Генрі Лайон ОЛДІ

ВАШ ВИХІД, або БЛАЗНІВ ХОВАЮТЬ ЗА ОГОРОЖЕЮ

Повість

Глядач — це я.

Я сплю в обіймах залу.

Мій сон жене

Те, як життя загиблому сказало:

«Пробач мене».

Ніру Бобовай

Бери моє добро, і горе-злощастя на додачу…

С. Маршак

1

Ненавиджу «приватний сектор». Нашу місцеву «одноповерхову Америку». Авжеж, недільним днем, звичайно, чудово вибратися сюди з друзями: шашличок, «Ізабелла», «Бєрі шинель, пошлі домой». Розслаблено привалитися до стовбура старої груші, відчуваючи спиною його тепло навіть крізь сорочку…

Злитися з природою, без зайвої фамільярності з її боку.

Але вночі або пізно увечері, як зараз — красно дякую! Особливо коли ти не груші під шашлик оббиваєш, а матюкаючись крізь зуби і спотикаючись через два кроки на третій шкандибаєш по тутешніх канавах. І добре б п'яний! — тверезий я сьогодні. Сотка «Борисфену», розпитого на швидку чарку в Будинку Офіцерів, не рахується. По-перше, по стогону, який тут піснею зветься, тільки на танку линвою їздити. По-друге, ліхтарі відсутні як класово чужий елемент, а винятки з правила розбиті пустунчиками-аборигенами. По-третє ж, оскільки я нечастий гість на околицях, є чималий шанс блукати цією самою Гиївкою, як Мойсей пустелею, сорок років, доки виберуся до землі обітованої. Вирішив, називається, «дорогу зрізати», дурень…

Неподалік, здається, з боку «Червоного Жовтня», щось бабахає: раз, другий. Шпана петардами грається. Або саморобними вибуховими пакетами. Якщо в наше освічено-ринкове століття комусь ще не ліньки набивати їх сумішшю магнієвих ошурків і перманганату калія, відомішого в народі під назвою «марганцівки». Ех, пам'ятаю, в золоті шкільні роки… Ч-чорт! Так і ноги переламати можна. А вони, рідні, мене-вовка годують. Повернути назад? Переживе Наташчина бабуся без моєї двадцятки до неділі, нічого їй не зробиться! Вона всіх нас переживе, ця бабуленція. Так, Мальбрук повернувся з походу: здається, до метро звідси праворуч.

На повороті, на щастя, була визначна пам'ятка місцевої архітектури: кривий від гордощів ліхтар із лампою, вщент засидженою мухами. Чи хто вже там її засиджував, цю лампу. От прямо під стовпом із кущів бузку на мене й випала людина.

— Д-до… поможи! «Швидку»… поранений я…

Пальці, вкриті іржавою коростою крови, лещатами чіпляються за лацкани куртки. Тріщить тканина. Прямо перед очима — блиск металу. Наручники! Мабуть, злочинець, з-під конвою втік… в'язниця ж поряд, на Полтавському!..

— Напали, гади… гроші! гроші забрали!.. Менти… або бандюги у формі… м-ментовській…

Ліве вухо у нього надірване, стримить хрящем. Очі каламутні, обличчя, як і руки, вщент залите кров'ю. У мертвотному світлі ліхтаря воно видається неживим, наче в мене вчепився небіжчик. Або клоун у гримі. Цирковий грим зблизька — сильне видовище. Не для слабкодухих.

— Врятуй, б-брате…

Вирватися й дати драла?

— Я… вибачите, я…

У цю мить сили залишають людину. Мабуть, всі пішли на останній ривок. Хватка розтискається, я ледве встигаю підхопити пораненого під пахви. Важкий, зараза, дарма що зріст, як у горобчика.

— Тримайся, мужик! Я зараз… зараз…

Мало не звалюючи його на землю, притуляю спиною до огорожі. Начебто сидить, не падає. І дихає… поки. Кленучи свою м'якотілість, стукаю в найближчу хвіртку:

— Хазяї|хазяї|! Людині погано! «Швидку» викличте! Ей, хазяї!..

А може, у них телефону немає? Повинен бути. Хоча б мобільник. Будинок багатий: двоповерховий, з балкончиком… Господарі вдома: он, вікно блакитним світиться. «Поле чудес» дивляться. «Користуючись нагодою, хочу передати привіт сестрі Марусі з Пупирців, а також її чоловікові, почесному стрілочнику Івану Кузьмічу…»

— Агов, є хто-небудь?!

— Вася, жени ракло! П'янички, тварюки, життя від них немає…

На ґанку спалахує світло, на порозі з’являється шафа з головою — мабуть, Вася. Класичний. У руці — сучкувате знаряддя насильства.

— Чого кричиш? Вали звідси, алкаш!

— Та не алкаш я! Лікарів треба… тут мужику погано…

Про те, що «мужик» поранений і в наручниках, розсудливо замовчую.

— Чуєш, Ірко? Викликати? — шафа розвертає фасад углиб будинку.

— А потім штраф платити? Жени втришиї!

Амбал в дверях якось невизначено, по-бабськи, знизує плечима. Світло на ґанку гасне. Ось такі у нас люди. Добрі самаритяни. Ера милосердя во плоті.

Мене бере зло. Кидаюся до огорожі навпроти — і чую тупіт ніг.

— Не рухатися! Стрілятиму! Руки на огорожу!

Засліплений ліхтариками, краєм ока встигаю помітити трьох у формі.

Все. Приплив. Сушіть весла.

Серце відчайдушно тренькає, провалюючися кудись до шлунку. У животі — крижаний спазм, і дуже хочеться в сортир. Поволі, немов у страшному сні, кладу руки на огорожу.

— Ноги ширше! Так і стій.

Так і стою. Якщо це бандити, їм зайвий свідок — кістка в горлі. А якщо і справді міліція — на мене справу і «повісять». Застали на місці злочину, руки в крові, коньяком пахне… М-мать! У мене ще і ножик на поясі! Швейцарський «Victorinox», подарунок любої тещі… Маленький? — ну і що?! Людину при бажанні олівцем зарізати можна.

— Не він це, Сєня!

— Точно… Б-блін!

— Поверніться.

Повертаюся|обертаюся|. Всі дивляться на мене. Троє|три| ментів, два ліхтарики і два стволи. Менти дивляться пильно, ліхтарі — яскраво, стволи — нервово. Нарешті стволи з ліхтарями неохоче опускаються.

— Старший лейтенант Стратичук, — козиряє безліхтарний і беззбройний мент, звично розкриваючи посвідчення у мене перед носом. Розгледіти нічого не встигаю: «корочка» відразу повертається до нагрудної кишені. — Ви тут не бачили людину в наручниках? Можливо, поранену.

Брехати безглуздо: все одно вони його самі ось-ось помітять. Та й не збираюся я брехати! Менти, схоже, справжні, ніякі не бандити. Хоча… одне іншого не виключає.

— Оно, біля огорожі, — показую рукою, щоб вже напевно.

Двоє зриваються з місця. Миттю опиняються поруч із пораненим.

— Він! Живий…

— Дві дірки, Семен! Ну ти стрілець! Ворошиловський!..

— «Швидку» треба… загинається, п-падла…

— Чорт, рація в машині залишилася — чортихається старший лейтенант Стратичук. — Стійте тут і не намагайтеся тікати. Нам треба буде взяти у вас свідчення.

Тон у старлея майже доброзичливий. Мій живіт потихеньку відпускає. Натомість все тіло починає тіпатися дрібним тремом. Намагаюся розслабитися, але починаю ганебно стукати зубами. Не вийде з мене Брюса Уїлліса. Ні хріна з мене не вийде.

Тим часом старлей починає стукати в знайому хвіртку.

— Вася, знову ракли! Знову! — верещить з будинку стервозна Ірка. — Я заре мусарню викличу!

Мимохідь співчуваю Васі. І довго, ретельно співчуваю собі. Гумор прорізався… Шибеника.

— Мусарня вже тут! Лікарів викликай, громадянко! — гаркає старлей.

Із вікна несподівано гримить: «А зараз, користуючись нагодою, хочу передати привіт…» Напевно, Ірка з переляку дистанційку впустила. Кому хочуть передати привіт, залишається загадкою: телевізор булькає і замовкає.

— Та викликали їх, лікарів ваших, — басом відгукується Шафа-Вася. — Ломився тут один козел…

Виходить, даремно я про нього погано подумав. Добро, воно завжди проявиться.

— Це я козел, — служиві дивляться на мене, як на психа. — Я ломився. Цей… утікач… Він із кущів на мене вивалився. Весь у крові. «Допоможіть» — стогне. Я й почав стукати…

Старлей киває із задоволенням:

— Добре. Ви все правильно зробили.

З-за повороту долинає шум машин. Провулок осяває нервове мерехтіння блималок, і до нас підкочуються одразу два «бобики». Один антикварний, з верхом із брезенту. Із другого, новішого, вибирається огрядний дядько в цивільному. Старлей Стратичук квапиться назустріч, підкидаючи руку до пом'ятого околиша кашкета.

— Узяли, товариш підполковник! Узяли! Тут свідок є, він «Швидку» викликав…

— Ясно.

Погляд у підполковника генеральський. Наскрізь. У погляді — табори без права на листування. Років сто, не менше.

— Поїдете з нами, громадянине. Хворостов, перевірте факт виклику. Хай підтвердять.

А у мене в голові, долетівши з неабияким запізненням, б'ється одне-єдине слово: «Свідок! Свідок!» Ф-фух, гора з плечей… Напевно, з боку я виглядаю повним ідіотом: стою, не знаючи, куди подіти закривавлені руки, безглуздо посміхаюся всім одразу й водночас — нікому. Самому собі.

Ляскають дверцята, стає галасно. Старлей нарешті розслабляється, дістає пачку цигарок. Підходжу.

— Перепрошую, у вас цигарку можна?

— Треба, — посміхається мент, простягаючи мені пачку «LM», і відразу стає дуже милим хлопцем. Схоже, сьогодні вночі він нап'ється до повної чарівності.— Паліть.

Взагалі-то я курю рідко і тому цигарок зазвичай не ношу, але зараз організм владно вимагає заспокійливої дози нікотину. Коли прикурюю від дешевої «одноразки» старлея, руки у мене вже майже не тремтять. Затягуюся — так, щоб легені й мізки продерло наскрізь. З провулка підтягуються ще двоє. Обидва в цивільному одязі. За ними плентається розфарбована дівчина, тягнучи по землі драний жакет. Дівчині холодно. При світлі ліхтаря видно: на вилиці в неї набухає неабиякий синець. Губи танцюють, дівчина щось плутано говорить, косметика «попливла», і вона розмазує її по обличчю.

Машинально прислухаюся.

— …зовсім псих! Зовсім! Ненормальний. З ніг збив — і в яр… А ви де були? Де ви були, дебіли?! Він же мене… Він мене ледве не вбив! Ніж до горла: читай, кричить, вірші!

— Які вірші?

Це підполковник.

— Не знаю! — дівчина на межі істерики. — Ну, вірші! Як там… зараз… «Ви страшні, коли поводите очима… чому, я не знаю… я почуваю…»

— «…Ви — страшні, коли отак поводите очима… Чого мені так страшно — я не знаю; таж я нічим не винна перед вами — і все ж я почуваю, що боюсь!»

Чесне слово, саме вирвалося.

Дівчина замовкає, жалюгідно плямкаючи губами. Підполковник стрімко обертається до мене:

— Що ви сказали?

— Це Шекспір. «Отелло». Діалог Дездемони й Отелло, дія п'ята, сцена друга, — лепечу я.

— Звідки ви це знаєте? — підполковницька брова повзе вгору. По схилу Фудзі, до самих висот.

— Як — звідки? Із п'єси. Я Шекспіра читав… у театрі бачив…

Таке враження, ніби я виправдовуюся.

— Ясно.

По обличчю підполковника видно, що нічого йому не ясно, крім того, що я — чоловік підозрілий. Язик мій — ворог мій! Мовчав би нишком… На щастя, з’являється «Швидка». Пораненого в наручниках вантажать на ноші. Коли двоє санітарів проносять його повз мене, він раптом підводиться й чітко, дикторським голосом вимовляє: «Ваш вихід». Після чого знову падає на ноші.

— Що він сказав?

— «Ваш вихід».

Нісенітниця. Маячня. Марить, напевно.

— Ви знайомі?

— Ні. Вперше його бачу.

Підполковник вагомо покашлює. Ловить за плече лікаря, який проходить повз нього:

— Куди повезете?

— У невідкладну допомогу, куди ж іще?

— Стратичук, візьми кого-небудь. Супроводжуватимеш. Потім подзвоните у відділення, доповісте. А ви, — це мені, — поїдете з нами.

2

Де розташовано відділення, я так і не зрозумів. «Бобік» довго петляв, підстрибуючи на вибоїнах, промені фар діловито обмацували огорожі, цегляні стіни будинків — і раптом ми зупинилися. Табличку біля входу я теж прочитати не встиг. Якесь відділення. А яке? Здається, в районі Південного вокзалу.

Брати у мене свідчення узявся особисто підполковник. Зробив велику ласку, нарешті назвався:

— Качка Матвій Андрійович. Старший слідчий із особливо важливих справ, підполковник МВС.

— Смоляков Валерій Якович. Культпрацівник широкого профілю.

— Широкого? Це як?

— Масовик-заводій. Трохи режисер, почасти сценарист, де-не-де гример, місцями артист, трошки…

Я прикусив язик. Коли мене «несе», важливо вчасно зупинитися. Про «трохи піротехніка» слідчому знати не обов'язково. Щоб уникнути зайвих питань.

— І швець, і жнець… — Матвій Андрійович випромінює здоровий скепсис. — Працюєте де?

— Переважно за разовими контрактами. Клуби, БК, масові заходи. День Міста, Проводи Зими, КВК…

— Ясно. Значить, так і запишемо: «Постійного місця роботи не має».

Формулювання мені не сподобалося.

— Документи з собою?

— Ні. Тільки візитівки. Ось…

Підполковник бере візитку за краєчок, наче не бажаючи залишати відбитків. Підносить до світла настільної лампи під напівкруглим сталевим ковпаком. У фільмах такі лампи зазвичай направляють в обличчя допитуваному. Добре, що я свідок. У мене від яскравого світла очі болять несамовито. Професійне захворювання. П'ять хвилин під лампою, і я зізнаюся у змові з Шекспіром.

— Вдома зараз є хто-небудь?

— Є. Мають бути. Дружина, син…

— Подзвоніть додому. Хай дружина приїде, привезе ваші документи.

Телефон у них старий, чорний. Метал диска відполірований до блиску; слухавка тріснула, і її перев'язали синьою ізоляційною стрічкою. Гуде, як Ієрихонська труба. У цей антикваріат хочеться кричати до хрипоти: «Панно! Панно! Дайте Смольний!»

— Алло, Наташа? Це я… Що? З міліції дзвоню, з відділення… Ну чому відразу п'яний?! Нічого не трапилося. Свідок я. Свідок! Паспорт мій привези — їм для протоколу треба… Потім розповім. Так, все гаразд. Живий, здоровий, тверезий, нічого не накоїв… Одну хвилину! Матвій Андрійович, яке це відділення? Номер і адресу скажіть, вона зараз приїде.

Коли кладу трубку на важіль, ловлю на собі співчутливий погляд підполковника.

— Продовжимо, Валерію Яковичу. Гадаю, до приїзду вашої дружини встигнемо закінчити. Отже, розкажіть, як ви опинилися на місці події?

— З Будинку Офіцерів повертався. Ювілейний концерт допомагав готувати. Засидівся потім з директором…

— А як опинилися в районі Нижньої Гиївки? Вам що, по дорозі?

— Там у дружини бабуся живе. Грошей їй хотів занести. А тут цей тип… з кущів…

— Ось тепер давайте докладніше.

І я дав докладніше.

Вже наприкінці розповіді (Матвій Андрійович час від часу робив позначки на аркуші паперу) мене перервав вимогливий зумер телефону. Підполковник зняв трубку, щось буркнув і потім довго слухав, а я знічев'я став оглядати кабінет. Грубо білена стеля, стіни фарбовані емалевою «зеленкою». Під стелею — тьмяна лампочка без абажура, щільно вкрита багаторічними нашаруваннями пилу. Пара стільців із жорсткими спинками. У кутку — облізлий сейф; із замка, недвозначно засвідчуючи втрату кимось пильності, стирчить ключ. Завіска на вікні запнута недбало, без щонайменшого бажання приховати грубу прозу грат.

З особливою гостротою відчулося: часу немає. Зараз зайде Берія або Залізний Фелікс. Або Малюта Скуратов.

— …чудово! Що лікарі кажуть? Дні три? У свідомості? Добре. Буде йому завтра нотаріус, так і скажи. Залишайтеся чергувати в палаті. Обоє. Можете спати по черзі. Щоб живий був! У разі чого, всю лікарню на вуха став. Вранці вас змінять. Все.

Підполковник бухнув трубку на важіль. На його повному, круглощокому обличчі сяяла усмішка ситого кота. Несподівано Матвій Андрійович підморгнув мені:

— А чи не прийняти нам із вами, Валерію Яковичу, по п'ятдесят крапель? Ніч у обох важка видалася, а головне — є за що. Ви, мабуть, добра душа, і поняття зеленого не маєте, кого рятували?

— Не маю, — мені вдалося хитнути головою відразу ствердно і заперечувально. — Злочинець?

— Х-ха! — Матвій Андрійович уже чаклував над сейфом. На превеликий подив, дверцята відчинилися без щонайменшого скрипу. — Злочинець! Ми цього… цього фрукта четвертий рік ловимо!.. Як у кіно, зар-разу… Серійний маніяк-убивця на прізвисько Скоморох — чистий Голлівуд!

Із цими словами підполковник урочисто поставив на стіл пляшку дорогої «Каховки». Знову пірнув до сейфу. Унаслідок чого на столі з’явилися дві чисті чарки, лимон і поламана часточками (коли й устиг?!) плитка шоколаду «Цирк». Мій ножик став у нагоді.

— За ним не менше десятка трупів — продовжував розповідати Матвій Андрійович, вправно відкоркувавши пляшку. — Але ж що головне: почерк різний! Ну, давайте, — коньяк забулькав до чарок, я потягнув носом: аромат виявився вельми непоганим. — За успiх нашої безнадійної справи! Ох, попив він моєї крівці…

Почаркувавшись, випили.

— …почерк, кажу, плаває. Студента-заочника ножем штрикнув, касирку з «Познані» душив. Когось топив, потім — тупі важкі предмети… Як ви: працівник широкого профілю. — Порівняння підполковника викликає у мене легкий острах, але я вирішую, що краще змовчати. — Аж поки додумалися другорядні деталі зіставити! Виявилось, є-таки почерк. Тільки неявний. Потім кілька свідків знайшлися. Ось тоді ми його Скоморохом охрестили. Він з жертвами чорт-зна-що розігрував. Футболісти з ДЮСШ буквально повз них крос бігли, в Лісопарку увечері — посміялися і далі рвонули. Вирішили: актори п'яні дуріють. Ще по одній? Свято у нас сьогодні. Не щодня серію береш. Ну що, рідне місто може спати спокійно?!

Дзінь.

— Вам, між іншим, ще пощастило, що він у наручниках був і поранений. Коли його, гада, в'язали — він всю бригаду розкидав. Мало не пішов. З двома вогнестрільними в корпус. Ну, є Бог на небі, є! — узяли Скомороха. Речдоки зібрані, свідки є… Мені зараз Стратичук по телефону доповів: готовий чистосердечне підписати. Натомість, сучий син, нотаріуса вимагає. Заповіт скласти вирішив. Ну нічого, дні три, лікарі сказали, протягне — буде йому нотаріус. І можна справу закривати. До речі, нагадаєте ще раз, звідки ті вірші були?

— Які? А-а… Шекспір, «Отелло».

— Це де негр бабу свою душить?

— Так.

— А ну ж бо, ану!

— «…Ви — страшні, коли отак поводите очима… Чого мені так страшно — я не знаю; таж я нічим не винна перед вами — і все ж я почуваю, що боюсь!» Матвію Андрійовичу, він її після цього не відразу душить! Там у них діалог. Потім Отелло душить Дездемону, і, не додушивши, двічі ударяє кинджалом.

