрозуміло. Гроші є, але їх вкладено у справу. Мої партнери по бізнесу проти того, щоб я закладав основні фонди. А без їхньої письмової згоди… Коротше, я дійшов до вас.

— На любов, звичайно, попит є, тим більше до дружини… Почуття дефіцитне. Проте мої можливості обмежені. Боюся, запропонована сума вас не влаштує.

— Скільки?

— Ви збираєтеся з часом викупити заставу?

— Так.

— І вас не цікавлять терміни? Відсотки?

— Звичайно, цікавлять. Але в першу чергу мене цікавить сума!

— Поспіх не йде на користь, Лазаре Петровичу. Скажімо, п’ять тисяч.

— Євро?

— Так.

— Мені потрібно більше. Дайте п’ятнадцять.

— Ні. Забагато для мене. І дуже мало для серйозної інвестиції. У мене складається враження, що ви просто хочете позбутися свого почуття. А гроші вас не хвилюють. І, одержавши їх, ви сюди більше не повернетеся. Втім, це не моя справа. Сім тисяч. Це остання ціна.

— Згоден.

— Півроку під п’ятнадцять відсотків за весь термін.

— Тридцять річних? Та це ж… Згоден!

— Спочатку мені треба пересвідчитися у якості товару. Якщо застава не підійде, я негайно поверну її вам.

— Добре.

— Сидіть де сиділи. Не вставайте. Не робіть різких рухів. Думати можна про що завгодно. Хоч про мене, у найбрутальніших виразах. Я входжу.

Лихвар акуратно поставив чашку з недопитою кавою на журнальний столик. Відкинувся на спинку крісла. Зімкнув зморшкуваті, черепашачі повіки. На обличчі його проступив вираз доброзичливої зосередженості — як у людини, зайнятої копіткою, відповідальною, але при цьому улюбленою справою.

«Садівник за роботою,» — спало на думку.

Лазар перевів погляд на картину на комоді за спиною лихваря. Сучасна, проте в манері пейзажистів позаминулого століття. Масло, полотно. Стилізація вдала, навіть тріщинки-кракелюри є. Занедбаний парк, на передньому плані — клумба з жоржинами, далі — піна жасмину, чагарники шипшини, вузлуваті стовбури в’язів, під якими все тоне в сутінку. На клумбі лежить густа тінь: від людини, якої на картині немає.

Його відволік хрипкий стогін. Лихвар, неприродно закинувши голову, судомно намагався вдихнути. Обличчя старого пішло плямами, очі закотилися, бліді пальці намертво вчепилися в поручні крісла.

— Вам погано?! Води? «Швидку»?! Де у вас телефон?

Про мобільник, який лежав у кишені піджака, чотириокий забув.

— На кухні… коньяк… Мені допомогх-х-х-ха…

Лазар кинувся в той бік, куди раніше ходив господар. Зачепив стелаж: посипалися картонні коробки, рулони шпалер, жерстяні баночки з діафільмами. Усупереч сподіванням, кухня знайшлася швидко. Контраст з рештою квартири виявився разючим: стерильна білизна, блиск металу, стрункі лави тарілок в сушці, акуратні піраміди каструль, машина для миття посуду… Коньяк знайшовся відразу, в першій же відкритій шафці. «Remi Martin XO», щойно відкрита пляшка. Поряд стояли пузаті келихи.

Чотириокий не пам’ятав такого поспіху за останні кілька років.

Лихвар був живий: важко дихав, масуючи скроні. Лазар щедро хлюпнув коньяку в келих, підніс до губ хазяїна. Раптово Степан Полікарпович перехопив його руку і узяв келих сам. Перехилив. Засіпався кадик. По підборіддю потекла масна цівка. Лазар машинально налив і собі. Випив залпом, як горілку.

— Під монастир мене підвести надумав?! — голос лихваря нагадував кашель туберкульозника. — Чому не сказав, що ходив до М’ясника?! Налий ще.

Перечити Лазар не посмів.

— Хіба це має…

— Смерті моєї хочеш? Любов, значить? До дружини, значить?!

— Любов…

— Спершу заморив, потім М’ясника вмовив підняти — і до мене в заставу?! Ні вже… сам розбирайся… Ти! Ти спеціально! — лихвар раптом зірвався на виск. — Убити мене хотів?! Хто тебе підіслав?!

