Кретиен дьо Троа

Персевал, или Разказ за Граала

Стоян Атанасов

Въведение

[към „Персевал, или Разказ за Граала“]

„Разказ за Граала“:

От мита към литературата

Разказ за Граала, последната творба на Кретиен дьо Троа, е първият роман за Граала в световната литература. Сюжетът му използва мотиви от келтската митология, от гръко-римската литература и от християнската религия. От тази сплав геният на Кретиен дьо Троа създава ярко художествено произведение с всички белези на авторска литература. Романът е блестящ пример за прехода от митично към литературно творчество. На свой ред Разказ за Граала поставя началото на дълга поредица от романи за Граала. Така се ражда митът за Граала. Той бележи трайно присъствие в литературната продукция на Европа от XIII до XVII в. и след пауза от един век навлиза отново в художественото въображение. До днес с превъплъщенията си във високото изкуство и в масовата култура Граалът си остава жив мит. Спрямо своите келтски, гръко-римски и християнски корени той е вторичен, литературен мит. Всяка нова творба му вдъхва нов живот. Но тя винаги се явява нещо повече от пореден вариант на предишните, защото изгражда нова смислова структура, нов художествен свят. Изобилието на творби за Граала, писани между края на XII в. и 1240 г., поражда истинска галактика, разкриваща различни стилове и идейни течения. Затова всяко обобщение носи риск от игнориране на художествената специфика на отделните творби. Всяка от тях заема определено място в съзвездието Граал. За него можем да съдим, ако го ситуираме спрямо центъра — романа на Кретиен дьо Троа. Разказ за Граала се превръща ретроспективно в кръстовище, от което водят началото си ярки творби.

Кретиен дьо Троа

Какво знаем за Кретиен дьо Троа? Нищо, ако става въпрос за информация от исторически документи, от преки или косвени свидетелства. Няма исторически факт в позитивистичния смисъл на думата, удостоверяващ съществуването на такава личност. Разбира се, и литературата е факт, част от действителност, където редом с обективно и материално съществуващото има място за субективното и за въображението. Сега няма да обсъждаме въпроса за връзката на второто с първото. Такава винаги съществува, макар че невинаги е лесно да бъде установена. И така, за личността за Кретиен не разполагаме с архивни данни, със свидетелства на съвременници, с останала от него вещ или собственоръчно написан текст. Оригинални ръкописи от творбите му не са запазени. Най-старите техни преписи са от следващия, XIII век.

Не ни остава друго, освен да се обърнем към предположенията, поне към най-правдоподобните. Името „Кретиен“ (Christianus) фигурира в документ от 1173 г., назоваващ свещеник от манастира Сен Лу в град Троа. Възможно ли е това да бъде нашият писател? Предвид определено светския характер на неговото творчество едва ли Кретиен е можел да бъде ръкоположен свещенослужител. Впрочем кръщелното име Кретиен (Християн) се среща често в църковните регистри от втората половина на XII век. Век по-късно името става модно, подобно на имената на редица герои от рицарските романи — Тристан, Говен, Ланселот, Персевал и др., по силата на една ясно видима тенденция популярната литература да слага своя отпечатък и върху нравите, и върху имената на публиката.

Според друга хипотеза Кретиен дьо Троа е покръстен евреин. По времето, когато той твори (1160–1190), в град Троа — важен търговски и занаятчийски център от областта Шампан — има голяма еврейска общност. Подобна хипотеза не влиза в противоречие с упреците срещу юдеите, гонители на Христос, които откриваме в Разказ за Граала (ст. 587, 6294). Те могат да се обяснят с усърдието на новопокръстения. Що се отнася до фамилното име „Дьо Троа“, топонимът Троа може да се тълкува като указание, че Кретиен е роден в този град или е пребивавал продължително време там. Едно е безспорно: Кретиен пише на шампански диалект, най-сигурно доказателство, че Шампан е родният му край.