— Точно! Ніж у нього відібрали. Значить, збирався спершу душити, а потім ножем… Ясно. Шкода, Валерію Яковичу, що ми з вами раніше не познайомилися! Залучили б як експерта!

Ми обидва сміємося цьому несмішному жарту, підполковник наливає знову: «За все, що добре закінчується!» — і якраз коли ми чаркуємося, лунає стукіт в двері.

На порозі у супроводі чергового з’являється моя Наталя.

3

Поки ми їхали додому — за шалені гроші, опівнічним таксі — Наталя спершу ображалася: я, мовляв, рознервувалася, а він із ментами коньяк глушить! Потім раптом замовкла, притислася до мене, і так ми сиділи, обнявшись, до самого будинку. Мир. Все обійшлося, все добре. Все вона чудово розуміє. І я її розумію: перехвилювалася за коханого чоловіка.

Денис вже спав, а ось ми довго не могли заснути. Лежали в ліжку, я Наташці переповідав свої пригоди, барвисто, в особах, розпліскуючи залишки переляку, переплавляючи їх на сміх, на дріб'язкову клоунаду, а далі якось раптом…

Ні, не заснули.

Навпаки.

Розбудив мене телефонний дзвінок. О пів на десяту. Дзвонив круглощокий підполковник Качка. Просив зайти, звірити і підписати свідчення. Але вже не в привокзальне відділення, а на Совнаркомівську, в «Сірий Будинок». На аудієнцію до слідчого я вирушив пішки — на щастя, від вулиці Фрунзе до Совнаркомовської рукою подати. Символічно, однак: Фрунзе начебто і сам був наркомом, якщо я не помиляюся.

А у нас зараз наркомами наркоманів звуть.

Чергового на вході про мій візит попередили заздалегідь. Мигцем поглянув у журнал, у пред'явлений паспорт і відразу ж видав пропуск, суворо попередивши: «Не забудьте здати на виході!» Спробуй-но тут забути, аякже! Це в Австралії один мій приятель примудрився заначити разовий пропуск у тамтешнє Міністерство Оборони — просто так, як сувенір на згадку! Вартовому на виході сказав, що пропуск загубив, і поки бідолаха-абориген, жертва цивілізації, міркував, що робити — спокійнісінько собі пішов. А нам Австралія не указ! Загубиш пропуск — мабуть, взагалі звідси не випустять. Поневірятимешся зі стогоном поверхами, як безпритульна примара комунізму, і гримітимеш ланцюгів до кінця своїх днів…

— Пробачте, де тут 36-а кімната?

— П'яті двері по коридору.

Оце вже було по-дорослому! Справжні апартаменти старсліда з особливо важливих. Певно, у відділенні йому тимчасову «хижку» виділили, яка вже знайшлася. Величезний стіл: літера «Т» червоного дерева. На стінах — панелі «під дуб» (або насправді дубові?!), книжкові полиці, тяжкі портьєри на вікнах. Розкішне письмове приладдя (чорнена бронза…), два телефони «під старовину». Новенький комп'ютер виглядав у цьому оточенні підозрілим іноземцем.

— Здрастуйте, Валерію Яковичу. Сідайте.

Крісла оббиті скрипучою шкірою. Сядеш — потонеш.

— Ось, ознайомтеся, — беру пачку листків, роздрукованих на «лазерці». Навздогін вручається зелений маркер. — У разі розбіжностей — правте.

Оперативно працюють! І коли встигли?

Читаю. Фрази сухі, казенні, не мої — але по суті, нібито, все вірно. Хороша пам'ять у підполковника Качки! Стоп. А це що?

— Вибачте, Матвію Андрійовичу… Тут написано: «Почувши підряд три постріли»…

— Щось не так?

— Ну, спочатку я взагалі не зрозумів, що це постріли. Думав, хлопчаки з петардами. І, крім того, пострілів були два.

— Ви упевнені? Не помиляєтеся?

— Ну… — я завагався, спробував пригадати. — Начебто, два. Але ручатися не стану.

— Я розумію вас, Валерій Якович. Йшли, думали про своє, під ноги дивилися, щоб не впасти… А пострілів насправді були три. Один попереджувальний, в повітря, і два в нього.

Качка дивиться на мене. Ласкаво, по-батьківськи. Він дивиться — а мені вже, загалом, все ясно. Звичайно, пострілів були два. Обидва — у злочинця. А підполковнику треба, щоб три. Щоб перший — попереджувальний. Ясна річ, начальство у будь-якому разі закриє очі — небезпечний маніяк, не якийсь там задрипаний кишеньковий злодій. Чому б не піти назустріч хорошій людині?

— Гадаю, ви маєте рацію. Хай залишається три постріли. Я, швидше за все, помилився.

Качка киває. Ми чудово один одного зрозуміли. Читаю далі.

Пару дрібних неточностей виправив. Біля кожної правки вивів на полях: «Виправленому вірити» — і підпис. Ще один підпис — в кінці, після «З моїх слів записано правильно».

— Велике спасибі, Валерію Яковичу. Ви нам дуже допомогли. Ну, бувайте здорові. Якщо знадобиться, ми вас ще викличемо, але, думаю, потреби такої не виникне. До суду Скоморох, судячи з діагнозу, не доживе… Всього найкращого.

Попри те, Матвій Андрійович подзвонив мені наступного тижня.

4

Знайомий кабінет. Зате сам підполковник Качка, друг-товариш по чарці, сьогодні незнайомий. Немовби заново до мене придивляється. Сидить, цигарку в пальцях крутить. Але прикурювати не поспішає. Мовчить. Я теж мовчу. Врешті-решт, це він мене викликав. Йому і говорити першому.

— Скажіть, громадянине… е-е-е… пане Смоляков. Чи були ви знайомі з громадянином Кожум'якою Миколою Ігоревичем?

Щось ми сьогодні занадто офіційні. Інтригуєш, начальнику?

Кривлюся.

— Та начебто ні. Прізвище не пам'ятаю. Може, в обличчя…

— Ось фотографія. Упізнаєте?

Чоловік. Приблизно одного зі мною віку. Пласке, рябе обличчя, ніс картоплею, каштанове волосся недбало розчесане на косий проділ.

— Ні, не знаю. Хоча… — ще раз вдивляюся у фотографію.

— Спробуйте пригадати.

Чесно намагаюся. У голові прокручується калейдоскоп облич. Приміряю їх, немов маски, до фотографії. Маски… грим… обличчя — клоунський типаж, кров на щоці, надірване вухо…

— Скоморох?!

— А хто ж, як не він. Так ви були знайомі?

— Ні. Тоді, на Гиївці, побачив уперше.

— З одного боку, у мене немає підстав вам не вірити, — голос Матвія Андрійовича звучить скрадливо. Не голос, а котяча лапа: оксамит приховує гострі пазурі. — Але з іншого боку: як ви у такому разі поясните, що покійний Кожум'яка Микола Ігоревич, він же Скоморох, згадує вас у своєму заповіті?

Стеля валиться на голову.

— …Мене?!

Мабуть, все, що я думаю з цього приводу, написано аршинними буквами на моїй фізіономії. Тому підполковник питань більше не задає. Щоб порятувати мене від інфаркту. Вправно, немов картковий шулер, пускає по столу два аркуша ксерокопій.

— Ознайомтеся.

У моїх руках — копія завіреного нотаріусом заповіту Кожум'яки Миколи Ігоревича, що знаходився на момент підписання «при повному розумі і тверезій пам'яті». У останньому я, правду кажучи, сумнівався. Наступні рядки підтверджують сумніви:

«Різьблений же виріб з кістки домашньої тварини, зроблений згідно китайської традиції „Куля-в-кулі“, заповідаю Смолякову Валерію Яковичу, що проживає за адресою…»

Адреса правильна. Моя адреса.

— А ось і він… Різьблений виріб, — Матвій Андрійович витягує з ящика столу якусь дрібничку. — Візьміть, не бійтеся.

Дійсно: «Куля-в-кулі». Найкрупніша, зовнішня — трохи більше кульки для пінг-понгу. Скільки ж їх тут, куль цих? Чотири? П'ять? Майстерне різьблення, фігурні отвори у формі листя, квітів, значків «Інь-Ян» і хитрих закарлюк. А всередині, в самій глибині, щось тьмяно мерехтить, переливається бузковим… бордовим?.. ні, все-таки бузковим світлом. Красива цяцька.

І тут я збагнув!

— Ви що тут, зовсім охрініли?! — здається, я з посвистом шепочу, але скло у вікнах відгукується слабким деренчанням. — Якого… біса?! Я питаю: якого біса ви сказали вашому маніяку, як мене звуть?! І адресу?! А якщо його приятелі тепер завітають?! У мене син-підліток! Дружина! А якщо…

Не можу зупинитися. Кричу, сам себе лякаючи: «наїхати» на підполковника міліції у його власному кабінеті?! А Качка знітився, кліпає, безуспішно намагаючись вставити хоч слово:

— Не давали ми йому вашої адреси!..

— Це свавілля! Гірше! Це співучасть у злочині!

— …не давали! Адже він і не питав! Ми взагалі нічого…

— Звідки ж він тоді дізнався?!

Кулька випадає з пальців. Котиться до слідчого.

Гасне блиск в серцевині.

Ніби фінальний прожектор наприкінці спектаклю.

Я поступово вихолоджуюсь, і мені стає соромно за хлоп'ячий спалах. Але, як не дивно, Матвій Андрійович, схоже, зовсім не образився. Навпаки: розцвів, заусміхався.

— Ось і ми думали: звідки? Може, знайомі ви були? Може, приховуєте? Тепер-бо ясно… Кулька ця, до речі, у Скомороха при собі була на момент арешту. А приятелів не бійтеся: немає у нього приятелів, один працював, гад. І претензій з боку родичів теж не бійтеся: заповіт законний, завірено нотаріусом. Він же вам не квартиру, як дружині, заповідав! Кулька — безглузда дрібничка, наші експерти дивилися. Буде вам на згадку. Зараз нотаріус уведе вас у право спадкоємства…

Справді, тільки я почав вибачатися за нервовий зрив, як у кабінеті з’явився досить молодий іще чоловік у ореолі «північного сяйва»: блиск лисини, лаковані черевики, шпилька для краватки й окуляри у тонкій золотій оправі. Вивалив на стіл купу паперів, показав, де поставити підпис, здер дванадцять гривень п'ятдесят копійок мита (добре, що гроші при собі були!), потиснув мені руку і дематеріалізувався.

Я очманіло дивився на спадок.

— Що ж, вітаю, — встав з-за столу підполковник, показуючи, що аудієнція закінчена. — Більше у мене до вас питань немає.

Йду вже, йду…

Удома я продемонстрував кульку Наталі. Разом із копією заповіту. Вона одразу ж скрикнула «Ой, яка краса!», та потім оглянула кульку уважніше і дещо скептичніше. Вчиталася в текст заповіту. А коли я, знічено затинаючись, пояснив, хто є наш добродійник Скоморох-Кожум'яка — пролунав грім:

— Лєрка, з глузду з'їхав? Якого дідька ти дав маніяку нашу адресу?!

Я навіть не образився. Пригадав миролюбність підполковника.

Проте виправдовуватися довелося аж півгодини.

— Може, вона антикварна? Дорога? — поцікавилася врешті дружина, змінивши гнів на ласку.

— Ага, аякже! Тоді б з мене не дванадцять п'ятдесят мита злупили!

Аргумент видався Наталі досить переконливим, і вона втратила до кульки рештки зацікавлення. Денис, що саме повернувся зі школи, повертів іграшку в руках, скривився: «Фігня якась,» — і пішов у свою кімнату.

На серванті кулька виглядала недоречно, тому я закинув її до найближчої вази.

Хай лежить.

5

— Там Денис з ящика епістолу витяг, — Наташка вказала пальцем на телевізор, на якому білів довгий конверт. — Поминальну. Тобі, біженцю ти наш! Цікавляться, коли врешті добіжиш!..

Це був звичний для нашої сім'ї жарт.

Десять років тому, коли мама з дідом зібралися чкурнути в Штати, я примудрився отримати статус біженця. За компанію. Настав час великих змін: рок-н-рол і Союз були вже мертві, хоча прикидались живчиками, а ми — ще ні, і нам залишалося тільки тупо дивитися на ряди банок з хріном у «Гастрономах». Телевізор заливався, як цвинтарний соловей; гроші мутували в шпалери для сортирів. Мама силоміць витягнула нас із Наталією і шестирічним Дениском до Москви, у посольство США, ми простирчали там у натовпі півдня на спеці, не маючи змоги вийти хоч на хвилину. Анкети, бланки, довідки… Найчіткіше закарбувалася в пам’яті грудаста баба-зоотехниця Аріна Тихонівна Шапіро. Вона народилася у селі Великі Варнаки, на собі мала поцяцьковану квіточками шаль і ситцевий сарафан із рюшами, та активно страждала від погромів. Будь-хто охочий міг отримати про її пригноблення детальний звіт. Попри те, жертву насильства слухали неохоче, співчувати й зовсім не бажали, а потай навіть заздрили її непохитному здоров'ю: примара медогляду жахала багатьох. Вже не знаю, чому. Дениско просився у туалет, хотів їсти; пізніше, коли ми вже покинули гостинну будівлю, він зупинився біля смітника у дворі й сумно сказав: «Кашею пахне!..» Коли переді мною нарешті постав похмурий Відповідальний Співробітник Служби Імміграції й Натуралізації, осатанілий від багатогодинної співбесіди з від’їжджантами, я поспівчував йому і собі. Вголос. Це був перший випадок, коли моя балакучість виявилась доречною. «Ви збираєтеся їхати?» — з цікавістю запитав Відповідальний Співробітник, який раптом став схожим на людину. Ні, чесно відповів я. І виправився: думаю, що ні. Хіба якщо танки на вулицях… «Вас гнобили?» — у Відповідального Співробітника пробився легкий, майже невловний акцент. Або просто натяк. Ні, чесно відповів я. І не дуже ревно виправився: ну, не особливо…

«А навіщо ви тоді подали документи?!» — Відповідальний Співробітник схилився до мене, щоб уважно роздивитися моє обличчя. Ніби дивовижну рибу в акваріумі. Не знаю, чесно відповів я. Мама дуже просила, а дід старенький, його засмучувати не можна. Ось і подав.

Адже все одно не приймете.

Зовні, вислухавши нашу бесіду, вся черга дружно поставила мені діагноз: дегенерат. І дарма. Я здобув жаданий ними статус, «відповідно до розд. 207 (с) Закону США про Імміграцію і Національність (INA), з урахуванням поправок…», а більшість із цих досвідчених, битих, заздалегідь готових на будь-які підступи прохачів залишилася ні з чим. Відтоді й до цього дня (слава заокеанської бюрократії!) я отримую регулярні нагадування: «Якщо ви в такий-то термін… будете позбавлені… ваші дані…»

«Поминальні епістоли», сміється Наташка.

Я дегенерат. Я викидаю епістоли у смітник.

Біжи, Лоло, біжи…

Абсолютно не уявляю, що робитиму за океаном. Жити на допомогу? Кому я там здався із моєю професією, точніше, з повною її відсутністю?! Іноді, матюкаючи життя за марноту марнот, направду розумію: інакше я вже просто не зможу існувати. Вода для щипавки, бруд для черв'яка — ось що таке для мене щоденна метушня, гризня, безглузда самодіяльність і посиденьки з такими ж бідахами, як я сам. Відніми — здохну.

Думаю, патріотизмом тут пахне менш за все.

Егоїзмом пахне.

— Денис знову прогуляв школу, — сказала Наташка. Я спиною відчував її погляд: напружений, очікувальний. — Мені дзвонила завуч.

Намагаючись відмовчатися, ховаю конверт у бюро. Вдаю, ніби порпаюсь у паперах. Як на те, під руку не трапляється нічого путнього, окрім старезного вірша, написаного до народження сина. «Тілі-бом, тілі-бом, йде пологовий обертом…» Папір потерся на згинах, чорнило вицвіло.

Давно минулі дні…

— Ти абсолютно не займаєшся дитиною. Вчора від нього пахло пивом.

Вечірній моціон. Наталі треба скинути напругу дня. Насправді Дениско не такий вже й поганий. Вчиться нормально. Ходить на карате: я поряд з ним — немічна нікчема. Леонід Петрович, Денисів тренер, дуже добре про нього відгукується. Отже, пивом? У його роки я пив за гаражами нудотно-солодку настоянку «Полуничка», закушуючи скибочкою «Докторської». А одного разу, підгулявши в компанії друзів-телепнів, став розкидати по двору порожні пляшки — цілковито впевнений, що за ніч вони ляжуть у борозну, зійдуть і заколосяться.

Мені теж завуч додому дзвонила.

— Йому через рік вступати! А він сам не знає, чого хоче!

— Я теж не знав…

Оце дарма. З дружиною, що захотіла виговоритись, треба мовчати. Як партизан. Як Аладдін у казці. «І зустріне тебе в підземеллі жінка, лицем подібна до матері твоєї, кличучи „Сину! Сину мій!“ — але стережися, бо, вимовивши хоч слово, пропадеш і навіки залишишся там…»

Тепер це надовго. Коли прийде Дениско, йому вже нічого не залишиться. Крім курки із захололими макаронами. Решту отримаю я.

— Воно і видно! Подивися на себе! Ти хочеш сину такої ж долі?

Наташка розчервонілася, очі горять праведним гнівом. Ми дуже любимо один одного. Це правда. Ми обидва дуже любимо Дениска. Це теж правда.

Ми — всі троє — дуже часто чіпляємося гострими кутами. Від любові.

І це куди беззаперечніша правда, ніж дві попередні.

Сідаю на диван. Я знаю, що відбуватиметься у найближчі двадцять хвилин. Архітектоніка п'єси, зіграної вже тисячу разів. Експозиція і зав’язка благополучно відбулися. Тепер — розвиток дії, кульмінація і розв'язка. Постановочний план затверджений худрадою нині, і повсякчас, і на віки віків, амінь. Головне — вчасно подавати репліки, терпляче чекаючи завіси. Не пускаючи драму досередини. Формально будучи учасником, залишатися глядачем.

Китайська забавка «Куля-в-кулі». Куля в кульці, і в кульці, і ще в кулі…

Спадок.

Наташка заводиться відразу:

— З тобою коли-небудь можна поговорити серйозно?!

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія перша

Їдальня в квартирі Смолякових.

На задньому плані велике, чотирьохстулкове вікно. Дві стулки посередині відкриті. За ними, на заднику, зображено пейзаж, який видно тільки з третього поверху: гілки квітучої акації і частина вулиці, напівприхована листям. Видно пластикову вивіску «Друге життя: дешевий одяг з Європи».

Валерій сидить в лівому кутку сцени, на дивані. Звідкись, імовірно, з чужої машини, долинає «Ай-яй-яй, убілі нєгра, убілі…»

Наталя (нервово крокує просценіумом, між столом і сервантом). Якщо ти приносиш гроші в дім…

Валерій. Наташ, не треба.

Наталя…це не означає, що все інше тебе не стосується! Хлопець скоро дружину в дім приведе! На кшталт цієї Насті! Або знайде іншу шльондру!

Валерій (потягнувшись, машинально бере столовий ніж. Починає крутити в руках). Чому обов'язково шльондру? І потім: рано йому ще. Хороший хлопець, даремно ти… Ну, трохи бовдур. А хто в його віці вже визначився з професією?

Зовні, в невидимій машині, збільшують гучність. Мабуть, власник марудиться з ремонтом. Настирливе «Ай-яй-яй, убілі нєгра, сукі, замочілі…» лізе у вуха, змушуючи людей, що сваряться, говорити ще голосніше, перекрикуючи музику.

Горішнє світло стає тьмяним, ніби в люстрі згасли дві лампочки з п'яти.

Постаті більше схожі на тіні.

Наталя. Я! Я визначилася! Я завжди знала, що хочу на філфак!

Валерій (заводячись). А сенс? Ну, закінчила. Ну, сидиш редактором за гріш. Велика перемога!