— Ніхто. Я просто хотів позбутися цієї нової любові. Продати кому-небудь…

— Продати?! Чи ти в своєму глузді?! Хто ж таку бридоту купить? Хто, я тебе питаю?! Ось ти, ти сам — купив би?

— Я?!

— Отож. І не соромно, юначе? — Степан Полікарпович знову перейшов на «Ви». Це чомусь нагадувало проголошення війни. — Намагалися мене обдурити, мало не вколошкали…

— А я?! А мені як із цим жити?! Не можу більше, сил ніяких немає! Так, я її люблю! Люблю! Ревную до кожної тіні! Побачу, що з кимось двома словами перекинулася — готовий і йому голову проломити, і її задушити… Або самому — з моста в річку. Стежити почав. З дому її не випускаю. Допити влаштовую… Потім каюся, вибачення прошу. Вона плаче… До біса таку любов! У пекло! Заберіть її! Задарма заберіть! Хочете, я ще й приплачу?! П’ять! Десять тисяч! Це хороші гроші! Хочете більше? Ну, назвіть свою ціну! Забирайте й робіть з нею, що хочете! Викиньте, продайте, подаруйте, знищіть…

— Знищити? Ви мене з кимось плутаєте. Я лихвар, а не, пробачте, кілер. Я за таку справу не візьмуся. Навіть за мільйон, якого у вас все одно немає. Життя, знаєте, дорожче. Небіжчику гроші ні до чого.

— А що мені робити? Що?! Почекайте… Ви сказали — «кілер»? Є кілери у цих справах? Є?! Ви їх знаєте?!!

— Здається, час розходитися, Лазаре Петровичу. Я нічим не можу вам допомогти.

Вже на порозі його наздогнав вкрадливий голос лихваря:

— Так, до речі… Раптом вас зацікавить? Ревнощі-то у вас справжні — на відміну від. Я міг би купити… точніше, узяти в заставу. Зрозуміло, за куди меншу суму. Самі розумієте — не ходовий товар…

* * *

Грудень. Поріг зими.

Початок імлистих, довгих, як відчай, сутінків, що наповзають на місто незабаром після обіду, пора тужливих ночей, царство захололої поземки, що блукає поміж будинків із завзятістю п’яниці, що забув дорогу додому. Прийдешній Новий Рік, хлопчисько в потішному ковпаку, лиш ненадовго завертить хмільною, безтямною круговертю — щоб згинути без сліду, залишивши після себе тужне похмілля. Старенький Окуджава з приймача тихо прощається з подовклою ялинкою у кульках і серпантині, як зі стомленою жінкою в яскравому вечірньому макіяжі, питаючи без надії на відповідь: «Что же надежные руки твои прячут твои кавалеры?» Сірі будні, крижана слизота під ногами — час падінь і травм, час безсонних ночей у «невідкладній допомозі», час зламаних кісток і доль. Безмовність втоптаного снігу під ногами, безмовність тьмяних ліхтарів, безмовність низького неба над головою. І ти без слів зі злістю солдата, що веде нерівний бій, рухаєшся крізь зиму і ніч, послизаючись і мріючи не впасти, залишитися на ногах, дійти, доповзти, дожити, дотягнути до такої далекої весни…

Десь там, кажуть, квітень.

* * *

— Ти, напевно, і Гицеля знаєш?

— Ну…

Кучерявий карапуз не квапився відповідати. Він шарпав «змійку» на синій куртці, задумливо прикусивши нижню губу. Від найближчого під’їзду за двома людьми — чотириоким і хлопчиськом — стежив великий дог. Сумні очі собаки сочилися нудьгою. «Роккі, сидіти!» — крикнула від каруселі товста стара, хоча в цьому не було жодної потреби.

— І де мені його знайти?

— У підвалі.

— У якому підвалі? Чому в підвалі?

Чотириокий виглядав не надто добре. Схуд, зблід, не голився принаймні тиждень. Щетина на його щоках зблискувала сизим: ранньою сивиною. Навіть модний кардіган крупної в’язки висів на Лазарі, як на вішалці.

— Гицель у підвалі сидить. Там тепло, там труби. До Пан Карпича — вгору, а до Гицля — вниз.

— Код на дверях: очко? Тобто, двадцять один?

— Ага…

Лазар порився в кишенях. Замість жуйки або шоколадки дістав гаманець і протягнув хлопчиську десятку.

— Вибач, смачного сьогодні немає. Забув. Тримай, купи собі сам.