Всъщност основният, макар и твърде лаконичен, източник на сведения за Кретиен са собствените му творби. По същество казаното в тях е „биографема“, органически вписана във фикционален текст и следователно неотъждествима с обективно биографичното. Все пак то заслужава нашето внимание. В пролога или в заключителните стихове на почти всички свои произведения авторът се назовава с името Кретиен или Кретиен дьо Троа. Три от тях съдържат допълнителна важна информация. В пролога на втория си роман — Клижес[1] Кретиен изброява творбите си, написани до този момент: романа Ерек и Енида; адаптация на Овидиевата дидактична поема Изкуството на любовта; друга адаптация по Овидий — епизод от историята на Пелопс (Метаморфози, VI, ст. 401–11); трета адаптация по Овидий — историята на Филомела (Метаморфози, VI, ст. 412–674); роман (или по-кратък разказ) за Тристан и Изолда. От този списък до нас са достигнали Ерек и Енида и Филомена (Овидиевата „Филомела“). Нямаме основание да се съмняваме и в авторството на останалите заглавия, макар те да не са запазени. От тези сведения се вижда, че Кретиен започва писателската си кариера, като адаптира Овидий, най-популярния римски поет на времето, и като се обръща към „нови“ теми: артуровския роман Ерек и Енида и ирландската легенда за Тристан и Изолда. Дебютът на младия писател следва новия вкус на аристократичната публика. В пролога на друг, по-късен свой роман, Ланселот, Рицаря на каруцата[2], Кретиен заявява, че започва романа по искане на Мари Шампанска, която нарича „моята господарка“ („ma dame“). Признанието се приема от медиевистите като доказателство, че Кретиен е бил придворен поет на графиня Мари Шампанска, прочута покровителка на книжовници и поети. Прологът на Разказ за Граала с посветен на друг меценат на Кретиен, Филип Фландърски, който пребивава в Шампан все по-често след овдовяването на Мари Шампанска през 1181 г. с надеждата да получи ръката на графинята. Своеобразен „праг“ на творбата, прологът съчетава елементи от художествената измислица с реторически похвати и с „биографеми“, в чиято достоверност нямаме основание да се съмняваме. Те ни дават щрихи за „автопортрета“ на Кретиен дьо Троа — типичен за онова време придворен поет, който търси вдъхновение в модните сюжети или пише по поръчка на своите господари. Кретиен се утвърждава още приживе като майстор на изящната словесност и получава прозвището „Шампански майстор“. Имал е и кръг от ученици, подобно на църковните писатели и строителите на катедрали. Потвърждение за това е и фактът, че поверява завършването на предпоследния си роман — Ланселот, на своя по-млад събрат Годфроа дьо Лани.

С изключение на един кратък роман (или дълъг разказ) — Уилям Английски, — странна смесица от житие на светец и разказ за приключения, поради което редица критици се съмняват в авторството на Кретиен, всичко, писано от него, принадлежи към куртоазната литература. Когато прописва (към 1160–1165 г.), тази литература има вече своите първи образци в новия жанр — романа. Това са т.нар. „антични романи“ в стихове (по Омирови или Вергилиеви сюжети) и артуровският роман. Негов пръв представител във Франция е нормандецът Вас, автор на Роман за Брут (1155), свободна адаптация на псевдоисторическата хроника на английския монах Джефри Монмътски История на британските крале (1138). Вас въвежда темата за Кръглата маса, празнична трапеза, около която крал Артур събира рицарския елит. Петте романа на Кретиен, достигнали до нас, бележат връх в това течение. Писани са между 1165 и 1191 г. в приблизително следната хронология: 1170 г. — Ерек и Енида; 1176 г. — Клижес; 1177–1181 г. — Ивен, Рицаря с лъва и Ланселот, Рицаря на каруцата (над които Кретиен работи едновременно); 1181–1191 г. Персевал, или разказ за Граала. Последният роман, най-дългият, остава недовършен вероятно поради заболяване или смъртта на писателя.

Артуровският роман и бретанската материя

Рицарските романи черпят сюжетите си от т.нар. „бретанска материя“, родово понятие, с което някои писатели обозначават теми и герои, заимствани от келтската устна и писмена традиция и разпространявани както на островна Британия, така и в континентален Бретан. На темите ще се спрем по-късно. Сред героите централно място заема крал Артур, макар че той в повечето случаи остава на заден план в романното действие. Исторически прототип на легендарния герой е Артур (Artorius), пълководец на бритите, воювал срещу саксонското нашествие в Англия в началото на VI век. Ала между него и Артур, идеалния крал, освободител на острова, възпяван в редица поеми от началото на XII век, не може да се търси никаква историческа приемственост. Още по-съмнителни са историческите прототипове на рицарите от обкръжението на Артур. Крал Артур, емблематична фигура на рицарския роман, е роден от въображението на Джефри Монмътски. Неговата Хроника на британските крале, както и френската й романизирана адаптация Роман за Брут не са имали непосредствен широк отзвук. Не е чудно, че Кретиен никъде не споменава за Вас или за Джефри Монмътски.

Келтската традиция, локализирана главно в Ирландия, Уелс и Корнуол (Югозападна Англия), започва да прониква на континента и най-вече във Франция след завладяването на острова през 1066 г. от нормандския херцог Вилхелм Завоевателя. От този момент до XIII век. Англия се владее от френски династии, а обменът между острова и континента е интензивен. Странстващи келтски бардове и разказвачи все по-често търсят препитание в по-богатите френски области, на първо място в Армориканския полуостров (включващ днешните провинции Нормандия, Бретан и Вандея), но впоследствие и във вътрешността на страната. Няма нищо чудно в това, че те научават бързо френски език, поне колкото да бъдат слушани и разбирани от френската публика. Посещавали са и Троа — по време на големите панаири, организирани в града, но вероятно и в рамките на връзките на шампанската аристокрация с владетелите на Арморика. Така най-вероятно Кретиен се запознава с келтската устна традиция. Това е ставало несистемно и незадълбочено. Познанията на Кретиен в тази област — откъслечни и повърхностни — са били само отправна точка за фабули, плод на неговото въображение.