Наталя. Я пишу! Я творчий працівник!

Валерій. Оттакої! Пише вона… Ах, Наталочко, ось нариси Остапа Ібрагімовича «Як я кинув пити і став депутатом!» Зробіть з них пристойний мемуарчик до восьмого січня! Творчий працівник!

Наталя (різко зупиняючись). Яка ж ти все-таки сволота! Ні, яка ж…

Світла майже немає.

Блищить ніж, крутячись у пальцях Валерія.

Дуже голосно: «Ай-яй-яй, убілі нєгра…»

6

Коли Наташка нарешті вщула, я усвідомив, що кручу в пальцях ніж. Столовий. З поплавленою пластмасовою ручкою. Зовсім непогано кручу. Як на свою криворукість, звісно. Лезо підморгнуло сонячним (точніше, електролампочним) зайчиком, нагадавши давній епізод, коли в ТЮГу ставили Едліса, «Спрагу над струмком». Про Франсуа Війона. Я тоді шабашив на півставки: фонограму на замовлення монтував, а потім сидів на музиці. Це зараз компакт-диск ткнув, і гуляй собі, а тоді стрічку «Свема» ножичками, та ракорди кольорові вклей, та стеж, щоб старенький «Юпітер» не зажував у найвідповідальнішу…

Прем'єра. Нудьгую в будці за пультом. Сцена — як на долоні, зал теж. Б'ю байдики: всього й роботи, що знімай з паузи, міняй гучність, мікшуй і знову вчасно на паузу став. Головне — не промахнутися. Мені їхній головний так і сказав перед початком: «Промахнешся — уб'ю.» І про надзадачу нести почав. А я його на хрін послав. Уб'є він мене, Немирович драний, якщо я їхню бодягу напам'ять знаю! Плюс партитурка поруч, з ключовими репліками. Загалом, голий робот. І треба ж: у зубах давно нав’язло, на генералках вовком від нудьги вив — а захопився, як мала в першому ліжку.

Одна з найбільш вдалих сцен. Коли Франсуа у виконанні істерика Артема Тарасюка дістав усіх, і банда зібралася його різати. Рудобородий статист першим вихоплює ніж. Красиво — чорний плащ крилом злітає вгору, і з цього крила (руки не видно!) прямо у промені прожектора зблискує лезо. Рудобородий поволі йде на Артемка, крутить в пальцях ніж — на вигляд, страшний тесак, а може, і не тільки на вигляд, я їхнього режисера знаю, він же фанат, він пропустить… Тарасюк задкує до рампи. Зараз ватажок банди повинен схопити заздалегідь поставлену біля задника бочку і з ревом жбурнути її в братву. Тільки ватажок чомусь запізнюється. Артемка біля самої рампи, далі відступати нікуди. Ще крок, жест, мить — і ніж рудобородого увійде йому в груди. Ну ж!.. Суміш жаху і захоплення. Злітає похмуре крещендо «Чакони» Ганса Найзідлера, з «підписаною» ззаду грозою — рука машинально виводить гучність на максимум. Я там, в залі, зі всіма, я дивлюся, як вперше, я чекаю катарсису…

Краєм ока помічаю: почервонівши від натуги, ватажок на ар'єрсцені неймовірним зусиллям зриває над головою бочку. Юрко Литвин, колишній морський піхотинець, схожий зараз на Верещагіна з «Білого сонця пустелі». Ваше благародіє, гаспажа Удача… Навіщо пуп рвати, вона ж порожня?! Ревіння ватажка заглушає музику до бісової мами, лютні не чутно, «Чакона» здохла, сама гроза огризається хрипким громом. «Кореші», включно із рудобородим, розбігаються, як таргани від пантофлі. Перед рампою з гуркотом розлітається на тріски бочка, з неї — бісова сила піску… частина висипається в залу, на ноги першому ряду…

Овації. Зал аплодує. Я — теж, навіть не помітивши, коли встиг зняти звук і натиснути «паузу». Здорово! Але не полишає дивне відчуття, отруюючи катарсис. Так, театр. Так, п'єса. І, проте, важко позбутися думки: якби рудобородий все-таки зарізав Тарасюка — катарсис був би повним! А він міг, я нутром чую — міг би… Що за нісенітниці в голову лізуть?!

Після прем'єри з'ясувалося: вранці надміру завзятий пожежник насипав в бочку-реквізит купу свого протипожежного піску! Юрко Литвин, хапаючись то за спину, то за живіт, і лаючись, як цілий взвод морської піхоти, збирався натовкти пожежнику пику, але старанного не знайшов.

А відчуття неповноцінності катарсису я запам'ятав, напевно, на все життя.

— …поклади ножик, — спокійно сказала Наташка. — Поріжешся.

Слухаю, мем.

І цей проклятий сусід з його машиною, змінив нарешті хвилю. Настройки радіо з півхвилини бурчали, обнюхуючи шкалу, поки з моря звуків не виплив Михайло Щербаков:

— …Неужто разговоры тебя, брат, не пресытили,

Когда весь мир вокруг — актеры, а мы с тобой — простые зрители,

И кто-то там другой, над сценою, давно пропел мои слова дрожащие

О том, как я люблю тебя, бесценная, люблю тебя, дражайшая…

7

Благовіщенський собор — розумію.

Благовіщенський базар — не розумію. Ніколи не зрозумію. Тензки, ясна річ. І схожі: яскраві, наляписті. Наш собор, кажуть, на поганому місці збудовано. То з нього хрести валяться, то блискавка по куполу торохне. Ось і базар: штовханина, гамір, і ніяких тобі благих звісток, окрім нав’язлого в зубах: «Підходь-налітай!» Не люблю я їх.

Від поживи для духу до їдла для черева — п'ять хвилин навпростець.

— Скільки коштує кінза?

— Сорок копійок пучок.

— Давай. І петрушки…

Якби не пральний порошок, в житті б сюди не пішов. Хіба мало тихих базарів? — Сумський, наприклад. І до дому ближче. І пиво там у кнайпі холодне. Темне «Монастирське» навпіл зі світлим в один келих. Вобла… Немов відгомін захопленого мату: «У!.. бла!..» І кишеню увесь час притримувати не треба. Зате тут порошок дешевший, м-мати його… Ще на старті сімейного буття підписав для дружини жартівливу грамоту. Зобов'язуюся, мовляв, те та се, міняти шкарпетки, крутити м'ясорубку, походи на базар — раз на тиждень. Наслідок наявності грубої фізичної сили і відсутності тачки. Оно на що жарт обернувся…

— В-ва, дарагой, який гранат! Ц-ц-ц! Щастя, не гранат!

— А поступитися?

— Слюшай, мущин, куди поступитися?! Навіщо поступитися! Вах! Образити хочеш?!

Ага, образиш його, вахаббіта. Гаразд, беру два добрячих щастя. Один лопнув, в тріщину криваво-соковитий м'якуш пре. Проштовхуюсь повз розсипи зелені, повз штабелі яєць. Повз жовтих курей, що безсоромно розсунули жирні стегна. Стегенця, тобто. Фламандський натюрморт пензля Ламме Гудзака. Ні, братики-сестрички, мені до виходу. Рюкзак на ходу зав'язав, застебнув, за спину кинув. Ненавиджу тяжкеважке в руках носити. А на спині — люба річріч.

В'ючна я тварина.

— К-куди преш?!

Куди треба, туди і пру. Ну, зачепили тебе пряжкою. Ну, змовч: буває, мовляв.

Ні, розпатякався.

Яблука-груші на прилавках раптом здалися восковими. З ум'ятинами від пальців неуважного бутафора. Петрушка з кропом — дрантя на дроті. Абхаз у кепці — погано загримований статист. Галас — фонограма, вся у склейках. У косих променях прожекторів танцює пил. Зворотній бік вистави. Показаний глядачеві, він зруйнує магію.

— …дець! Оселедець! Малосолоний…

Іду за порошком. Найбільшу пачку візьму. Щоб надовго вистачило.

Коли, ощасливлений важким мішком «Бінго-Автомат», вибирався на міст — вороняча лапка вчепилася у рукав. Над головою вітер дер кігтями вивіску «Торгiвельний майданчик». Рюкзак уперто сповзав на дупу: треба зняти, лямки підтягти. Додому хочу. Бурсацьким узвозом, в метро. Додому. А тут — лапка.

— Поворожити, абрикосовий? Всю правду скажу, на минуле, на майбутнє, на любов, на успіх…

Ось це «абрикосовий» мене доконало.

Молода циганка труснула квітчастим поліном, яке спало у неї на руках. Поліно заходилося було зі сну пронизливим криком — і замовкло. Зацмокало, засопіло… Не захотіло допомагати мамі крутити товстого фраєра. Чи у циганів не фраєр? Шкода, запитати немає в кого: я з історії трудових ромале тільки «Повернення Будулая» вивчив. З молдаванином Міхаєм Волонтіром у головній позитивній ролі.

— Ай, абрикосовий, Катя все знає, все ска…

Уперше побачив, як циганки бліднуть. Щоки попелом засипало. Лоб — у синяву. Під лівим оком жилка ударила пульсом. Ледве дитину в річку не жбурнула. І бочком, бочком від мене.

Дивний кураж запалив серце. Ніби недопалок — мішковину декорацій.

— Стій! Стій, кажу! Ворожити будемо!

Рукав її блузи виявився тонким, але міцним.

— Пусти! Пусти, абрикосовий!

— Ах, абрикосовий? Всі, значить, яхонтові, всі діамантові, а я абрикосовий?! Ворожи, Катя! На!

Вільною рукою рвонув з кишені червонця. Останнього. Мало не розсипав дріб’язок.

— Пусти!

— Ворожи! Кому сказав!

Тут стара Ізергіль підскочила. Спідниці — веселкою, у кінських, вивернутих, зубах темна паличка «More». Добре живуть, кучеряві…

— Джя! Джя! — це вона до молодої. Біжи, мовляв.

Услід дітлахи: зграйкою. Ще три баби. Ні, чотири. І двоє мужиків. Цілий табір. Зараз у небо йтимуть. Червінець в руці мокрим здався. Випустив я Катіну блузу. А кураж не згасає. Все вранішнє роздратування злилося докупи. Не хочеш мені ворожити, красива? Будеш!

Темно довкруги зробилося.

Затишно.

І твердий оксамит крісла за спиною.

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія друга

Міст через річку, вище Благовіщенського базару. На тротуарі сидить безногий жебрак, поряд жінка торгує шнурками і засобом від комах. Далі — лотки з іграшками, сигаретами, батарейками для побутової техніки. Біля арки, яка веде до оптово-промислових рядів, натовп циган оточує Валерія Смолякова. На заднику блищить купол дзвіниці і темно-синій плакат «Winston: скажеш, у мене немає смаку?!»

Дівчина з плаката, схожа на скурвлену Попелюшку, пускає глядачеві бісики.

1-й циган (набичившись). Чому кричиш? Чому тримаєш? Розійдемося по-хорошому…

Валерій закидає рюкзак вище, спиною задкуючи на авансцену. Яскраво-червоний рюкзак з білим написом «Marlboro» привертає увагу, не дає відвести погляд. Цигани, як приклеєні, рухаються услід. Галасують діти. Понад гомоном, з тургелі малих колонок, розміщених високо, біля самих падуг, поволі точиться знайома з фільму «Табір йде в небо» мелодія. «Я вмираю, мама» у виконанні Тахира Боброва.

Гостро спалахує, захлинаючись, соло гітари, трохи пізніше — плакучий голос.

1-й циган. Розійдемося, да?

Валерій. Хай ворожить! Я їй ручку позолочу!

2-й циган (монотонно, без інтонацій). Хочеш грошей, пане? Хочеш? Грошей…

Стара. Катька-дура! Дура! Сліпа дура…

Валерій (сповазючи в істерику). Ворожи! Що було?! Що буде?

Стара. Ой, дура… адже бачила ж!..

Валерій. Що?!

Гасне рампа. Лівий виносний прожектор бере в коло двох: Валерія і 1-го цигана. Решта людей перетворюється на безлику масу. З-за куліс надбігають статисти, розчиняються у пітьмі, наповнюючи простір диханням.

Здалеку плаче скрипка.

У залі, біля бічних дверей, тьмяно світиться оранжевий плафон з написом «аварійний вихід».

1-й циган. Відпусти дівку…

Валерій (скидає рюкзак до ніг, довго регоче). Я що, тримаю? Тримаю?! Я?!

1-й циган. Відпусти… Візьми мене.

Валерій. Станцюй, кучерявий! Станцюй мені! Тоді відпущу! Всі танцюйте! Всі!!!

Мелодія плавно перетворюється на танцювальну. Тонкі, різкі промені «пістолетів», затінених кольоровими фільтрами, метаються натовпом. У їхньому мигтінні люди починають рухатися: тупцяють, ворушать руками. У такт музиці — нервово, люто — кричить немовля на руках танцюючої Катьки. Натовп статистів танцює: з нудною несамовитістю. Калейдоскоп відблисків, помахів, жестів. Язиками полум'я б'ються яскраво-червоні сорочки, створюючи ілюзію пекельного багаття. Стихія танцю поступово захоплює всю сцену, окрім оазису нерухомості навколо Валерія. Він нагадує цвях в кип'ятку.

Дехто з танцюристів падає, продовжуючи сіпатися на підлозі.

1-й циган, розтерзаний, шкутильгаючи, не припиняє танця, як заведений, виривається із загальної маси. Падає на коліна. Здригаючись від нав'язаного ритму, повзе до Валерія.

У музиці з’являються жорсткі, металеві дисонанси.

1-й циган. П-пусти… пусти-и-и!..

Валерій сміється і починає бити цигана ногами.

Один за одним гаснуть «пістолети». Залишається один: густо-червоний.

8

— Що? Що трапилося?

— Так циганва, м-мать їх… Хлопця одного на бабки підставити хотіли. Набігли, с-сарана: дай, погадаю! Позолоти ручку! А хлопець, блін, крутий…

— Так їм і треба! Хто б всю їхню породу…

— Та ви, товаришу сержанте, спiзнились! Все, гаплик…

Я обернувся вже біля самого входу до метро. Рюкзак, підхоплений поспішно, немилосердно тягнув ліве плече. На мосту розходилися люди, Бурсацький узвіз виглядав тихим і ледачим, немов удав, який обжерся кроликами. На сходах Академії культури товстоногі студентки голосно обговорювали якусь «лярву-Свєтку». Ніхто не гнався за мною. Ніхто мене не переслідував. А мені як і раніше хотілося бігти.

На станції панувала прохолода.

Потяг прийшов відразу.

Вийшовши на Пушкінській, я узяв пиво у віконці кафе «Тайфун» і сів за крайній столик. Спокійно, Валеро. Спокійно. Найдивовижніше, що подібні умовляння були потрібні, як мертвому припарки. Як це не дивно, я був цілком спокійний. Тоді, скандаливши в їдальні з Наташкою, я взагалі не відзначив дивного надлому свідомості. Пройшло повз мене, не зачепивши; випало з пам'яті, ледве встигнувши туди упірнути. А зараз я пам'ятав все.

Сцену.

Прожектори.

Ретельно поставлений танець. Скільки ж на нього репетицій угробили?..

І себе пам'ятав. Не на сцені. Ні. У залі. П'ятий ряд, третє місце праворуч від проходу. Прем'єра, напевно — повний аншлаг, яблуку нема де впасти. Плечі сусідів, могутня, коротко стрижена потилиця попереду. Тітка-капельдинер притулилася збоку, на табуреті, під «аварійним виходом» — дивиться, затамувавши подих. І я дивлюся. І всі дивляться. А на сцені…

Ні, не я.

НЕ-Я, Той-Хто-На-сцені.

Пиво набубнявіло над краєм келиху. Хвацький картуз піни: набакир. Мамо моя рідна, твій син збожеволів! Двадцять хвилин тому я трохи не забив до смерті випадкового цигана… Я. Тихий, ба навіть боязкий. Муху не скривджу. Навіть донос жодного разу не написав. Навіть анонімки. Бився тільки в школі: двічі. Обидва рази невдало. Нудна, по п'яні сентиментальна людина, схильна до рефлексії та кухонних протестів, я бив людину ногами. На вулиці. На очах у натовпу… Роблю машинальний ковток: пиво гірчить, але загалом прийнятно. Не вірю, як говорив крутий братан Станіславській. Не вірю. Вся катавасія, що трапилася біля базару, згадувалася яскраво, гостро і штучно — як пам'ять про спектакль. Де все навмисно. Де Гамлети встають, Офелії розпускають плітки в убиральні, а Ромео, знявши повішену в першому акті рушницю, якщо і стріляє, то сигаретку у графа Паріса. Що згадувалося серйозно — я-глядач в темному залі. Зачаровано дивлюся на сцену, боячись перевести подих. Зараз там трапиться таке!.. таке!.. і спалахне катарсис, потрясіння, захоплення, руки обпалить оплесками, аплодисментами, овацією!..

У душі пивною піною, замість страху або збудження, осідало розчарування.

Катарсис не відбувся.

— У вас прикурити не знайдеться?

— Знайдеться.

Замість сірників рука відшукала теплу-теплу, майже гарячу кульку. Різьблену. Вийнявши спадок, я підніс його до очей. Так… Цю штуку я з собою на базар не брав. Вона лежала вдома, у вазі. Цю штуку. Не брав. Я. Чорт забирай, я хотів, я щиро прагнув злякатися, і не міг! Не виходило. Глядач не може лякатися. Глядач завжди в безпеці. Куля в кулі, і в кулі, і в кульці… Гублячись у якнайтоншому, ювелірно точному різьбленні, за глибиною кістяних граней тьмяно блищала зірочка. Або око. Або ще щось — не розібрати. Густо-червона, схожа на краплю томатного соку. Здається, раніше вона була багряною. Або бузковою.

Забув.

— Вам погано?

— Мені? Ні… вибачте…

Додому я пішов дворами. Довго стояв біля смітника, привертаючи увагу купки нашорошених бомжів. Побачивши рюкзак і пристойно одягненого чоловіка у не зовсім здоровому глузді, вони зробили стійку, часто-часто дихаючи перегаром. Як з'ясувалося, дарма.

Чоловік вийняв безглузду кульку. Повертів у пальцях.

Сунув назад у кишеню.

Зник за гаражами.

9

Найстабільніший заробіток дають найбільш ідіотські проекти. У доброго бога все гаразд із почуттям гумору. Зате у мене — не дуже. Я вже давно не посміхаюся|усміхаюся|, побачивши у шкільних фойє, поряд з оголошенням про батьківські збори і рекламою курсів рукопашного бою, афішу «Голубий чарівник-газ». Внизу, під «Автор-виконавець В. Смоляков», набрано червоним курсивом: «Явка молодших класів обов'язкова». Ось: з криками і гигиканням в актову залу набиваються малюки, вздовж стін стурбованим конвоєм шикуються вчителі — і я, коханий, варварськи акомпануючи собі на гітарі, співаю з естрадки на мотив вікопомних «Качат»:

— Голубий чарівник-газ

Є у вас і є у нас

Є у вас і є у нас

Чарівник-газ!..

А потім, на скорботному прикладі двох мишей-рекетирів і одного кота Леопольда, пояснюю популярно: як користуватися плитою і колонкою. Коли телефонувати «04». У яких випадках. З жартами-примовками. З мораліте, гідними Стівена Кинга: «Маленька дівчинка почула запах газу, але не сказала про це мамі. І ось, темної-претемної ночі…»

— В домі вісім дріб шістнадцять

Кіт живе

Кіт цей газу витікати

Не дає…

Коли я йду, вчителі дякують. Вони завжди дякують. Мені здається, щиро. Просять заходити наступного року. А в завідуючої місцевою їдальнею можна купити дешево м'ясо і молочні продукти. Ще — ватрушки з сиром. В принципі, Управління газового господарства вимагає, щоб я освічував дітвору «покласово». Не більше тридцяти чоловік за раз, для кращої засвоюваності. Але тоді я з глузду з'їду остаточно. Слава окозамилюванню! — начальство «голубого чарівника» і директори шкіл закривають очі на те, що масовики-витівники іменують з вульгарною посмішкою «киданням палиць». Робиш один концерт, а в звіті ставиш п'ять паличок. Мовляв, п'ять класів обслужив. Чисто конкретно, не гуртом, а вроздріб. Зате платить Управління регулярно. Іноді здається, що так вони відмивають нарко-мільйони. Або відпрацьовують гранти фондів пропаганди сексуальних меншин.