Карапуз грошей не брав. Він мовчки позадкував, немов чотириокий тримав у руці якусь гидоту, обманку, зловживав довірою дитини.

— Бери, бери… Чого ти?

Не відповівши, карапуз розвернувся і побіг геть, до приятелів, що захоплено палили з рогаток по аптечній пляшці, підвішеній на мотузці. На бігу він вихопив свою рогатку і навскидку розніс пляшку вщент. Дивлячись йому вслід, чотириокий стенув плечима, заховав десятку і побрів до знайомого під’їзду. На ходу він висвистував хабанеру з опери «Кармен». Виходило фальшиво. Двічі Лазар вступив у калюжу, сильно забризкав брюки, але не звернув уваги.

— І ходить, і ходить, а чого ходить? — голосно повідомила хазяйка дога Роккі.

Собака тужливо завив. Погоджуючись або протестуючи — неясно.

У під’їзді, як завжди, тхнуло кішками й тютюном. Спускаючись у підвал, Лазар відчув, що до знайомого букету додається новий відтінок: вогкого розкладу. Мабуть, труби, яких у підвалі багато, частенько проривало. Вхідні двері, на щастя, виявились незачинені. Пройшовши повз ряд дощатих стулок, оснащених здебільшого різьбовими замками «Антипаніка», за якими мешканці під’їзду зберігали запаси солінь і різний мотлох, він заглибився у підвал. Потяглися труби: товсті, лискучі, порослі цвіллю.

По одній з труб метнувся щур, сховавшись в імлі.

— Здрастуйте, — ввічливо сказали звідти, де зник щур.

Лазар придивився. Біля стіни, підстеливши клейонкового дощовика, а поверх дощовика — старий бушлатик, сидів худий, наче скелет, чоловік. Одягнений чоловік був у спортивний костюм, охайно залатаний у найнесподіваніших місцях.

«Бомж,» — байдуже здогадався чотириокий.

— Здрастуйте. Це ви Гицель?

— Так. А ви, напевно, пан Остімській? Лазар Петрович?

— Ви мене знаєте?

— Мені про вас М’ясник розповідав. І Стьопа.

— Отже, візьметеся? — без передмов запитав чотириокий.

— Ні, — так само стисло відповів Гицель.

— Чому? Ви ж можете?

— Убити почуття? Можу. Але ж я сказав вам: М’ясник… і Стьопа. Я про вас все знаю. У вас зараз не почуття, а фікція. Тінь. Примара. Я не беруся битися з тінями і займатися екзорцизмами примар.

— Екзорцизми! — з гіркою насмішкою передражнив Лазар. — Бісів так проганяють. А примари — вони начебто розсотуються. Насвітанку. Що ж це ви, з такими мудрованими слівцями, у підвалі сидите?

— Тут тепло, — пояснив Гицель. — Тут труби.

У кутку, теліпаючись на короткому шнурі, тьмяно горіла сорокосвічкова лампочка.

— А Гліб сказав мені, що ви — остання надія.

— Так, він був у мене, ваш друг дитинства Гліб. Теж після Стьопи і М’ясника.

— І йому ви теж відмовили?

Гицель поворухнувся. Схрестив ноги на якийсь неймовірний спосіб, що аж здалося, немов у нього замість кісток — гумові джгути. Посміхнувся, показавши дірки на місці багатьох зубів.

— Ні. Погодився. Мені М’ясник вже потім про нього і про вас розповів. А сам визначати я тоді ще не вмів. Жодного разу не стикався, розумієте? Ну й… Коротше, ледве вижив. Досі у боці стріляє. І голова вранці болить. Ні, вибачте, не візьмуся.

— Двір у вас… — буркнув чотириокий. — Веселенький дворик.

Худий Гицель знизав плечима:

— Двір як двір. Звичайний.

З пакету, який приніс із собою, Лазар дістав пляшку текіли. З натугою скрутив корок. Простягнув пляшку співбесіднику:

— Вип’єш, Гицлю?

— Спасибі. Я не п’ю.

— І не палиш?

— Палив. Раніше.

— Мабуть, і вранці бігаєш. Між смітниками, га?

Гицель уважно дивився на співрозмовника. Погляд його нагадав Лазарю дога біля під’їзду. Здавалося, бомж зараз завиє зі співчуття. Щоб відволіктися, чотириокий закинув голову, піднісши пляшку до рота. Через дозатор цівка текла поволі, текіла обпалювала горло. Підвалом розійшовся запах дешевого самогону.