Коли мене заберуть до психлікарні, я всіх психів навчу правильно відкривати вентиль.

Почувши вибух, знайте: це я.

…гість прийшов у середу. Увечері. Наташка поралася на кухні, гуркочучи сковорідками. Пахло коропом, смаженим у клярі. Ще пахло цибулею, нарізаною тоненькими кружальцями (розім'яти пальцями, щоб пустила сік), — олія, крапелька оцту, дрібка цукру, перець… І чвертка «Мисливської» в холодильнику. Я валявся на дивані з книжкою в руках, передчуваючи таїнства вечірньої кулінарії. Це теж давня звичка, пов'язана з ритмом роботи вільного художника — сніданок на бігу, обід галопом, і повноважна, з трьох страв, вечеря. Часто — пізно вночі. Ненавиджу тих, хто пропонує мені вечерю віддати ворогу. Немає у мене таких ворогів, окрім гадів-порадників.

Але і їм я вечері не віддам.

Дзвінок глухо бризнув треллю. «Лерко, відчини! — крикнула Наташка. — Це, напевно, Денис!..» Сунувши ноги в капці, я поплентався в коридор. Потай радіючи: син рідко приходив додому до вечері, частіше трамбував асфальт з однолітками. І за хвилину прокляв свої лінощі, через які так і не спромігся вставити вічко.

На майданчику топталися двоє громил. Шкіряні куртки, шарфи з мохера. (За нинішньої тепліні в такому «прикиді» упрієш на раз. Але нічого не вдієш — форма одягу зобов'язує!) У обох чорнявий їжачок починається над бровами і котиться назад, ховаючи вузенький рубіж лобів. Тупа дружелюбність поглядів. Шафа-Вася з Нижньою Гиївки у порівнянні з ними виглядав би дистрофіком. Хотілося мати помпову рушницю. З картеччю. Або бомбарду. Викочуєш на позицію і під бадьорий марш «Голубий чарівник-газ»…

— Ви до кого?

— Доброї днинки, Валерію Яковичу! — приємним баритоном долинуло із-за «солодкої парочки». — Я до вас. Можна?

Голіафи розсунулись, пропускаючи вперед крихітного, пристойно одягненого старенького. Дуже пристойно. Особливо мені сподобалася краватка. І капелюх. Мало хто здатний так вишукано піднести капелюх, прийшовши проти ночі в хату до незнайомої людини.

— Е-е-е… А, власне, з якого приводу?

Коли нервую, голос стає мерзотно-буркітливим.

— З приводу прикрого інциденту. Що мав місце минулої суботи, біля Благовіщенського базару.

— Ви… ви з міліції?

— Ви вражаєте мене, Валерію Якович. Я схожий на працівника органів? У цьому випадку я радше… м-м-м… представник винуватої сторони. Який має повноваження залагодити конфлікт. Втім, якщо ви бажаєте, ми можемо говорити тут, на майданчику.

На цигана він був схожий, як я — на Майю Плисецьку. Навіть менше.

Адвокат? Всім табором винаймали?!

— Н-ні… н-не треба. Заходьте…

Він зайшов один. Довго вовтузився в коридорі, роззуваючись. Я з підозрілою послужливістю підсунув старенькому капці. Ч-чорт, один порваний!.. Соромно. І капелюх нікуди повісити. Відчуваючи себе лакеєм, який намагається без протекції влаштуватися до князя Потьомкіна, примостив капелюх на краєчок вішака — старовинного, ще дідівського, із завитками-вензелями, але розбитого чи не вщент.

З кухні вдарив ритуальний гонг:

— Денисе! А хліба купити? Чому я постійно повинна…

— Це не Денис, Наташо. Це до мене.

— Хто?

— Циганський барон!

Ну хто мене за язика смикав?!

Старенький сміявся на рідкість заразно. Підстрибували окуляри в тонкій оправі. Хусточка з батисту промокала кутики губ. Бігали, веселячись, зморшки. І пахло дорогим одеколоном, який забивав навіть чад смаженої риби.

— Ви вельми дотепні, Валерію Яковичу. І спостережливі. По чарочці?

Звідки він витягнув пляшку? Загадка. Я придивився. Рот наповнився слиною, як у собачки Павлова. «Ювілейний», витримка й ціна приблизно однакові. Якщо витримку рахувати в роках, а ціну в баксах.

— Прошу до кімнати…

Уважно стежачи, щоб у чарках не виявилося дохлого таргана (бували випадки!..), нашвидку накриваю стіл. У кімнату заглядає Наташа, миттю проймається прихильністю до імпозантного старого. Він не по роках бадьоро підхоплюється з прочавленого крісла. Цілує моїй дружині ручку: наче гусар, у зап'ясток. Називається «Вольдемаром Павловичем», хоча я очікував щось подібне до «брата Жемчужного». Категорично відмовляється вечеряти — надовго не затримаю, коньяку для плезиру, і баста, обговорити дрібниці… Наташка квітне. Поглядає на мене: такі знайомі? звідки?! Я не розповів їй про циган на базарі. Я їй взагалі нічого не розповідав.

Навіщо?

«А дуболоми нудьгують на сходах, — промайнуло невлад. — Винести по чарці?»

— Отже, — починає тямущий Вольдемар Павлович, ледве Наташка виходить. — Метою мого візиту є загладити неприємний осад, який, цілком імовірно, міг залишитися у вас, Валерію Яковичу…

Він уважно дивиться мені в обличчя. Залпом, варварськи перекидає чарку, яку грів у долоньці. Я раптом розумію: він боїться. Він нервує. Сильно, до судомів, до мокрих пахв. Циганський барон Вольдемар не знає, як зі мною розмовляти. Звідси — манери дореволюційного юриста.

— Валерію Яковичу, давайте відверто?

Слабо киваю. Відверто то й відверто.

— Я старший за вас, Валерочко. Я набагато старший за вас. І дуже прошу вас: пробачте їх. Катерина ще дуже юна… Вона просто не встигла. І Федько, дурень, поспішив влізти. Ви його правильно покарали. Шкода, мало.

Він нахиляється до мене. Близько. Я бачу припудрені мішки під очима.

Ворушаться сухі, ніби лаковані губи:

— Вони дотепер|до цих пір|… іноді…

— Що — іноді?!

— Танцюють. Йдуть по вулиці, і раптом… Ви пробачите їх, добре? Дайте спокій. А я, зі свого боку…

Коротке, недбале клацання пальцями. У відповідь чутно грюкіт дверей, які відчинилися. Коли я з жахом розумію, що двері відкрили ззовні — один з громил уже входить до кімнати. З новеньким «дипломатом» в лапі. Відкидає кришку.

Якісь папери…

— Це дарча, Валерочко, — громила розчиняється під гул Вольдемарового баритона. — Все як слід, все завірено. Знаєте платну автостоянку біля Політеху?

— Знаю.

— Там стоїть «Хонда». Колір «металік». Запитайте у сторожа, він покаже. Машина ваша. Тут все записано: номер, інше… Ми могли б вибрати й дорожчу, але тоді це привернуло б увагу. Ви розумієте мене? Машину можете тримати на стоянці скільки завгодно. Хоч цілий рік. Там блок гаражів… За це теж сплачено. У вас є права?

— Ні…

— Але водити ви умієте?

Почуваюся Алісою в Країні Велетнів. Або Джеком-Різником у Задзеркаллі. Зле мені.

— Ні. Дружина уміє. Її батько навчив… Тільки на права ніяк не збереться здати.

— Запишіть мені дані її паспорта. Через тиждень вам подзвонять, скажуть, куди йти здавати. Раніше не можу, вибачте…

Коли я проводжав Вольдемара Павловича, на майданчику вже стояв мій син. Денис із останньої сходинки очманіло розглядав громил, які вперто стулили плечі.

— Тату! Вони мене не пускають! Додому! Не пускають!

І, тоном нижче:

— Говорять, ти дуже зайнятий…

Той громила, що заносив «дипломат», спіймав побіжний погляд старичка. Згорбився. Обернувся до Дениса, який пашів гнівом.

— Хочеш дати мені в пику? — запитав громила. — Давай.

— Ви пробачите їх, Валерію Яковичу, — сказав старий, невідь кого маючи на увазі. — Гаразд?

Я був дуже радий, коли Денис відмовився.

А я — погодився.

10

Коли приніс сюди перше замовлення на афіші, і думки не мав, що знайомство з директором «Бліц-Прес КПК» може виявитися корисним. Здавалося б, що нам Гекуба, і що ми Гекубі? Аж ні! П'ять відсотків посереднику від суми отриманого замовлення — не кіт начхав. Плюс безкоштовні візитівки. Ось зараз дружина зісватала брошуру якогось Ф. М. Варенца «Тисяча кілометрів по Пслу, або Туди й назад». У їх видавництві цю маючню завернули, хоча автор погрожував «за свій рахунок». Мабуть, гидливість перемогла. Що ж, тим краще. Комісійні за «кілометри по Пслу» будуть явно більшими за Наташчин гонорар за редактуру. І хай друкується «в авторській редакції», згідно з бажанням малошанованого пана Варенца.

З офісу «Бліц-Преса» я вийшов у чудовому гуморі: вважай, на рівному місці півтори сотні зрубав. Цей настрій ще не встиг вивітритися, коли поряд м'яко пригальмувала чорна «Волга». Опустилося тоноване скло:

— Добридень, Валерію Яковичу.

Підполковник Качка у власному соку. Чуло серце: нечиста справа з баронською «Хондою». Всі папери начебто в порядку. І сама машина — не нова, але в дуже доброму стані. Дружина навколо стоянки об'їхала, на місце поставила — а очі аж світяться. Миттю помчала документи на права подавати, за вказівкою Вольдемара-благодійника. У Дениска взагалі щелепа відпала, коли дізнався. «Ну, тато! Ну!.. Cool!!! А я ж думав…» І негайно теж на права здавати зібрався. Найважче було пояснити, за які такі справи мені ця «Хонда» дісталася. Довелося розповісти майже правду. Мовляв, обманути хотіли, та не вийшло. Тепер бояться, що в суд на них подам — вирішили відкупитися. Здається, Наталя не повірила — ну на скільки мене обжулити можна?! — але допитуватися не стала.

А дарунок, виходить, «троянським конем» виявився. Крадена, мабуть, тачка…

— Здрастуйте, Матвію Андрійовичу. По мою душу?

Посмішка вийшла кривою. Вся недавня радість котилася під три чорти.

— Можна і так сказати, — у відповідь він по-батьківськи примружився. — У вас часинка знайдеться? Засядемо де-небудь, пивко візьмемо?..

Цікава пропозиція. По кухлику і без протоколу? Або хитрує Качка? Розімліє підозрюваний, розслабиться… Та до біса! Що я, шахрай?! Підозрював би — у кабінет викликав. Повісткою. До речі, він слідчий з особливо важливих. Старший. Теж мені, «особливо важлива справа» — машина крадена! Якщо вона взагалі крадена.

— Знайдеться. Із задоволенням.

— Тоді сідайте. Знаю я один чудовий підвальчик… І від вас недалеко.

Влаштовуюся на задньому сидінні. У салоні — запах шкіри і хорошого тютюну. Їдемо в центр. Мовчимо. Качка час від часу коситься на мене, але розмову починати не квапиться. Може, при водії не хоче?

«Чудовий підвальчик» виявився на Маяковського, біля Сумського ринку. Машину Матвій Андрійович відпустив, і ми повагом спустилися у напівтемний бар. Людей всередині не було зовсім, з колонок ностальгував втомлений блюзмен, судячи з голосу — негр. Інтим, прохолода, акуратні столики. Справді, затишно.

До нас відразу підскочила німфетка-офіціантка з беджем «Світлана» на форменному жилеті. Вручила меню. Треба ж, і ціни цілком божеські. Дивно, що я цього місця раніше не знав.

— Ви яке будете? Світле? Темне?

— «Золоту Еру».

— А я — «Славутич». Світланко! Ще чіпси з беконом і пару бутербродів з баликом!

Замовлення принесли, на превеликий подив, швидко.

— Знаєте, Валерію Яковичу, я і сам здивований: навіщо вас сюди запросив? Ну, пиво — це святе, — Качка кривить губи у дивній, хворобливій усмішці. — Напевно, просто поділитися ні з ким. Колеги не зрозуміють. Хіба що ви. Дивна історія виходить з нашим Скоморохом. Зізнання є, речові докази наявні, розповіді свідків — теж. Злочинець був смертельно поранений при затриманні й помер у лікарні. Суду, відповідно, не буде, справу можна закривати. Та її, вважай, уже закрито. І все-таки…

Виходить, він не щодо «Хонди» і цигана. Ф-фух, аж від серця відлягло!

— Цей красень Кожум'яка у нас і раніше проходив. Років десять тому. Свідком. То ж і, думаю, звідки мені його фізія знайома? Була одна справа: повний «глухар». Я ще з капітанськими зірочками походжав… Ніби до різного звик, задубів серцем, але дотепер як пригадаю — мороз по шкірі. Три випадки. Загалом — дев'ять трупів за тиждень. І жодної зачіпки! Розчленування без мотивів. Деякі частини тіл взагалі не знайшли. На рештках — сліди кігтів, зубів… Немає у нас таких звірюк! Немає і не було! Тим паче в місті. Так от, Кожум'яка у двох випадках з трьох свідком проходив. Нічого доладу не бачив, то правда. Хоча тепер думаю: брехав. Бачив він. Може, тоді й посунувся, від стресу. Потім, через рік, його, до речі, за нісенітницю схопили — дрібне шахрайство. Штрафом відбувся…

Качка помовчав. Двома ковтками допив пиво. Покликав офіціантку, замовив ще. Я жував бутерброд з баликом, але після розповіді підполковника не відчував смаку. Схоже, це тільки прелюдія. Квіточки.

— Думаєте, це він і був? Скоморох? Тоді?! — з надією хитнувся вперед Матвій Андрійович. Немов сподівався, що я йому відповім. І фотографії надам: Кожум'яка гризе руку потерпілого. — Хоча… Він потім ще двічі свідком проходив. Чорт, і як ніхто нічого не запідозрив?! До нього смерть прямо липне. Років сім… або вісім?.. а, байдуже! Артист один під трамвай вночі потрапив. Ну де він в три години ночі трамвай знайшов?! А пізніше свідок знайшовся.

— Кожум'яка?

— Звичайно.

— А артист звідки? Наш, місцевий?!

— Місцевий. Театр-студія «Біля віадука».

Я знав, про кого говорить підполковник. З Льошею Сайкіним, безглуздо загиблим під колесами, ми були знайомі. І в газетах писали. Правду кажуть, що наше місто — велике село. Всі один одного знають. А випадок був справді дивний. Чи ж не Скоморох Льошку під колеса штовхнув?!

І, ніби у відповідь, крізь сигаретний дим:

— …ще було. Двоє наркоманів перехожого зарізали. Знову — єдиний свідок. Але там у нього чисте алібі. Нарків через день узяли, вони зізналися… Ну ось скажіть: хіба може таке з нормальною людиною увесь час траплятися? Як вбивство — він тут як уродився. Свідок. Нутром чує, на запах іде. Приходить і дивиться. Ні, упевнений: він давно від цього схибнувся. Пробачте, я говорив вже…

У роті пересохло. Наслідуючи приклад Качки, завляю собі ще пиво.

— …з'ясували: іще два небіжчики за ним. З невпізнаних. Сам у зізнанні написав. І сповідатися встиг, попа в лікарню зажадав. С-скотина! У пеклі йому горіти, в пеклі! Хоч ти гопки перед попом скачи… Дванадцять жертв за чотири роки. Щораз інакше. Ось, коли брали його — вірші «живця» читати примушував. З «Отелло». Спасибі, до речі, за підказку. А з іншими…

Качка беззвучно жує губами, збираючись з думками.

— Підлітка з ліцею біля церкви убив. У Молодіжному парку. Там райвідділ за три кроки: не побоявся. Ні Бога, значить, ні нас. Вранці убитого знайшли. Батюшка на службу приїхав, а тут — труп. Сидить під кленом задушений. На голові — ковпак з аденофорами, в руці — брязкальце, а поряд чомусь три дворняги бродячих прив'язані. Виють…

— Мішель Гельдерод, «Ескоріал».

— Що?

Він навіть здригнувся від несподіванки. Мовчав, розумієш, Валерій-світ Якович, мовчав — і видав.

— Мішель Гельдерод, бельгійський драматург. П'єса «Ескоріал». Там король садить блазня на свій трон, примушує зізнаватися в коханні до покійної королеви, а потім наказує кату його задушити. І це все під церковні дзвони і завивання собак. Жаскувата сцена. Навіть в театрі. А в житті…

Мене пересмикнуло. Ледь пиво не розлив.

Ясно пригадалося: гастролі Ризького академічного, і Будрас, вже старий, хворий, в ролі короля-садиста, зірваним голосом шепоче в завмерлий зал: «Хіба святі таїнства призначені для блазнів? Підемо, виконаємо святий обов’язок!» В очах Будраса сльози, справжні, без дурнів, а за спиною його Людина-в-червоному навалилася на блазня Фоліаля і душить, душить, мовчки, беззвучно, байдуже…

— Справді, збігається! — у очах підполковника спалахнув вогник азарту. — А нумо, нумо, давайте: я вам розповідаю, а ви вгадуєте!

— Ну, знаєте! Я не енциклопедія. Мало що маніяку в довбешку трісне?..

— Але двічі вгадали?! «Отелло» і цей… «Ескоріал». Два з двох — чудовий результат, вам так не здається? Отже: убита молода жінка. Сексуального насильства не було. Скоморох ударив її по голові, оглушив, зв'язав і з каменем на шиї кинув у воду. Що робив раніше — невідомо. Ніяких незвичайних предметів на місці злочину не виявлено.

— А човна там не було?

— Човна?.. Ні. Він зіштовхнув жертву з берега, це точно.

Розводжу руками:

— Тоді не знаю. Був би човен — міг би припустити, що «Му-му». Або «Із-за острова на стрижень…».

«Му-му» Матвій Андрійович проковтнув. Запив пивом. А мені стало соромно: людина серйозно питає, а я зі своїми жартами… Та ще на таку тему. «Є речі настільки серйозні, що про них можна тільки жартувати». Станіслав Їжі Лец. Ось вона, моя гнила сутність інтелігента: до будь-якого випадку знайти відповідну цитату і сховатися за нею. Щось на кшталт «А відповідати хто буде?» — «Пушкін!»

— Гаразд, продовжимо. Сумніваюся, правда, що є така п'єса… Загалом, справа була в підвалі будинку, призначеного під знос. Скоморох прив'язав дві жертви до батареї поряд з газовим балоном, відкрив вентиль, кинув щось палаюче і пішов.

— Сигарету. Сигарету він кинув запалену.

— Ви упевнені? Чому?

— Тому що цю п'єсу я знаю. Вона в ТЮГу йшла. Олексій Дударев, «Поріг», з життя бомжів. Колишній афганець, що схибнувся після Кандагару, прив'язує двох «борців із гниллю» біля балона… Тільки у п'єсі вибуху встигли запобігти. А у виконанні Скомороха, наскільки я розумію, ні.

— На жаль, — похмуро киває старший слідчий. — Вам би, Валерію Яковичу, в «Що? Де? Коли?» грати… Виходить, він з жертвами спектаклі розігрував?

— Виходить, що так.

— Гаразд, давайте ще один випадок, «контрольний». Ось вам зовсім вже «екзотика». Трупи трьох молодих чоловіків було знайдено в покинутому приватному будинку. У лівій очній ямці кожного знаходилася стріла від спортивного лука, яка проникла в мозок, що і стало причиною смерті, — Матвій Андрійович, здавалося, дослівно цитував протокол огляду місця злочину. — Трупи були вкрито вовняним покривалом, частково розплетеним.

— Досить. Антоніо Буеро Вальєхо «Вона ткала свої мрії». Сцена повернення Одіссея на Ітаку й убивства женихів.

— Почекайте! Вальєхо — це художник! Або він…

— Художник — Борис Вальєхо. А п'єсу написав Антоніо Буеро Вальєхо.

— Ясно. Іншим разом не стану сперечатися з професіоналом, — несподівано усміхається Качка. — В цілому, можна вважати, картина ясна. Кожен злочин Скомороха — це… гм-м… інсценування п'єси, де у фіналі відбувається вбивство. Спасибі вам велике, Валерію Яковичу. Можу тільки ще раз повторити: шкода, що ми не познайомилися раніше. Це ж треба: маніяк-театрал! Примара в опері! Не дай Боже, повториться — неодмінно до вас звернуся. За консультаціями.

Так і не зрозумів, жартує він чи ні.

— Ось вам моя візитка, про всяк випадок. Щиро сподіваюся, що вона вам, у свою чергу, не знадобиться. Але якщо що, завжди радий.

«Будете у нас на Колимі — заїжджайте…»

Я зробив наперед приречену спробу розплатитися по рахунку, але Матвій Андрійович придушив її в самому зародку. На вулиці ми розпрощалися, і кожен пішов своєю дорогою.

Тоді я щиро думав, що більше не зустрінуся з підполковником, який носить смішне прізвище Качка.

11

Поворотний круг заїло. Вигородку труснуло, Пашка Качалов — з таким прізвищем він тричі провалювався в театральний! — пішов матом не по тексту. Нарешті стіл і три лавки покотили вправо, звільняючи місце для бійки.

— Мерзотник! Мені ріже плече! — подала репліку Лапочка. Взагалі-то вона не Лапочка, а Ельвіра (якщо по ролі) або Вікторія Сергіївна Черниш (якщо по паспорту), але цю маленьку, пухку, метку травестішку ніхто інакше не звав. Кажуть, були на те підстави. Не знаю, не перевіряв. Хоча одного разу хотілося. Все життя граючи Гаврошей, Трубачів-на-площі, Юних Барабанщиків та інших Малюків-при-Карлсонах, наша Лапочка миттям-катанням примудрилася прорватися в «Останню жінку сеньйора Хуана». Цією самою Ельвірою, дружинонькою знаменитого серцеїда.

Гарна роль.

Виграшна, якщо подати розумно.

От як зараз: прив'язана до камінних грат, вона приспускає сукню з лівого плечка, прогинається, виразно позначивши бюст… І трохи хрипоти в хлоп'ячий голос. Які наші роки?!

— Спокійно, сеньйоро, — Пашка закінчив матюкатися, завершивши пасаж віртуозним зигзагом. Нагнувся. Перевірив вузли, мимохідь чмокнувши Лапочку в плече.

Люблю, коли режисер спить на прогоні. Чи це така задумка?

— Спокійно. Зараз повернуться хлопці, і йдіть собі під три чорти.

Я нудьгував у п'ятому ряду, чекаючи кінця репетиції. Робота у мене сьогодні була — не бий лежачого. І власне до місцевого «репету» не мала ніякого відношення. Зараз хлопці повернуться, крутнуть фінал, я побалакаю з ними за життя хвилин п'ять, і почну бродити по порожній сцені. З розумним виразом обличчя. За ті бабки, які мені пообіцяв Арнольдич, обличчя саме робиться розумним.

Як у шимпанзе в зоопарку.

У Арнольдича зривалося шоу зірки місцевого значення. Зірка виблискувала «під фанеру», основне навантаження тягнув палкий кордебалет, гей-манси-перформанси, трудяга-освітлювач і спец-прибамбаси — а перед самим приїздом з'ясувалося, що частина вищезгаданих прибамбасів на нашій сцені не котить. Геї котять, манси танцюють, а «римські свічки» — ніяк. Кордебалет з ніжками — так, а «чортове колесо» — нізащо. Ще зал підпалять. Зірка блякла на очах, пролітаючи на голій «фанері» і млявій сексапільності. «Рятуй, Валерчику! — Арнольдич став схожим на верблюда без горба й надії на оазис. — У тебе золоте серце!» Я погодився. Що так, то так. «Пошуруй там, Валерчику! Ось розкладочка, поглянь. Висячки підкреслені, якщо знак питання, значить, наплювати й обійтися! Рятуй, родимцю!»

Далі ми близько години сперечалися: за яку суму я врятую зірку? Це було моє Бородіно і Ватерлоо Арнольдича. Або навпаки. Я тричі нагадував старому, що родимець не рятує, а хапає. Старий упирався, погрожуючи валідолом. Залізний старий. Чавунний.

Але бабки я вигриз зубами.

За кулісами лунав тупіт і дзвін. Поворотний круг сіпнувся в судомі. Спотикаючись і безглуздо розмахуючи гнутими шпагами, перед очі з'явилися Дон Хуан з ворожими до сеньйора мачо. Звукооператор проспав, але виправився: колонки невлад злетіли джазово-тривожним «Аранхуесом», але після короткої прелюдії біг-бенд Девіда Метью вирівняв темп, розкрутивши «Spain» Коріа. Ударник, свінг, голки синкоп… У мене є цей диск, ще вініловий. Люблю. На тлі музики актори з їх колупальниками нагадували бліду спірохету.

— Стоп! Стоп! Звук із початку!

Вже без круга, на власних ніжках, народ вибрідав до вихідних позицій. Знову пролунав «Аранхуес», Дон Хуан задихаючись розпочав бійку. «Гнилий Жан-Марізм», як сміявся мій викладач сцен-руху. Адже це кульмінація. Це, вважайте, фінал. Провалять п'єсу, і весь їм МХАТ. Спостерігаючи за неподобством, я раптом виразно уявив собі кіно. Ні, краще вже реальність. Нижній зал готелю. Пахне кислятиною з підвалів і горілою печенею. До камінних грат намертво прикручені дві жінки: молоденька служниця, готова здохнути за старого сеньйора, чий язик гостріший за шпагу, а шпага швидша за блискавку — і дружина зазначеного сеньйора, яка втомилася, мандруючи за блудним чоловіком дорогами Іспанії, аби любити чи убити. Бій одного з трьома. А біля грат стоїть безликий спостерігач, готовий будь-якої хвилини перерізати жінкам горлянки.

Скрип мостин.

Важке дихання — криків немає, на крик потрібні сили. Сил шкода.

І над життям-смертю, з психованого майбутнього літаків і «Макдональдсів», золотою спіраллю захлинається труба Арта Фармера.

Пам'ять розсміялася: «Пам'ятаєш?» Я посміхнувсь у відповідь. У театральному ставили «Будинок, який побудував Свіфт». Мене, натякнувши на фехтувальне минуле, узяли на «прохідняк». Роль Чорного констебля. Ну, не «Їсти подано!», але щось на кшталт того. Дві репліки у середині спектаклю, потім піти, повернутися через сім хвилин і заколоти Рудого констебля, Костя Савелькіна. На прем'єрі ми з Костем нудилися за кулісами, чекаючи першого антракту, і одна подружка витягла нас до кафе «Арлекін», хильнути по келиху шампанського. Хильнули. Перекурили. Повернулися, одяглися в костюми, узяли шаблі.

Все йшло за планом: нудно і буденно.

Але коли я вийшов заколювати Костя… Можливо, шампанське лупануло йому в голову. Або сеча. Або аванси подружки. Але він стояв біля тюремних грат, тримаючи шаблю зовсім інакше, ніж ми домовлялися. Замість кварти — прима. І дитячий, божевільний кураж у погляді. Наступної секунду я виразно зрозумів: зараз піду на відпрацьований випад, Костів клинок — назустріч, під невдалим кутом зіб'є навскоси вгору… Прямо у праве око. Без промаху. Азарт, чужий і страшний, охопив мене. Зал встає, повисаючи в паузі перед овацією, на підлозі лежить Кость без ока, дура-публіка чманіє від захоплення…

Зал таки встав.

Це був найкращий випад у моєму житті. Кость запізнився на третину такту. Не піднявшись до рівня обличчя, кінчик моєї бутафорської шаблі увійшов йому між гудзиками мундира, слизнув упритул до корпусу — і, прорвавши тканину на боці, висунувся назовні.

«А-а-а!!! Браво! Браво!..»

— Сука ти! — шепнув я, нахилившись до убитого: нібито мацати пульс.

— Прима? — понуро запитав труп. — Замість кварти? З мене коньяк…

Увечері ми напилися, як остання наволоч.

Згадуючи давню ескападу, я піймав себе на тому, що намагаюся без зайвої потреби не нишпорити по кишенях. От уже більше години — намагаюся. Весь час здавалося: десь там валяється різьблена кулька. Спадок. Куля-в-кулі-в-кульці… І, напевно, з потаємної глибини мені підморгує зірочка: невиколоте око недовбитого Костя Савелькіна. Катарсис мій нездійснений. І ще: чомусь у спогаді я бачу все як глядач. Із залу. Відчуття, що вся історія трапилася зі мною, коханим… Не було його, цього відчуття.

Із залу дивлюся. З безпеки. На блазня-облудника в моєму ковпаку.

П'ятий ряд, третє місце. Направо від проходу.

От як зараз.

— …гівно! Ти зрозумів, Лерко, — повне гівно!

Ах, травестюхи, сіль землі! Пил куліс! Я і не помітив, коли вона підійшла. На сцені метушилися робітники, мурашками розтягуючи вигородку, режисер давав останні вказівки завпосту, синьому від щетини й вічного похмілля, а Лапочка сиділа поруч, закинувши ногу на ногу, і висловлювала свою думку.

— Хто, Лапочко?

— Я. Тобі добре: шебуршиш тихесенько, бабки рубаєш і насрати тобі на високі почуття! А у мене, може, депресія?! Я, можливо, завтра еленіуму наковтаюсь і здохну. Сорок пігулок. І в гарячу ванну.

— Фталазолу наковтайся. Сорок пігулок. А у ванні, Лапочко, вени ріжуть.

— Ні, вени не хочу, — на повному серйозі сказала вона. Розпустила верх корсажного шнурування, глибоко зітхнула. — Лежи в кров'яці… Бридко. Ех, Лерику, кльовий ти чувак! Простий, як правда. А наш педик мене поїдом їсть: «Вікто'ія Се'гіївна! Ще 'азик діалог з А'кашенькою! Вами не 'озк'ито т'агедійность мотивацій!» Я цей діалог вже в сортирі видаю і змиваю! Трагедія, м-мать… Передача «Я сама»: як подолати клімакс…

Педік — це був їхній режисер. Аркашка — Дон Хуан, прем'єр-коханець на пенсії.

Кльовий чувак — я.

Цікаво, як вона мене позаочі величає?

— Ти просто Аркашу терпіти не можеш, Лапочко. І весь тобі психоаналіз.

— Точно! — маленька акторка раптом завелася. Сунула в зуби сигарету, але підкурювати, провокуючи «педика» на скандал, не стала. Збила в кутик рота, прикусила дрібними, блискучими зубками. — Лерко, ти геній! Мейерхольд драний! Аркашка мене за стегна мацає. На коліна всадить, нібито по ролі, і давай старатися! А у нього долоньки вологі, липкі… Слухай, Лерко, пройди зі мною діалог! Ну хоч разок! Я ж потім буду під Аркашкою діалог пихтіти, а тебе, золотого, згадувати! Ну що тобі варто, Лерику! Наташка твоя не ревнива…

— Слухай, ти зовсім з глузду з’їхала…

— Та що ти ламаєшся, наче целочка! Пройди разок, і гуляй. Мені різницю потрібно відчути! Ну, просто репліки підкидай…

— Лапочко, я тут у справах. Години на дві, не менше!

— Ну і забийся зі своїми справами! Лерко, рідненький, я покурю, почекаю…

Чого хоче жінка, хоче Бог. Виражаючись культурно, хрін відкрутишся.

Як там співав Вертинський?

— И вынося привычные подносы,

Глубоко затаив тоску и гнев,

Они уже не задают вопросы,

И только в горничных играют королев…

12

— …Ах, он воно що! Це і є твій гребінь?

— Так! Ти чуєш — так! Я за цим приїхала! Ось до чого ти мене довів! Бо ти розпусник! Ти брехун! Ти негідник!

— Не забудь сказати, що я вбивця…

У залі було темно й порожньо. На сцені було темно і порожньо. Нічний театр — сон розуму, що породжує чудовиськ. Тьмяно світилася внизу, біля бічних дверей, лампочка «аварійний вихід». Жовте нагадування про можливість подарувати собі свободу простим кинджалом… М-да, Шекспір — на рідкість невчасно.

— Не забудь сказати, що я вбивця.

— Пішов в жопу, Лерко. Досить.

Хотів було огризнутися, але передумав. Лапочка ледь не плакала. За годину з гаком я, садист і глитай, довів її майже до істерики. І нічого із собою не поробиш. У мене пропало відчуття сцени. Глядач, глядач, лише глядач, якому ріже око фальш. Якого на репетиції категорично пускати не можна. Діалог з кожним повтором ставав кращим, а я — злішим. Велика фальш дратує. Мала фальш дратує удвічі сильніше — доводиться вдивлятися, чекати, передчувати, як чекаєш в анекдоті другого чобота, пожбуреного об стіну п'яним сусідом. Темрява порожньої сцени оживала, роблячись реальною: нижній зал готелю. Тхне кислятиною з підвалів і горілою печенею. На тлі реальності Лапочка, з її кривлянням, пристрастями і перебільшеними жестами, виглядала білою вороною на купі вугілля.

Це були тортури.

Я був — кат.

— Гаразд, закінчили. Вибач.

Сходинки мишами писнули під ногами. Пройшовши в зал, я безпомильно знайшов — п'ятий ряд, третє місце. За хвилину біля правих куліс затлів вогник сигарети. Всупереч протипожежній безпеці. Не втручатимуся. Хай палить.

— Спасибі, Лерочко… Спасибі. З мене коньяк.

Спершу я вирішив, що недочув.

— Розумієш, мені цього не вистачало. Щоб мучили. Щоб катували: з любов'ю. Щоб… Аркашка — засранець. Дрібнота смердюча. А мені потрібен був Хуан. Хоч на хвилинку. Щоб зрозуміти: як можна слідом, по всьому світу, з кинджалом в сумочці… Спасибі.

Куля-в-кулі-в-кульці…

— Йди сюди, — сказав я, відчуваючи: зірочка підморгує мені з безодні.

І вона пішла. Як на повідку.

У п'ятий ряд, до третього місця. Від проходу — направо.

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія третя

Глядацький зал. Вигороджено «ескізом»: десяток-другий крісел, розставлених у хаотичному безладі, проте створюють відчуття великого простору. Все зовнішнє освітлення вимкнене. Збоку розгойдується на шнурі оранжева лампа. Відблиски, відсвіти, тіні. Падуги нависають дуже низько, створюючи гнітюче враження.

Валерій сидить у залі, спостерігаючи, як від бічних сходів до нього йде Лапочка. Маленька жінка на ходу розстібає корсаж: вона не встигла переодягнутися в буденний одяг. Дійшовши до Валерія, жінка гасить сигарету об спинку найближчого крісла. Опускається перед чоловіком на коліна, спиною до глядача.

Валерій (з дивною інтонацією, хрипко). Щоб мучили. Щоб катували: з любов'ю. Куля-в-кулі…

Лапочка розстібає йому ремінь брюків. Не перешкоджаючи, Валерій спершу мовчить, а потім виймає ремінь з петель. Тримає в руках.

Розгойдується лампа.

Апельсин, що задихнувся на шнурі.

Плавно, прикидаючись арфою, вступає гітара. Через декілька акордів, трохи гугняво, гобой починає тему. Майже відразу плач гобоя підхоплює стихла було гітара: суха, нервова, зараз вона звучить сумовито, немов вітер над вербами цвинтаря уночі. Так вониій продовжують разом: зітхання й вібрація, питання й відповідь. Здалеку, немов з вулиці, долинає багатоголосся оркестру. Хоакін Родріго, концерт «Аранхуес», «Adagio». В оригіналі, без джазових жартів. Соло виконує Андрес Сеговіа, «паганіні гітари», який одного разу на питання: «Коли ви почали грати?» відповів: «До народження».

Ремінь згортається в зашморг. Гостро блищить пряжка з металу.

У гітарі з'являється нерв.

13

Дощ за вікном чаклує: тополиний пух — у бруд.

— Тату, ти обідати будеш? Я тобі борщу насипав…

Блазні біжать по вулиці. Розкривають парасольки. Спізнюються на роботу, поспішають на побачення, у магазин за молоком. Усмішки — грим. Кармін на палець, і упевненим жестом — від кутиків рота до вух. Будинки — декорації. За запорошеною мішковиною, розфарбованою поспіхом під цеглу і бетон, немає нічого, окрім пилу. Пристрасті — праця старанного режисера, грім за Салтівкою чекає на ключову репліку, щоб пролунати потрібної миті. Бутафорські сумки, візки з реквізитної. Блазні… Біжать, поспішають, чекають зоряної години, коли їх стануть ховати за огорожею. Утираючи зі щік, вимазаних білилами, намальовані сльози.

Сам-самісінький глядач на весь білий світ.

Я.

— Леро… ти мені не подобаєшся, Леро…

Звичайно, не подобаюся. Якій дружині сподобається, якщо чоловік п'ятий день не виходить з квартири? Порожні пляшки «Холодного яру» і «Пшеничної». Пластикові баклажки від пива. У мене лікарняний. Я збожеволів. Валятимуся на дивані, тупо дивлячись у стелю. Напевно, треба рефлексувати. Намагатися зрозуміти. Будувати гіпотези або звернутися до психіатра. Поділитися з дружиною. Не можу. Гіпотези розсипаються, як карткові будиночки, рефлексія гасне, ледве спалахнувши — лампочка з написом «Аварійний вихід» перегоріла від перепадів напруги. Психіатр страждає в очікуванні улюбленого клієнта. Що я скажу доброму лікарю? «Вони ще танцюють»?

Забий, як підсумувала б Лапочка.

Бідна Лапочка. Вона теж нічого не зрозуміла. Поспівчувала. Сказала: з кожним буває. Сказала: у нашому віці… Я кивав, вдаючи збентеження — як же? осоромитись у найвідповідальніший момент!.. — нишком вставляючи ремінь назад в петлі. Руки тремтіли, смуга шкіри робилася слизькою, живою, схожою на змію. Одного разу я-глядач відчую катарсис. Зайдуся в оваціях, розбиваючи долоні до крові. У захваті спостерігатиму, як на сцені холоне труп.

Хто вільшанку убив? Я, відповів горобець. Лук і стріли змайстрував…

Я?!

Дурниці. Я був у залі.

Скажіть на ласку, з якого підвалу, склепу, безодні здіймається захват очищення, гострий напад духовності, коли ми стаємо свідками насильницької смерті? Добрий хлопець нарешті дістався до поганого. Шпага Гамлета гостра. Кат з Лілля зносить голову міледі. Відновлює справедливість граф Монте-Крісто. Есхіл, Софокл, Еврипід мочать ахейців в ахейських сортирах. Голівуд згоден із класиками: міцні горішки знають, як задовільнити і зняти стрес. Телевізор щодня, щохвилини: «В результаті вибуху, що відбувся в Саратові на складі хімікатів… на шахті в Донецьку… під час розгону антиурядової демонстрації на Філіпінах…» З газет: «П'ятирічний людожер, спійманий у четвер на місці злочину на околицях Нижнього Тагілу…»

Вже не трагедія. Навіть не драма. Ще не комедія.

Повсякденність.

Глядачі аплодують. Глядачі не можуть без катарсису. Звикли за століття.

— Лерочко… Тобі дзвонили з «Дозвілля». Що сказати?

— Скажи: я на лікарняному. У мене напад.

— Який напад?!

— Серцевої недостатності. У мене гостра нестача серця.

— Тату… тобі погано?..

— Гірше. Мені добре.