— Я піду? — запитав чотириокий, відсапавшись і закрутивши корок.

Тільки зараз він помітив, що бомж, на відміну від нього самого, чисто поголений.

— На все добре.

Ззовні йшов дрібний дощ. Старенькі розкрили парасольки, карапуз із приятелями на дощ не зважали. Перше, що кинулося в очі трохи захмелілому Лазарю — машина біля підворітні. Знайомий чорний «Лексус». Шофер нудбгував за кермом, читаючи газету. У машині про щось сперечалися двоє: високий брюнет у довгому шкіряному плащі і жінка середніх років, одягнена в легке пальто.

Сьогодні Лазар приїхав на таксі, і «Лексус» повинен був стояти в гаражі.

— Оно він! — брюнет замахав чотириокому руками. — Що, відмовив?

Засунувши текілу назад у пакет, чотириокий поволі попрямував до машини.

— Танюха, це він через тебе ходить! — не угавав брюнет. — Це я йому сказав: через таку бабу, як Танюха, не ходити — бігати треба! Я — кращий друг, я в курсах! Лазаре, плюнь: не цей Гицель, так інший знайдеться! Танюха, ти подивися, як мужика коробить! Нічого, поправимо, допоможемо… на те і друзі!..

Очкарик вже підходив до машини, коли кучерявий карапуз зарядив рогатку скляною кулькою. Майже не цілячись, хлопчисько вистрілив. Сонце на мить пробилося між хмарами, вузька веселка прокреслила двір — і кулька вгризлася Лазарю в праву сідницю. Скрикнувши, чотириокий вхопився за постраждале місце.

Приятелі карапуза вибухнули вітальними вигуками.

— Ну, шпана! — зі співчуттям сказав брюнет. — Плюнь, Лазаре. В’язниця за ними, сявками, плаче. Пішли, рятувати тебе будемо. Тут один варіант накльовується: повний вперед!

Жінка мовчала і дивилася на чотириокого.

— На те й друзі! — із задоволенням повторив брюнет.

Без слів чотириокий поставив пакет із текілою на асфальт, невміло розмахнувся і ударив брюнета у вухо.

— Ти! Ти чого?! — брюнет відступив на крок. — Мене? Кращого друга?

Чотириокий штовхнув його ногою в живіт, промахнувся і вхопився за лацкани шкіряного плаща. Обидва чоловіки впали, покотилися по мокрій землі, по калюжах, намагаючись осідлати один одного. Загавкав дог Роккі. Загомоніли старенькі, вагаючись між викликом міліції, «Швидкої» та управдома. Хлопчиська заходилися від захвату. «Танька! — пробився крізь какофонію відчайдушний крик чотириокого Лазаря, що давно втратив у запалі бійки свої чудові окуляри. — Танька, це він… він мене посилав! Він за дружбою сюди ходив, сволота!.. а я, дурень!.. Тань…»

Жінка у машині стежила за бійкою, не втручаючись.

Нарешті чоловіки встали, важко дихаючи. У брюнета був розбитий ніс, тоненька цівка крові текла по губах на підборіддя. Чотириокий хрипів, тримаючись за пом’яті ребра. Пакет з розбитою пляшкою текіли валявся віддалік, від нього різко несло спиртним.

Дог Роккі підійшов, обнюхав обох і гидливо відійшов.

— Поїхали додому, Лазарю, — сказала жінка. — Поїхали, дурнику.

Чотириокий розігнувся.

Скляна, весняна, летка веселка палахкотіла в його короткозорих очах.

— Поїхали, — здивовано сказав він. — Сірий, заводь тарантас.

— Ага, — кивнув меланхолійний шофер.

Гицель вибрався з підвалу й уважно дивився машині вслід. Потім бомж підняв голову і зустрівся поглядом зі Степаном Полікарповичем, що висунувся у відкрите вікно. Старий пригрозив бомжу пальцем і сховався за завісою.

— Ей! — заволав Жора М’ясник від чорного входу в «Гастроном». — Ну, люди! Таке бухло ногами топчуть!.. звірі, не люди…

Гицель засміявся.

— Квітень — сказав він. — Божевільний місяць.

Серпень 2005 р.

Content

Генрі Лайон ОЛДІ
ПОВСТАНЬ, ЛАЗАРЮ!
Оповідання