Коли це накочується вдома, ховаюся в туалеті. Дивлюся із залу (п'ятий ряд, третє місце справа…), як блазень у моїй масці сидить на унітазі. Наодинці з собою. Нудна сцена з п'єси абсурду. І завжди з динаміків, невлад пущене звукооператором, шелестить осіннє листя. Чому листя? — не знаю. Жовте шелестіння під ногами. Хтось іде. Осінь. Мій Командор. Дощ. Ліс восени стає прозорим, і друзки жовтневих глеків шарудять під каблуком.

Валерію Яковичу, любий друже, ласкаво просимо до психлікарні.

Ваше ліжко між комдивом Чапаєвим і жертвою збоченця-НЛО.

— Я ходила до церкви. Свічку за тебе поставила.

— Ти зроду не була в церкві.

— Ну і що? Мама сказала: постав, допоможе.

Гортаю збірку віршів якогось Вершиніна. Сімдесят перша сторінка, «Скоморохи».

«…Падал со звонниц стон колокольный выжатым вздохом.

Гарью смолистой срубы клубились.

Жгли скоморохов.

Голых и битых — с маху в кострища,

к черту на вилы!..»

Перечитую вшосте. Подобається. До чорта. На вила. Голих. Битих.

Скомороше, чуєш?!

На вила.

— Лерочко… Ось, прочитай…

Газета зім'ята, пахне друкарською фарбою. «На думку матінка Єпіфанії, лауреата міжнародної премії Св. Вікентія, ліцензія Мінохоронздоров'я № 145 296, більшість людей хворіють і страждають від чорного чаклунства, заздрощів, злості й ревнощів навколишніх. Із Вас, Ваших дітей і внуків матінка Єпіфанія за допомогою старовинних замовлянь і молитов зніме причину і пристріт, прокляття й приворот, відновить статеву активність і успіх в бізнесі.»

— Теж мама підсунула?

— Лерчику, ти не впирайся. Ось, тут люди пишуть: «Після індивідуального прийому у матінки Єпіфанії з моїх нирок і сечового міхура…» Ні, це не те. Зараз… «Пішов до молодої дівки чоловік… пройшли п'яткові шпори… по маятниках, по кристалах, по плаваючій свічці…» Ось! Слухай: «Останнім часом почали переслідувати невдачі в справах і особистому житті. На своїй шкурі дізнався, що таке пристріт. Але завдяки матінці Єпіфанію підбадьорився…»

— Наташо, я схожий на психа?

— Схожий. Дуже схожий, Лерочко…

— Гаразд. Давай свою газету. Адреса там є?

Хапаюся за соломинку. Клин клином, так би мовити. Інакше залишається одне.

За огорожу.

14

Для відьом ниньки лафа. Всенародна любов, що виражається в рясному кредитуванні благих справ. Замість халупи на околиці — офіс у центрі, на другому поверсі. Попри те, поряд з податковою інспекцією: так, мабуть, простіше від пристріту рятувати. Замість чорного кота — сек’юріті. Плечистий жлоб з посмішкою Будди-олігофрена. У приймальні: столик з журналами. «Playboy», «Ліза», «Секрети кулінарії» і брошура «Ісус любить тебе». Поєднання відразу переконало мене в спорідненості душ. Нормальна людина таке поруч не покладе.

— Ви записані на зцілення?

Порцелянова усмішка секретарки. Гурія відволікається від комп'ютера, де її чекає «Супертетріс». Кліпає віями. Поряд з каштановими локонами на стіні, відсвічуючи склом, в рамочці красується ліцензія. Та сама, Мінохоронздоров'я. Вселяє непереборну впевненість.

— Так. Я дзвонив у понеділок. Мені призначили на 17.30.

— Почекайте, будь ласка. Я повідомлю матінці.

Пальчики з яскравим манікюром бігають по клавіатурі. Потім знімають трубку. За хвилину:

— Матінка Єпіфанія чекає на Вас. Коли зайдете, поцілуйте їй руку.

Навіщось уточнюю:

— Праву?

Із задоволенням бачу, як гладеньке личко ляльки спотворюється болісними роздумами. Все йшло за планом, і ось на тобі: клієнт вийшов за рамки. А ніби такий пристойний, в костюмі…

— Якщо хочете, праву.

— Спасибі.

— Нема за що. Ось у ці двері.

За дверима — просторий кабінет. Акваріум з рибками. Стіни обвішані грамотами подяки, дипломами Міжнародних товариств сприяння безсмертю і горбатими діаграмами, схожими на дзвонаря собору Нотр-дам. Спершу гублюсь і не відразу помічаю цілительку. Матінка Єпіфанія потонула в глибокому кріслі біля самого вікна. На перший погляд їй років сорок. На другій — п'ятдесят з хвостиком. Повна жінка, руда грива волосся явно чужа — перука. Хто б порадив їй не замикати «стрілки» біля очей? Та ще олівцем?! У поєднанні з густо-коричневими тінями «окуляри» виглядають розпусно.

Іду до крісла. Цілую масну руку. Праву.

На губах залишається присмак крему.

— На могилу до бабусі ходив?

Голос низький, грудний. Прокурений наскрізь.

— Е-е-е…

— Не ходив, бачу. А даремно, хороший. І хреста на могилі немає, мабуть.

Машинально киваю. Хреста немає. Моя бабуся була переконаною атеїсткою. Будівником світлого майбутнього. І померла в повній упевненості, що особисто моєму щасливому дитинству не вистачає Сталіна. Щоб було, кому дякувати. Кремінь-стара. А на могилу я взагалі не заходжу, сволота така.

— Ось тобі й біда твоя. У сусідній могилі на тебе чорний ворог фотку зарив.

— Ч-чию фотку?

— Твою, хороший. Твою фотку. Ось ти й чахнеш. З бізнесом проблеми? У сім'ї сварки? Сходи, хороший, на могилу, постав хрест.

— А фотку? Вирити, чи що?

Виразно уявляю, як я із заступом розриваю сусідські могили. Вночі. Нишпорю з ліхтарем у пошуках вкраденої фотки. Дощ, сльота, штані по коліна вимазані глиною. Після такого навіть підполковник Качка не витягне мене-хорошого із застінків тюремного дурдому.

— Гаразд. Будемо, хороший, яйцем викочувати. Ось квитанція, з вас дванадцять п'ятдесят.

Точнісінько як мито за спадок. Стою, дивлюся на матінку Єпіфанію. І бачу, як лауреат премії Св. Вікентія починає нервувати. Затремтіли яскраво нафарбовані губи. Погано вищипані брови зійшлися на переніссі. Клієнт поводиться не за правилами. Клієнт мовчить. Клієнт…

— Червінець, матінко. За фарс. Бог вам суддя…

Коли я йду, рибки проводжають мене лупатими очима.

Сходи.

Хол.

Злість. Наймерзенніша, безвихідна злість: на себе.

— Що, не допомогла ворожка?

Слова вахтера зі скляної будки наздогнали мене на порозі.

Бувають хвилини, коли в сортир душі падає ціла пачка дріжджів. Неспішно обертаюся. Дуже детально пояснюю діду у ВОХРівському кашкеті, що думаю про ворожок в цілому і про матінку зокрема, куди і до якої саме матінки їм (а надто цій!) слід іти протичовниковим зигзагом, в яке місце засовувати свої поради, і де знаходиться труна поваплена, в якій я бачив їхній шароварний психоаналіз, і…

Не відразу зрозумів, що дід сміється. По-доброму, кректячи й утираючи сльози.

— Мабуть, добряче допекла тебе Фанька. З нею буває. Скільки разів говорив дурі: прийшла людина зі справжньою бідою — не лізь краще…

Зараз, посерйознішавши, дід став страшенно схожий на старезного орла. Сів на вершині Кавказу, настовбурчився, вертить головою, пильно вивчаючи барана внизу. Вузьке обличчя у зморшках, ніс гачком, гострий блиск з-під густезних брів.

— Знову не розгледіла. Ех, молоде-зелене! А тут справа швах, відразу видно…

— Що видно?

Я все ще був злий, хоча встиг неабияк «спустити пару».

— Що треба, те й видно — охоче пояснив «старий орел». — У тебе, красивий, не пика, а афіша. Дивися тільки, цяцьку свою ламати не надумай. Молотком, наприклад. Інакше — все, гаплик. У саме серце перейде.

Чорт! Що за натяки?!

— Ану, ану, шановний! Я вас слухаю!

Ми з дідом допитливо вивчаємо один одного. Як борці перед сутичкою.

— Може, й послухаєш, — вахтер витягує з кишені картату хустку. Починає захоплено сякатися, першим відводить погляд. Втім, це радше прийом: оно, знову зиркнув у мій бік. — А я, може, і скажу. Тільки сухе слово горло дере. Метикуєш?

І губи облизав.

Ясна річ, куди ти хилиш, вертухай. Метикую. А з іншого боку — чом би й ні? Скажеш діло — добре. Не скажеш — хоч нап'юся.

Куди не кинь, прибуток.

— Я так розумію, «біленька» розмові дуже навіть сприяє? — цікавлюся в тон вахтеру. Мало що, раптом він перевагу «Портвейну» віддає? Проте з'ясовується, що вгадувати уміє не тільки «орел-в-кашкеті». Ми хоч і не ясновидці, ліцензії Мінохоронздоров'я не маємо, але теж дещо можемо.

— Сприяє, сприяє, — поспішає завірити дід. Сіпається кадик на худій, жилавій шиї: ніби ковтаючи. Раз, другий… Е-е-е, дідусю, та ти, виявляється, алкоголік. — Фанька скоро піде, їй в сауну на пів сьомої. У інших зачинено. А у мене комірка є, казенна. Все чин-чинарем.

— Ну, чекай. Скоро повернуся.

Ось і докотився ти, Валерію Яковичу. До дверної ручки. Зі сторожем-алканавтом готовий горілку жерти і одкровеннями закушувати. Прийшов Іван-Дурень до Баби-Яги, а вона йому й каже: є у мене на вахті Кощій Беззмінний…

— Дві пляшки «Холодного Яру». Так, півлітрові… Ні, не ці. Не квадратні. Виробництва «Косарі», круглі. Що ще? У вас ніби все. Адже хліб в іншому відділі?

Магазин виявився буквально за два кроки. Надавав повний асортимент для стражденних душ. А також шлунків. Окрім горілки, я узяв півкіло грудинки, буханець «Бородінського», банку маринованих огірків і пачку «Bond'а». Досить. Не банкет влаштовувати зібралися.

Вахтер чекав мене, марно прагнучи приховати шило в дупі. Аж підстрибував на посту.

— Пішла ваша Фанька?

— Пішла, пішла. Зараз, будку замкну… Заходь, Валерію Яковичу! Ось сюди…

Мене здивувало дивне звернення: на «ти» і водночас — по-батькові. Тільки потім зметикував, що не представлявся вахтеру. Дуже дивно. Втім, ні, якраз нічого дивного. У Єпифанії, мабуть, запитав, коли повз нього спускалася.

Дурниці…

15

Двері в комірчину, оббиті витертим дерматином, були поряд з будкою. Житло діда нічим не здивувало: ліжко з металевими бильцями, куций матрацик, ковдра в клітинку. Дзеркало в шафі тріснуло, поряд — стілець-інвалід, кульгавий столик з горою тарілок і двома склянками-«гранчаками». Вікно забране витими гратами, на підвіконні — попільничка з недопалками.

Запах застояного тютюну — міцного, дешевого — бив у ніздрі.

— Влаштовуйся, Валерію Яковичу. Я грудиночку наріжу… хлібчик…

Вахтер прудко накрив стіл. Звичним жестом, не без гусарської хвацькості, відкоркував першу пляшку. Хлюпнув у обидва гранчаки. Руки у діда при цьому ледь помітно тремтіли.

— Ну, за знайомство. Сартінаки Євграф Глібич. Щоб наша доля нас не цуралась!

— Грек, чи що, будете? А, Євграфе Глібичу? — цікавлюся я, підіймаючи гранчак.

Добре пішло, однак! Саме те, чого не вистачало. А дід і справді орел — відразу підтягся, помолодшав, по другій наливає! Посміхається:

— Куди нам, холостим! Від прадіда прізвище дісталося. От він справжнім греком був. А я… — вахтер якось невизначено ворушить пальцями і тягнеться до гранчака. Який темп узяв, однак! — За тебе, Валерію Яковичу. Йди, біда, темним лісом, дрібним бісом!

Ех, Глібич! Твої б слова — та Богу у вуха!

— Ну, тепер і тари-бари розвести можна, — вдоволено крякає дід, розкривши пачку сигарет. Підсовує ближче попільничку. — Покаж цяцьку, Валерію Яковичу. Не бійся, давай.

Звідкись я точно знаю, що кулька лежить у внутрішній кишені піджака. Правій. Костюми я ненавиджу люто, натерпівся від них, але до гадюки Єпифанії вирядився павичем: краватка, шпилька з камінчиком, нові черевики… Лізу за пазуху. В кишені немає нічого, крім запасних гудзиків в целофановому пакетику. Перевіряю кишеню за кишенею. Невже немає?

Дід з розумінням киває:

— Ховається, сучий викидень… Ти цикни на нього, він і знайдеться.

Погано розумію, як слід цикнути на спадок. Зсередини підступає сліпий, безпричинний сказ. Знущаєшся, сволота! Я ще головний! Зрозумів?!

Пальці відшукують різьблену кістку.

У правій внутрішній кишені піджака.

Вахтер зацікавлено, але без тіні усмішки (за це йому велике спасибі!) спостерігає за тим, що відбувається. Напевно, збоку я, доки порпався по кишенях, був схожий на повного психа. Або хворого на коросту. Простягаю руку. Старий обережно, ніби гранату, яка казна-скільки пролежала в землі й готова будь-якої миті вибухнути, бере мою кульку. Дивиться на просвіт. Крутить.

Дістаю сигарету й собі. Навпомацки, не дивлячись. Бо погляд намертво прикутий до кульки в пальцях Євграфа Глібича.

— Яка погань! — бурмоче під ніс вахтер, похмурніючи. — Ти ба!.. Давно цю заразу не бачив, треба ж…

Раптово уявляю Глібича, такого ж старого як зараз, тільки у смугастому фартусі — біля підніжжя піраміди Хеопса. У розпал новобудови. Довкруги снують раби, але діду не до них. У руках він крутить дуже схожу кульку і бурчить по-давньоєгипетськи: «Давно цю заразу не бачив, треба ж…» Видіння спалахує і одразу зникає, я мимоволі трясу головою і, на превелику радість, втрачаю з поля зору прокляту кулю-в-кулі-в-кульці.

Прикурюю.

— Ще тримаєшся, красивий. Ще булькаєш. Але скоро наковтаєшся, — «заспокоює» старий, повертаючи зловісний скарб. — У спадок отримав?

Кмітливий цей Глібич. Міг би за сумісництвом у Шерлоки Холмси податися. На півставки.

— Погань цяцька. Гидота, — дід скупо цідить слова, а я слухаю його, немов оракула, прагнучи нічого не пропустити. — Гнилий фарт тобі випав, Валерію Яковичу. Мабуть, і гадки не мав, що від Скомороха отримуєш?

Залишається знизати плечима. Хто ж міг знати?! Зроду в аури-шмаури, причину-пристріт та інших енерговампірів не вірив. Дідусю, милий, ти-бо звідки про Скомороха винюхав?

Старий немов читає мої думки:

— Вір-не-вір, а ноги винось. Відмовитися треба було. Від спадку. Шкода, нотаріус про таке попереджати не зобов'язаний. Що ж тепер поробиш…

Сигаретний дим стає у горлі кляпом.

— Нотаріус?! Він що, знав?!

— Знав, звичайно. Що за цяцька — міг і не відати. Але що підрощена вона — знав напевно. Інакше б Скоморох йому заповіт не довірив…

Старий мовчить, задумливо плямкаючи губами. Дивиться на низьку вибілену стелю. І нарешті твердо відрізає:

— Ні, не довірив би.

— Що ж він мене, паскуда, не попередив?!

— Сказав же: не зобов'язаний. Угамуйся, Валерію Яковичу. Бог Трійцю любить. Наливай по третій, та думатимемо, як твоїй біді зарадити. Тут без півлітри ніяк…

Ось з чим — з чим, а з останнім твердженням сперечатися гріх. Випили без тосту. Наче за упокій. Я пошукав очима виделку, не знайшов і поліз у банку з огірками рукою. Цікаво, де маленькі та міцненькі огірочки-корнішончики були за Радянської влади? За бугор всі поспіль емігрували? До буржуїв? Згадуєш зараз: самі трилітрові банки з о-от такими огірчиськами на полицях жовтіли. Звідки ж тепер ці взялися? Адже наші, не польські.Сиджу. Хрумкаю огірочком. Чекаю, аж Глібича думки мудрі відвідають. Позаяк у мене думок зовсім не залишилося. Зате настрій піднявся. Від горілки, природно. Такий відчайдушно-безтурботний кураж у собі відчуваю. Ось дістанемося до другої пляшки…

— Значитця, так, — старий прокинувся. Невже й справді що надумав? — Слухай мене уважно. Викинути цяцьку не пробуй — повернеться. Зламати — тим більше не намагайся. Це я тобі вже казав. Зрозумів?

Тупо киваю.

— Слухай далі, — старий кривиться від досади. Ніби немовля вчить не в повзунки ходити, а на горщик. — Якщо не встигнеш, багато крові на тебе ляже. Згадай моє слово. Безкарним будеш…

Він знов підносить очі. Видивляється на стелі запис з Кримінального Кодексу Долі, де значиться термін безкарності Смолякова В. Я., одруженого, безпартійного, без певного місця роботи.

— Сім років і три місяці. Може, ще з тиждень. Потім — справа швах. Не помилують тебе. Правду кажу: позбавляйся цяцьки.

— Як?!

— Продай. Але неодмінно з купчою, і нотаріус щоб завірив. Краще — який спадок вручав. Або подаруй. Але, знову ж таки, з дарчою. Згідно із законом. І хоч копієчку, та візьми. Тоді відпустить тебе, на іншого перейде.

— На іншого?

— А ти хотів чистеньким? З крильцями?! Закон збереження, він і тут діє. Суворіше, ніж в ядреній фізиці.

Ейнштейн від астральних наук, бач. Зараз формули виводити почне…

— Значить, хтось інший? Інший буде «театр одного глядача» крутити? Або я, або той, кому продам?!

— Виходить, так, — тяжко зітхає Глібич і рішуче розливає по склянках залишки горілки. Ставить порожню пляшку на підлогу, мовчки виливає свою порцію в горлянку, забувши запросити мене. — Думаєш, чому я водяру глушу? Чому барбосом у дури-Фаньки служу, а не в кабінеті її рибками милуюся? Хоча й у Фаньки іскорка жевріє: малесенька, ледве помітна… Знаєш, чому?

— Чому? — слухняно питаю я, умощуючись зручніше.

На знайоме крісло.

П'ятий ряд, третє місце праворуч від проходу.

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія четверта

На авансцені, ближче до лівої куліси — стіл. Пляшки, склянки, тарілка із залишками їжі. У попільничці димлять недопалки, цівка диму піднімається до падуг і колосників. За столом двоє: Валерій Смоляков і хтось іще. Світло єдиного включеного прожектора падає так, що другого співрозмовника не розгледіти. Замість нього — безформна темна пляма. Можливо, це гра світлотіні, і другого співрозмовника немає зовсім. Решта простору затемнена. Замість декорацій — «чорний кабінет», немов для пантоміми. Поряд із Смоляковим ледь видно контури загратованого вікна. Від протягу стукає кватирка. Тихо, поступово посилюючись, вступає музика: квартет віолончелістів «Apocalyptica» грає композицію групи «Metallica» «The Unforgiven».

Валерій (звертаючись до темної плями). Чому?

Упізнати Валерія важко: обличчя його густо набілене, на щоці — темна сльоза.

У відповідь голос лунає відразу з усіх динаміків залу: малої виносної тургелі під стелею і двох великих колонок, що стоять обабіч бічних драбин, близько до першого ряду. Підключається «озвучення» на балконі оператора, навпроти сцени. Звук плаває, зміщуючись в різні боки. Створюється враження, що відповідає приміщення театру.

Чотири віолончелі, розкидані квадро-звучанням, підсилюють це відчуття.

Голос. Тому що бачу. Ось іде людина: задоволена, щаслива. Дівчині тюльпани тягне. А я знаю: йому не жити. Тиждень залишився, від сили. Попереджати? Пробував… Коли молодий був. Морду били, матюками обкладали. У дурці три роки відтарабанив. (Гучне зітхання.) І те сказати: іноді зі шкури пнешся, допоможеш людинці… А потім виходить: дарма. За рік-другий і сам на той світ загримить, і ще когось із собою прихопить. Для рівноваги. Дурна справа, синку: людям допомагати. Краще горілочки, горілочки…

Валерій (прикурюючи чергову сигарету). Чому ж зі мною розговорилися? Впав у вічі?

Прожектор блимає, темна пляма змінює контури.

Чується булькання.

Голос. На хрін ти мені лисий впав. Хоча людина ти… Не те щоб дуже хороша, але все ж таки не мерзота. Не гнида. Серце у тебе боліло. Я й зірвався. Зрозумів: цей повірить…

Валерій (знущаючись, поступово розпалюючись і переходячи на «ти»): Повірю, значить?! На іншого стрілки переведу?! А як я тому хлопцеві в очі дивитися буду, ти подумав? Коли купчу підписуватиму? Може, підкажеш, кому свиню підкласти? Ось ти, ти сам — купи, а? Недорого продам! Або — подарую? За копієчку?!

Голос (стомлено). Не кип'ятися. Мені твоя цяцька не треба. Сам вирішуй, сам шукай. Я тобі й так вже більше ніж потрібно сказав.

Валерій бере за шийку порожню пляшку з-під горілки.

У звучанні квартету віолончелістів наростає жорсткість.

Єдиний прожектор блимає все частіше. Поряд з ним, на сталевому тросі, зі стелі спускається куля, обклеєна осколками дзеркала. Куля крутиться, на стінах «чорного кабінету» починається завірюха «снігу». Біле обличчя Валерія виблискує.

Валерій. Ясновидець хрінів! Ні, ти у мене приймеш подаруночок!.. нікуди не дінешся, гад…

Він схоплюється, з гуркотом перекидаючи стілець, б'є пляшкою об підвіконня. Дзвенить скло. У руці у Смолякова — «трояндочка». Гострі сколи скла блищать в мигтінні прожектора.

Валерій обертається до темної плями.

Голос. Це не вихід, Валерію Яковичу. Сила тут — пусте. А скло прибери. Долю дратувати — себе втрачати. Мене тобі не бачити. Значить, по мені удариш, по своєму горлу різнеш. Теж вихід, але аварійний. Давай краще на посошок…

Музика різко уривається. Прожектор гасне.

Припиняється «сніг».

16

Клятий ліхтар! Прямо в око світить. І дзижчить. А ми тебе, красивого, зараз притиснемо… Шкода, жодного каменя поряд немає. Навмисне поховалися. Борються за чистоту вулиць. Нічого, ось, замість каменя буде. Н-на! Промазав, блін. Ну і фіг з ним, з ліхтарем. Піду-но краще додому. У метро. Якщо пустять. Пустять, нікуди не дінуться. Йде людина: пристойна, солідна, звучить гордо… Хомо ест! Не такий вже я й п'яний. Тобто п'яний, звичайно. Але не такий. А такий. Рівно йти можу. От так. І ще от так. І отак.

Можу!

Славно ми з Глібичем посиділи. Я теж ясновидець. Як у воду дивився: допоможе — добре. Не допоможе — нап'юся з хорошою людиною. Напився. З хорошою. Обидва тепер хороші. Обер-р-режно, дубина! Це я не вам. Це я собі. А Глібич молодець. Як мене попустило, навіть ображатися не став. Давай, говорить, краще ще по сотці бахнемо. Ну, ми і бахнули. По сотці. У нього в заначці зберігалося. А потім я в продуктовий збігав: додати. Я люблю тєбя, жизнь!.. я шагаю с работи устало… Повітря. Свіже. Рай після дідової комірки. До речі, а чим це я… Чим в ліхтар запустив? От тобі й на! Цяцькою запустив! Спадком триклятим. Була кулька, спливла кулька. Що тепер? А хрін в пальті тепер! Я люблю тєбя, ж-жи… З'їв, Глібич?! Дарма ти мене лякав. Ось викинув — і накось-викуси. Давно треба було…

Ну ти, братик, зовсім знахабнів. Де це бачено, щоб кіт — і прямо під ноги? Сидить, блохастий. Мружиться. Киць-киць-киць… Що у тебе там? Мишка? Поділитися хочеш? Спасибі, я мишами не закушую. Блін! Де ти його знайшов? А ну віднеси, де взяв! Я кому! к-кому сказав?! Стій, паршивець! Стій… Ну та, розігнався — «стій»!.. Повернулася. Кулька повернулася. А шарік вєрнулся, а он галубой… Ця-цька. П-падла ти, Глібич, пірамідон хеопський. Було щастя — біс заніс. А тут не біс, а кіт. Учений. І не заніс, а приніс. І не щастя, а…

Ну і гаразд. Гаразд, Глібич. Заберу я його. Може, ти і правий. Блін, найшло на мене. Сцена ця клята, очі б не бачили. Я — у залі. А поряд цей… Скоморох. Глядач, з квитком. Бачить. Усе бачить. І на мене коситься. Киває. Схвалює. Коли я пляшку розбив, навіть палець великий відкопилив. Мовляв, браво. А я йому у відповідь дулю скрутив. Це ж не я — браво. Не я — пляшку! Я — тут, у залі. У партері. З програмкою і біноклем. А на сцені — блазень гороховий. Це він хотів Глібича — «трояндочкою». «Міліон, міліон, міліон алих роз…» Вдавися своїм «браво», Скоморох гадський! — у мене алібі. Я з боку дивився. Із залу. Спектакль ішов. От би ще трішки… Не дали додивитися! На найцікавішому світло вирубили. І темрява.

Тьма єгипетська…

Куди це я йду? Мені начебто до метро… А, ні, правильно йду. Оно літеру «М» видно. Скоро поряд букву «Ж» привісять, для рівноваги. «М» і «Ж»… Му-Жик. Ме-Жа. Мо-Же… Може, і у цього? У Скомороха так було? Сидиш у кріслі, спектакль дивишся. Ненасправжки. П'єса, актори в гримі. А потім — кульмінація, і — ножем! — по горлу!.. або шпага — у серце!.. або… Мить тиші. Аплодисменти — шквалом. Зал встає. «Браво!» Катарсис. Катарсис, щоб йому пусто було! Катарсис, єдрьона воша!.. Ні, я не лаюся. Це я так… Вибачте. Та не вам це я, не вам!..

Оп-па, а хто це до нас в кишеню лізе? Адже ось зухвалий злодій пішов! Зараз я розвернуся, так як заїду, з розвороту ногою… Ні, ногою я впаду. Рукою. З розвороту. А ось і не заїду. І не виїду! Ну ж? Давай! Це правильна кишеня… потрібна!.. У портмоне все одно п'ятірка з дріб’язком та візитівки — не шкода. Чувак, якщо ти! чувак, валяй!.. Я тобі ще й доплачуватиму. Чесно! Ну… Є! Є! Молодець! Вийшло, вийшло!

Тепер дати йому піти, не злякати. Моя зупинка. Так, не бігти, йти спокійно… ескалатор… двері…

От і все. Вільний!!!

Вільний…

17

Коньяк був дешевий, тризірковий. Качка куди кращим пригощав! Від лимону щелепи зводило. А в серці тихо завмирав спокій. Мені було добре. Концерти зірки закінчилися, і жах цей клятий закінчився, а життя продовжується.

Гіп-гіп-ура!

— Ну, старий! Ну, врятував! Думав: все, хана чосу!..

«Чос» на жаргоні естрадників — швидкий заїзд в місто, один-два концерти в найбільшому залі, який знайдеться. Дехто для «чосу» віддає перевагу стадіонам. Себто «вичесав» максимум «понтяри» (вона ж — поважна публіка) — і по конях! Далі…

— …мені Арнольдич плаче: Юрок, тонемо, половина шоу нанівець! Я йому: кочумай, випливемо! А ти, старий, прямо бог з машини! Слухай, давай мій шмок з тобою контракт підмахне? Або я сам… Гайда з нами на гастролі: піротехніку ставити, ефекти? Башлі лопатою гребти станемо!..

«Шмок» — це зоряний менеджер. Скупердяй рідкісний. Хоча башлями справді не обділив. Лопатою-не лопатою, але совочком я їх, хрустких, загріб. Правда, довелося попрацювати. Димова машина? — гаразд, я з такою вже працював. А ось поки в їхньому пульті для ефектів розібрався, поки з пожежником домовився — наш «гасила» тризірковий не п'є, йому «Ай-Петрі» подавай! Замість римських свічок виставив кольорові фонтани, в «чортовому колесі» всі заряди позамінював — щоб шлейф трохи менший давали. Нічого, прокотило. І ще від себе сюрприз додав: під фінал «Ночі над містом» (це у зірки супер-хіт!) торохнув два магнієві заряди. Укріпив на бічних штанкетах і, коли тінейджери в залі полізли в прохід танці-шманці влаштовувати… «Гасила» мене потім мало багром не вбив, зате публіка вищала від захоплення! Аншлаг, овації, свист, крики, фанати в екстазі. І ми, так би мовити, Химко, люди!

Є чим пишатися. Добре вийшло, і то добре дуже.

— …ну, ти вирішив, старий?

Зараз всі були добряче «на бровах», і під цю справу справді світило підписати контракт. Тільки навіщо? Наїздився я з гастролями. У печінках сидять: потяги, готелі, печія від кафешного їдла, п'янки-гулянки, смутна любов з кордебалетками… Коли еротичний балет «Птах Миру» два місяці конферив, ледве імпотентом не зробився. Богема хрінова. Знову ж таки, не хочу Наташку з Денисом кидати надовго.

— Спасибі, Юрок — ми із зіркою вже третій день на «ти». — Вибач, не зростеться. Я за вдачею домашній. Не потягну.

— За вдачею він! Які наші роки, старий! Давай! Всіх справ: заряди розкидав — тисни кнопки! Не потягне він… Адже я тягну — а ти й поготів зможеш. Тобі козлом не скакати!

Що правда, то правда. Тягне. Аж дим іде. Хоча старший за мене років на п'ять. А так і не скажеш. Завивочка, підтяжечка. По сцені як хлопчик скаче. Професіонал. Бачив я, як він біля балетного станка париться. Кожного божого дня. Зранку. А ввечері — концерт. Спробуй, побатрач так в сорок з гаком! Я відразу в'їхав: він під «голубого» для іміджу косить. Нормальний мужик по життю, ще й здоровий — дай боже кожному! Вчора, пам'ятаю, від сміху аж захлинався, дивлячись, як він перед фанками гея розігрував. Дістали його дівки, ось і вирішив відігратися. І на них, і перед ними. Повірили, дурепи! Утекли, всі яскраво-червоні. Навіть квіти вручити забули. А зірці за півгодини вже справжнісіньких геїв відшивати довелося. Ну, до цих він з Поліною-танцюристкою вийшов. Обійнявшись. І лапа у Поліни під спідницею. Геї ошаліли, знітилися, а Юрок їм простою російською мовою, без щонайменшої політкоректності: зайнятий, мовляв, гетеросексуалю потрохи… Бо всі чоловіки — негідники, і чистої любові між ними довіку не знайдеш. У перекладі з культурного на загальнодоступний. Геї, що дивно, не образилися. Троянди подарували і повідомили, що все одно на концерти ходити будуть, бо Юрок для них — символ. На зразок Статуї Свободи і Кролика Роджера. А орієнтація — його особиста справа, хоча, звичайно, шкода.

Я просто засмутився, що натурал.

Теж був би ввічливим…

— Гаразд, старий, ти думай. До ранку час є. Потяг о пів на шосту, ніч тут гуляти будемо.

Усміхаюся зірці:

— Мене дружина не відпустить. Ревнива.

Юрок пхикає у відповідь і витягує з-під купи сценічних шмоток гітару. Акустику. Стареньку, бувалу, але ще, схоже, цілком робочу «Кремону». Бере пробний акорд. Гітара не настроєна, і зірка починає терпляче підкручувати кілки.

Вибираюся в коридор.

Із-за сусідніх дверей долинає голос моєї дружини:

— …це як в музиці. Де зараз симфонії? ораторії? сюїти на півгодини-годину?! А немає! Суцільні шлягери-трихвилинки. Навіть для симфоністів композиція на десять хвилин — це вже багато. І в джазі — аналогічно. Про попсу і рок я взагалі мовчу…

— Перепрошую! А як же тоді…

Все зрозуміло. Наталя після третьої чарки сіла на улюбленого коника, зібрала навколо себе компанію підігрітих естетів, і тепер вони із задоволенням чешуть язиками. Вічна тема: «Куди, блін, котимося?!» Добре, що ми сьогодні на таксі приїхали, а «Хонду», циганочку нашу, на стоянці залишили. За кермо Наташці краще не сідати. Зате вчора і позавчора під’їжджали на своїй тачці, як «білі люди». Самому може водити навчитися? Треба б…

— …але ж це крапля в морі, Сірий! А література?! Де тепер романи, я вас питаю?

— Навпаки! Зараз якраз вірші і збірки оповідань майже не видають. А романами вашими всі ятки завалені…

— Ви не зрозуміли. Я маю на увазі справжні романи: на сорок, а то і на сімдесят авторських аркушів. Гюго, Голсуорсі, Фейхтвангер… Дюма, нарешті?! Де вони? Наші, сьогоднішні?! Зараз роман — це максимум чотирнадцять-п'ятнадцять аркушів, безбожно розтягнутих версткою. Щоб людина за вечір проковтнути могла. І забути за три дні. А ви спробуйте «Собор Паризької Богоматері» за вечір осилити! А? Отож бо! Адже це Книга. З великої літери. І за рік пам'ятаєш, і за десять. Повертаєшся, перечитуєш… фільми знімають, опери…

— Здається, ви згущуєте фарби, Наталочко. Давайте по чарочці, і я вам наведу приклади. З сучасних.

— Зробіть ласку! Ні, мені справді цікаво… Куди ви стільки ллєте?! Ну добре, добре, це мені на два рази буде. Ізольдо, передайте, будь ласка, шоколад…

Життя у Наталі явно вдалося. Знайшлися близькі душі. Іду далі по коридору. Накурено — хоч сокиру вішай. З дверей найближчої вбиральні вискакує гола дівчина. Побачивши мене, просить закурити, і в пасмах диму поволі йде до туалету, хилитачи худою дупою.

За спиною продовжується:

— …та що ви мені торочите! Де багатошаровість, де розгалуженість сюжету, відступи, роздуми? Де поліфонія? Немов на естраді: залишилися тільки найпростіші ритм і мелодія. Добре, нехай ритм «заводить», і мелодія мила. Чудово! Але де імпровізації, соло, оркестровки, екзотичні аранжування? Де душа, я вас питаю? Гармонія?!

— Ви б, Наталочко, ще Гомера пригадали! Інший час, інший ритм життя. І, проте, візьмемо, наприклад…

— Не треба: наприклад! Роман помер! Вони романом називають повісті. Скоро оповідання назвуть…

Гулянка розпадалася. Десь пили, сміялися, розповідали анекдоти, десь сперечалися про постмодернізм; із-за дверей, звідки з'являлася гола феміна, млосно стогнали в ритмі «кантрі». Я попрямував назад до гримерки, в якій влаштувалися Юрок, його клавішник і звукооператор. Всі ці дні, починаючи з моменту, коли злодій-невдаха поцупив «цяцьку», у мене був прекрасний настрій. І ніщо не могло його похитнути. Розбив випадково вазу — на щастя! Дружина нудить з приводу невибитого килима — ноу проблемс! Пішов і вибив. Із задоволенням. Денис відмовився йти на концерт зірки, дивитися на батькові спецефекти? — добречки! Хай тренується. Може, воно і на краще, що хлопчак хоч до чогось серйозно ставиться. Буде Чаком Норрісом.

Катарсис? — накось-викуси!

Ніколи нам ти не розповіси,

Що бачив, вдершися в чужу державу;

Мабуть, там рай у Божій силі й славі,

Та нам не бачити тієї-от краси…

Спочатку навіть не зрозумів, що співає зірка. Голос зовсім інший, інтонації. Хвороблива хрипота, надтріснуті акорди гітари… Тихо причинивши за собою двері, я став у куточку. Притулився до стіни. Зараз Юрок співав не «для башлів» — для себе. І обличчя у зірки було…

Зоряне.

Втомлена, немолода людина, поза славою і мішурою.

Там стогін-дзвін, розірвана струна

Розріже тишу — чуєш, мій юначе? —

Як звук в багатожильній тятиві:

Стріла у серці, хай її не бачать…

Звукооператор протягує мені чарку. Повну. Дякую мовчки, кивком — боюся перешкодити пісні.

І хтось розійдеться з бідою,

А хтось всміхнеться від знущання злого,

Тобі зробивши боляче цим словом.

Та ти мовчиш.

Ти бачив ад в раю.

— Валеро? Ти тут? Тебе на вході чекають.

У дверях — Наталя у супроводі меланхолійного охоронця.

— Хто?

— Якийсь юнак, — басом гуде охоронець.

Винувато розводжу руками: бачиш, Юрку? Не одного тебе прихильники дістають!

Обіцяний юнак чекає внизу, у фойє. Дивно, що охорона його сюди пропустила: оно, залишки фанів дотепер на вулиці товчуться. Пиво п'ють. Скандують всілякі нісенітниці. Але — «кордон на замку»! А цього пустили. Дивний він, причмелений. Коли підходжу ближче — враження посилюється. Очки бігають, кутики губ тремтять. Обличчя… псоріаз у нього, чи що? Екзема?! Шкіра блищить, ніби вкрита «тоналкою», навколо рота — почервоніння, облямоване білою плівкою. Нагадує посмішку Рудого клоуна.

Рум'янець ідеально круглими п'ятаками.

— Це ви мене шукали?

— Ви… ви Смоляков? Валерій Якович?!

Паузи між словами — немов людині катастрофічно не вистачає повітря. Голос ламається, «пускає півня». Від хвилювання? Від страху? Нісенітниця! Чого йому мене боятися?!

— Так, це я.

— Я… я прийшов вибачитися… і повернути… Повернути!

Він судомно робить крок до мене. Я не встигаю нічого гаразд зрозуміти, як у мене в долонях опиняється ціла купа мотлоху: купка купюр різного номіналу, моє власне портмоне, авторучка «Паркер», годинник на шкіряному ремінці (здається, золотий!) і…

Куля-в-кулі-в-кульці підморгує: привіт!

Втім, все це я розгледів трохи пізніше. А в першу мить погляд прикипів до його зап'ястка, який виглядав з-під куцого рукава. Шкіра була вкрита коростою, лущилася, нагадувала риб'ячу луску або нашарування лупи… Місцями короста відшаровувалася, і під нею прозирав розсип гнійних виразок. Господи! Ніколи не зустрічав хворих на проказу. Або це у нього псоріаз такий страшний?

Сахаюся. Мимоволі.

— Ви… н-не бійтеся! Це не заразне! Я сам… сам винен. Пробачте! Я ж не… знав! Не знав! Ось, все, що є — беріть! Беріть! Не треба мені вашого! Не треба!

По візитівках, мабуть, вирахував, шакал! Ну ні б попастися, дурню, в КПЗ загриміти — хіба тобі важко було, гад?! Думка абсолютно клінічна, але злодій, здавалося, її прочитав:

— Ви… це… якщо хочете!.. Ментам мене здайте! Я сам! Я зізнаюся! Хочете?! Я…

— Пішов ти знаєш куди?! Вимітайся звідси!

От і все. Погуляв на волі — досить. Рано пташечка заспівала. Злодюжка, не ймучи своєму щастю, поволі задкує до виходу. На страшному, загримованому обличчі його крізь клоунський вишкір боязко проступає справжня усмішка.

— Спа… спасибі! Спасибі!

Він раптом кидається вперед, швидко цілує мені руку (мотлох сиплеться на підлогу…) і, розвернувшись, що є сили тікає до дверей. За мить швидкий тупіт стихає зовні. А я стою, як дурень, і тупо оцінюю: що з його крамом робити?

— Вам допомогти?

Охоронець починає завзято збирати речі. Суне мені. У портмоне виявляється п'ятидесятидоларова купюра. Годинник? Ручка? Викинути? Шкода. У міліцію віднести? Між собою, мабуть, поділять. А наді мною посміються. Собі залишити? Незручно, крадене все-таки…

— Ви йдете?

— Так, я вже йду…

Треба йти. Сміятися, пити, ніби нічого не сталося.

Треба жити далі.

— Ух ти! А ну, покажи!

Як у мене за спиною опинився Юрік, що вибрався у фойє провітритися, я не помітив. Хоча я, коли задумаюся, можу не помітити Годзиллу за два метри на зріст. Рожеву в зелений горошок. Знаю за собою таке.

Кулька опиняється в загребущих лапах кумира молоді. Юрік крутить «цяцьку», дивиться на просвіт, цокає язиком.

— Де узяв, старий?

— У спадок дісталася.

Чиста правда.

— Продай! Я такі цяцьки збираю.

— Ну…

— Не будь жадюгою! За сто баксів поступишся?

Вперед, Валерій світ Якович! Ось воно, твоє щастя: підморгує жовтим оком, шкіриться підбадьорливо. Давай же, скористайся! Що ж не радієш, не квапишся погоджуватися, не біжиш за нотаріусом? Адже сама людина напрошується! Іншої такої нагоди не буде.

— Вибач, Юрік, не можу. Пам'ять… спадок…

Поряд виростає Наталя. Її погляд красномовніший за будь-які слова: що ти мелеш? Збожеволів? Яка пам'ять, який спадок? Продавай, дурень! Хто тобі ще за цю дурницю сто баксів відвалить?!

— Старий, ти жартуєш? Тобі воно до фені, а мені — у колекцію. Гаразд, півтори сотні даю. Годиться?

Дідько, хоч би Наталки поряд не було! Спокусник… Ні, не можу. Підставити доброго, по суті, мужика, який ні сном, ні духом?

— Вибач, Юрік. Не зростеться. Пішли вип'ємо?

— Ну, як знаєш…

Зірка скривджена. І контракт старий не підписує, і цяцьку не продає. За такі башлі! Зовсім зазнався, підривник хрінів.

— Ти що коїш?! — шипить у вухо Наталя. — Наздожени його! Півтори сотні… Лови момент, тютя!

— Якщо він відразу півторашку запропонував, значить, кулька більше коштує, — примудряюся нарешті знайти гідну відповідь. — Треба до оцінювача занести. Справжню ціну дізнатися…

— Бізнесме-е-ен!..

Наталя гордо йде геть. Услід за Юрком. А у мене раптом з’являється пристрасне бажання напитися. До півсмерті. Як чіп. До повного затьмарення і жорстокого бодуна на ранок.

Що ж, коньяку для цього залишилося цілком достатньо.

18

Тополі грали в зиму. Пухові снігопади, дітлахи з коробками сірників бігають уздовж вулиці, радісно кидаючись вогниками. Бабці бурчать незлобиво. Своє все-таки, рідне, нехай пустує. Виросте, натомиться…

— Здрастуйте, Валерочко! Як мама? Дідусь? Пишуть?

— Здрастуйте, Абраме Григоровичу…

— Як здоров'я дідуся?

— Погано. Старий він… Мама дзвонила, плакала: у лікарні весь час.

— Ой, як шкода! Скажіть мамі, хай тримається… Вона у вас молодець! А ви ще не їдете?

Як я люблю ці розмови. А ви ще не їдете? Ще не виїхали? А чому? Ой, ви не розумієте свого щастя! Особливо обтяжливі зустрічі з малознайомими людьми. Коли спільних інтересів як кіт наплакав, говорити, в цілому, нема про що, і ти стоїш, кліпаючи, всім виглядом показуючи: закруглюємося?

Абрам Григорович не розуміє.

Квадрат не хоче закруглюватися.

Повне, одутле обличчя променіє співчуттям. Будівельник за освітою, Абрам Залеський був природжений «слухач» — не знаючи нотної грамоти, замолоду лабав джаз по шинках. Король клавіш. Кажуть, часом пише пісеньки для КВК. Не знаю, не чув. Замолоду… Він старший за мене на сім років, а здається, що на цілу вічність.

Це, напевно, тому, що Залеський рано облисів.

А ще тому, що багато хто народжується людиною похилого віку.

— Ви знаєте, Валерочко, а я подав документи. Шкода, Олежко відмовляється.

Олежко — це його син. Старший. Хлопцеві за двадцять, у Наталки у видавництві скоро вийде «покет» з його оповіданнями. «Мертве місто», «Час низьких стель» і щось іще. Наталка хвалила. Давала мені погортати верстку. Муть непроглядна, я нічого не зрозумів. Але сперечатися не став. Наталя за чергового улюбленця горло перегризе.

— Ну і правильно відмовляється, Абраме Григоровичу. Що йому там робити?

— Ой, Валерочко… Ну навіщо ви так говорите?

Добре, що він застав мене біля самого під'їзду. Інакше довелося б довго йти поруч, вислуховуючи, киваючи, підтакувати або сперечатись. Від’їзджанти дуже люблять поговорити про процес. По суті, нешкідлива пристрасть: дати вихід хвилюванню, виплеснути на стороннього. Дещо нагадує щиросерді вагонні розмови. Але — краще не зі мною.

Тополиний пух між нами закручується завірюхою.

Спалахує.

— Ну навіщо ви кинули сірника, юначе? А якби нас обпалило?

«Юнак» на лавці посміхається. Спереду у хлопця бракує зубів, і губи шорсткі, обсипані лихоманкою, від чого усмішка виглядає особливо відразливою. Вочевидь слухав нашу розмову. Вочевидь не в захваті. Зараз ляпне що-небудь.

Абсолютно забув, що хвилину тому сам мріяв позбавитися докучливого співрозмовника.

— Вибачте, Абраме Григоровичу… Я запізнююся.

— Так-так, Валерочко! Всіх благ! Привіт родичам!

— Обов'язково…

Коли я заглиблююся в темне нутро під'їзду — Іона, якого проковтнув п'ятиповерховий кит, — юнак заходить слідом. Палить, спостерігаючи, як я поволі піднімаюся по сходах. Спиною під його поглядом забігали мурашки. Бувають люди, неприязнь до яких біжить перед ними.

Проліт.

Другий.

— Валерій Смоляков — це ви?

Питання наздоганяє мене біля дверей квартири. Впускаю ключі. Гніваючись на власний ляк, сідаю навпочіпки. Починаю виколупувати ключі з щілини між сходами.

— …це ви?!

Що за безглузда манера — розмовляти, стоячи внизу?!

— Це я. А ви до Дениса?

Не пам’ятаю, щоб у Дениса були такі приятелі. Нікчем тут не шанують. Денис зве їх «чаморошними». Хоча інколи я віддав би перевагу кільком слабшим, але більш начитаним хлопцям синові у товариші.

— Ні. Я до вас.

— До мене?

Наша розмова гучно бродить під'їздом. Починає нявкати Баська, кішка сусідки з четвертого поверху. Глузливо чорніє «граффіті» на стіні: «Хеві-метал-лох». Вже не знаю, на чию адресу.

— Так, до вас. Моє прізвище — Кожум'яка.

— Дуже приє…

Насмішка стає попперек горла.

— Мені можна піднятися?

— Піднімайтеся.

Поперед нього піднімається дим дешевої «Ватри». Як можна палити цю гидоту?! Сам хлопець запізнюється на півхвилини. Він іде, дивно сіпаючись. Тремтить дрібно, але виразно. Дивитися на хлопця неприємно. Він знає це і, піднявши голову, обдаровує мене черговою усмішкою.

Злою, із тихим викликом.

— Заходьте. Як ви дізналися, де я живу?

— Н-не-нн-неее…

Він раптом починає сильно заїкатися. Булькає, широко роззявляючи рот. Майнув синій корінь язика.

— Н-нее… Не має значення. Ваш син сказав, що ви скоро будете. Він, до речі, пішов півгодини тому. З якоюсь шалавою.

Пропускаю «шалаву» повз вуха. Настя — дуже пристойна дівчинка. І взагалі, це Денисова справа.

— Роззувайтеся. Ось капці.

Кожум'яка заходить до квартири, не знімаючи кросівок. Заношених, брудних. Гаразд, змовчимо. Дуже не хочеться зізнаватися собі: я переляканий. Я нічого не розумію. Значить, у Скомороха був син? Власне, що тут дивного?

— Небагато живете, Смоляков. Н-ннн-ннеее….

Мить булькання.

— …н-неее… Небагато. Що, на заповітах важко сколотити статочок?

Господи, як же він мені не подобається!

Закрадається підступне відчуття: вся наша розмова, ще починаючи із зустрічі з Абрамом Григоровичем, збіса схожа на п'єсу. Діалоги, ремарки. Опис місця дії. Решта: на розсуд постановника. Зустріну цього постановника — уб'ю.

Або закричу із залу, скипівши овацією: «Режисера! Режисера на сцену!»

Мені страшно. Я чекаю. Я дуже небезпечний, коли мені страшно.

— То ви сідайте, Смоляков. На все життя не настоїтеся.

Швидко заходжу в їдальню. Кожум'яка розсівся на дивані, нога на ногу. Присунув вазу, струшує туди попіл. Ловить мій погляд:

— Милуєтеся, Смоляков?

— Ким?

— Мною. Шукаєте родинну схожість? Марно, я у матусю вдався. Коханий тато кинув нас сім років тому. Я, як то кажуть, син від першого шлюбу. Помилка молодості.

Він провокує мене. На що? Чи просто юнацька бравада, за якою ховається розгубленість? Злість остигає. Настрій мало-помалу приходить до норми. У Скомороха є син. Від першого шлюбу. Син чогось знайшов «цього Смолякова».

Гаразд.

Дуже гидко, коли він вимовляє моє прізвище. Смолою віддає. Гарячою.

— Що вам треба? Тільки швидко, я скоро знову піду.

— О, я не затримаю вас! — дарованій усмішці в зуби не дивляться. Дратує. — Тато, покидаючи цей світ, заповідав вам, Смоляков, одну дрібницю. Мені б хотілося одержати свою частку.

— Яку частку?!

— Свою. Можливо, вам невідомо, але особи, обійдені в заповіті, мають право на оскарження, якщо вони прямі родичі, неповнолітні або інваліди. Й-й-йааа-ййй….

Чекаю. Зараз добулькає. Хоча й так все ясно.

— …йййй… Я — прямий родич. Неповнолітній: вісімнадцять мені стукне в серпні. І інвалід. Посвідчення показати? Або так повірите?

— Не треба. Я вірю.

Недопалок «Ватри» падає у вазу. Наташка вб'є…

Щось піднімається в мені. Щось чуже. Своє. Позичене. Минулого тижня, знайшовши у копії заповіту координати нотаріуса, я того розшукав. Побачивши мене, нотаріус одразу зблякнув. Згасло сяйво лисини, потьмяніла шпилька на краватці. Лак черевиків втратив лиск. Хвилин п'ять ми говорили ні про що, я не знав, як підступитися до головного. Потім зібрався йти. Нотаріус провів мене до дверей. І сказав, дивлячись в підлогу: «Вибачте… Я був зобов'язаний. У мене ліцензія, вам не зрозуміти. Раптом що, звертайтеся. Ось телефон.» Потім додав глухим, старечим голосом: «Можете викликати додому. Я приїду.» Увечері я відвідав церкву при невідкладній допомозі, знайшов священика, що сповідав Скомороха. Батечко — моложавий, з кокетливо підстриженою борідкою — благословив мене. Запропонував поставити свічку. «За упокій?» — запитав я. «Не жартуйте так,» — строго відповів батечко, бліднучи. Я не зрозумів, що він має на увазі.

Куля-в-кулі-в кульці…

Сідаю в крісло навпроти.

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія п'ята

Їдальня в квартирі Смолякових.

На задньому плані велике, чотирьохстулкове вікно. Валерій проходить до вікна, відкриває дві стулки. Навстіж. За ними, на заднику, зображений пейзаж, який відкривається тільки з третього поверху: гілки розквітлої акації і частина вулиці, напівприхована листям. Видно пластикову вивіску «Друге життя: дешевий одяг з Європи». Слабкий шум вулиці: бурчання автомобілів, галас дітей. Десь, голосно: «Мар'яно! Йди обідати! Мар'яно! Йди…» Звуки нервові, переривчасті, немов плівка фонограми вся в склейках і дуже стара.

У правому кріслі, ближче до залу: Кожум’яка-молодший.

Кожум'яка. Я вже подав до суду на батькову другу дружину. Точніше, мама подала. Від мого імені. Хай відстібнуть, з квартири. Тепер ви. Цінна штука, так? Якщо залишив?! До речі, за яку таку послугу?..

Валерій (з дивними інтонаціями. Здається, у нього болить горло). Ні. Не цінна. Ось, дивіться самі.

Кожум’яка-молодший довго крутить кульку в руках.

Валерій. Ви розчаровані? Очікували іншого? Розраховували на антикваріат?

Щока Кожум’яки-молодшого сіпається інакше, ніж все тіло: раз, другий. Це добре видно. Зараз горять всі прожектори, включено освітлення рампи. При яскравому освітленні обличчя без гриму виглядають виразно, різко.

Валерій (дуже тихо). Ви досі наполягаєте на своїй частці?

Кожум'яка. Так! Наполягаю! Вам не вдасться обдурити мене! Я інвалід! Мені немає вісімнадцяти…

Валерій. Ну що ж, ваш вихід.

Кожум'яка. Що?!

Валерій. Я хотів сказати: ваш вибір. Мені зовсім не хочеться вас обманювати. Давайте зробимо так: ви виплатите мені мою частину, і я віддам спадок вам. Цілком. Домовилися?

Кожум'яка (з підозрою). Нннн… Н-ннааа-аа… Напевно, загнете?

Валерій (збираючи увесь свій шарм). Ображаєте, хлопчику. Червінець вас улаштує?

Кожум'яка. Вісім! Ну, вісім п'ятдесят…

Валерій. І мито за ваш рахунок.

Кожум'яка. Яке мито?

Валерій. Зараз я викличу нотаріуса. Він все оформить.

Кожум'яка. А-а-а… Мито навпіл!

Валерій встає. Десь, мабуть, на вулиці лунають два постріли. Швидше за все, хлопчиська граються петардами. Луна віддаляється, тікаючи на інший кінець міста — до запорошених «кишень» сцени, де зберігаються декорації, які віджили своє. Довга тінь тягнеться навскоси від Смолякова до авансцени. Чорна тінь. Неможлива — при такому освітленні.

Шум вулиці стихає.

Зовсім.

Звукооператор зупинив фонограму.

Валерій (у мертвій тиші). Добре. Мито навпіл.

19

…Завірюха.

Справжня.

Мокрий сніг липне до скла. За вікном — біла карусель, що залучає будинки, машини, людей до танцю, скріпляючи світ цементом мерехтливих пластівців. Підняті коміри, таксі буксують в заметах. Дивлячись у вікно, посміхаюся. Після чого повертаюся в ліжко. У нагрітий, обжитий барліг. Добре хворіти в січні! У другій його половині. Ялинки закінчилися — Дід Мороз скоро стане нікому не потрібний. До «Проводів Зими», коли паркам міста знадобляться мої послуги, ще далеко. Всіх грошей не заробиш. Можна добряче погрипувати: чай з малиною, перцівка на розтирання й усередину, турбота дружини, мляве співчуття сина. Неробство облагороджує.

Я лежу, хворію, відразу веселішаю…

Дзвінок телефону. Ну просив же, якщо йдете, залишати трубку поряд, на подушці! Тихо зітхнувши, покидаю благословенну нору. Плетуся до їдальні.

— Так! Слухаю!

— Валерію Яковичу? Доброго ранку!

— Хто? Хто це?

— Качка!

— Яка Качка?!

— Дівоча у вас пам'ять, Валерію Яковичу! Качка, Матвій Андрійович!

— Підполковник? Ви?!

— Вже полковник. Вашими молитвами. Ну що, пригадали?

Матвій Андрійович говорить без угаву. Перейнявся моїм хрипінням. Радить гаряче молоко навпіл з «Боржомі». Ще додати масло какао, і всю ангіну… Підтакую, сміюся, киваю. Вітаю з новою «зірочкою». Звісно, я пам'ятаю його. Звісно…

А ще я пам'ятаю кращий катарсис свого життя.

Завірюха за вікном. Пух тополь. І я, щасливий, боячись зайвий раз зітхнути, дивлюся із зали — п'ятий ряд, третє місце! — як НЕ-Я, Той-Хто-На-Сцені, дзвонить нотаріусу. Чекаючи на нього, розважає Кожум’яку-молодшого анекдотами й похідними байками. Відчиняє двері. Уважно спостерігає, як «північне сяйво», приїхавши за півгодини, оформляє дарчу. Ось НЕ-Я платить свою половину мита. Бере у Кожум’яки-молодшого гроші. Спектакль стрімко наближався до фіналу. І коли двері зачинилися за ними, за неприємним хворим хлопцем і нотаріусом, а на сцені, в повній тиші, залишився НЕ-Я, коли тінь від Не-Мене зіщулилася, скорчилася, втягнулася в кулю, утворену зоокругленими кулісами й падугами, коли Той-Хто-На-Сцені кинувся до телефону: дзвонити підполковнику Качці! — і після хвилинної розмови, поклавши трубку, витер піт з чола…

Зал встав.

Овація.

Я боявся: серце лопне від захвату.

— …а вам спасибі, Валерію Яковичу! Адже це ви попередили: простежте за молодиком. Я було вирішив, що ви просто заметушилися. Але сказав кому треба. Ви, дорогий мій, як у воду дивилися!

Горло починає дуже боліти. Дуже.

— Убив? Він справді убив когось?!

Качка сміється:

— Ну чому відразу убив? Ні, Валерій Яковичу, нікого ваш пасія не вбивав. Просто крупна афера, ліві кредити, те се… Три дні тому закінчився суд. Сім років з конфіскацією.

— Сім років? Він же неповнолітній!

— Був неповнолітній. Дітки ростуть, знаєте.

Ну та, звичайно. З серпня минулого року…

— З мене коньяк, Валерію Яковичу. Ви видужуйте…

Ми прощаємося. І я встигаю, встигаю, встигаю крикнути, терзаючи хворе горло, увірватися перш, ніж Качка повісить трубку:

— Почекайте! Ви сказали: з конфіскацією? Це як?

— Ви дивна людина, Валерію Яковичу. Як завжди. Майно відчужується на користь держави.

— Все? Все майно? А… кулька? Ви пам'ятаєте: та кулька?!

— Яку ви йому подарували? — заспокоївшись було, Качка знову починає реготати. — Так, і кулька. На користь держави. А що, надумали викупити? Можу посприяти…

Довго стою біля телефону. Гудки в трубці. Завірюха за вікном. Відчужується. На користь. Держави.

Мені здається, скоро в залі буде аншлаг.

Завтра?

Через рік? два? п'ять?!

Ляскають вхідні двері.

— Тобі епістола! — кричить Наташка, обтрушуючи сніг з капішона й коміра дублянки. — Поминальна!

Жартові не сміюся.

— Дай сюди.

Довго дивлюся на білий конверт. Бюро Імміграції та Натуралізації.

…відчужується на користь держави.

— Лерко, ти чого? — Наталка хвилюється. Торкається крижаною рукою мого лоба. — Піднялася температура?

Мені б дуже хотілося, щоб усе виявилося маренням.

Дивлюся на конверт.

— Знаєш, Нато… Я боюся, що з цієї країни скоро доведеться тікати.

— Леро…

Завірюха стукає у вікна.

Content

Генрі Лайон ОЛДІ
ВАШ ВИХІД, або БЛАЗНІВ ХОВАЮТЬ ЗА ОГОРОЖЕЮ
Повість

1

2

3

4

5

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія перша

6

7

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія друга

8

9

10

11

12

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія третя

13

14

15

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія четверта

16

17

18

Блазнів ховають за огорожею

Акт I

Дія п'ята

19