Понякога критиката използва понятията „артуровски роман“ и „бретанска материя“ като синонимни. Между тях обаче има разлика. „Бретанска материя“ обозначава една твърде обща тематика, свързвана със сравнително конкретна география: Ирландия, Уелс, Корнуол, Армориканския полуостров. „Артуровският роман“ е литературен жанр. Неговите характеристики ще се фиксират за пръв път в творчеството на Кретиен дьо Троа. За сметка на това географията на жанра е твърде неопределена и променлива. Бретанската материя излиза извън границите на артуровския роман. Тя е застъпена и от други жанрове, например от куртоазните новели „ле“ на Мари дьо Франс или от романите за Тристан и Изолда, при които връзката с двора на Артур е епизодична и второстепенна. С появата си през втората половина на XII век рицарските артуровски романи и разказите от бретанската материя изместват по успех епическите поеми (chansons de geste), предхождащи ги с близо половин век. Как да си обясним новото предпочитание на публиката, която на практика с една и съща? Френската средновековна епопея, с всичките си художествени условности, е дълбоко и пряко свързана с личности и събития от националната история. Обратно, артуровският роман прибягва до внесени отвън герои, теми и сюжети без видима връзка с националната история на Франция. Според някои медиевисти успехът на артуровските романи е победа на идеала и утопията над съвременната и историческата реалност. Въпросът заслужава по-нюансирана преценка.

Артуровският роман: утопия или реалност

С ултимативната си форма въпросът е подвеждащ. Необходими са някои важни социологически уточнения. Всяка действителност поражда своите идеали и утопии. За разлика от нашата епоха, обсебена от настоящето и определяна като „презентизъм“[3], в средновековното мислене въжделенията за бъдещето са постижими само доколкото са съществували в по-стари времена. Бъдещето се гради така не въз основа на конкретна историческа реалност или на рационален проект, а на идеална конструкция, чиито корени препращат към далечно минало. Тъкмо в нея са вградени легендите за Артур и рицарската общност. Новият идеал конкурира и донякъде измества образа на Карл Велики — краля завоевател, обединител на нацията и разпространител на християнството, — доминираща фигура в епопеята. Артур олицетворява ценности не от политически или религиозен, а от морален и етически характер: щедрост, куртоазия, справедливост, чест, равнопоставеност на членовете на рицарската общност. По същество става дума за наднационални ценности. С тях се обяснява универсалното измерение на артуровската тематика. В скоро време тя ще завладее цяла Западна Европа.

Каква е политическата употреба на мита за крал Артур и за рицарите на Кръглата маса? Чии класови интереси обслужва той? Куртоазният артуровски роман отговаря най-вече на чувствителността и нагласите на висшата аристокрация, по-специално в големите феодални дворове на Шампан, Фландрия, Нормандия, Пикардия. Там аристокрацията с враждебно настроена към династията на Капетингите. Всеки голям аристократичен род се стреми към пълна еманципация по отношение на кралската власт. Недоверието между аристокрацията и монархията е взаимно. Суверени като Луи VII (1137–1180) и Филип-Август (1180–1223) водят политика, която няма нищо общо с атмосферата на щедрост, лоялност и солидарност, характерна за двора на крал Артур. Впрочем сред Артуровото рицарство има много принцове, синове на крале. Социалната историческа реалност е твърде различна: рицарското съсловие произхожда от най-бедната част на феодалната класа. То търси реализация във войната и кръстоносните походи. А в периода, в който твори Кретиен дьо Троа — истински възход на рицарския роман, — войни и големи походи няма. Бездействащото рицарство като че ли забравя първото си призвание в името на нов идеал — за странстващия рицар, чиито приключения утвърждават ценностите на т.нар. „куртоазен кодекс“. В този смисъл може да се каже, че за дребната феодална класа рицарският идеал е средство за еманципация — най-вече в морален план — спрямо висшето благородническо съсловие. Последното пък прегръща артуровската тема като морална алтернатива на кралската политика. Колкото до кралския двор на Франция, там разказите за странстващи рицари и приключения никога не са се радвали на особена почит. Ето как артуровският рицарски роман се утвърждава не като отражение, нито като отрицание на съществуващата действителност. Той е по-скоро неин морален коректив.

Би било погрешно обаче артуровският роман да се свежда единствено до етическа проблематика. Доколкото утвърждава определен светоглед, той носи своята идеология. Както казахме, в нея няма място за икономика, за политика, за религия. На преден план излиза индивидът. Рицарят поема на път към приключения сам, без придружители. Сам е и пред изпитанията, които по естеството си надхвърлят възможностите на индивида, тъй че всеки нов успех тласка по-далеч пределите на тези възможности. Но силното индивидуално начало в романа не води до индивидуализъм. Всеки рицарски подвиг получава истинското си признаване само в двора на Артур. Този постоянен мотив в романите потвърждава здравата връзка между индивида и общността. Идеологията на артуровския роман се основава на хармонията между личностното и общностното начало. Там индивидът се изгражда сам благодарение на воинските си и морални качества, но успехът му не цели да утвърждава нови ценности, а да потвърди традицията, споделяна от неговата общност. Индивидът достига пълна реализация единствено в своята среда. Личният подвиг е само актуализация на един изконен ред и морал.

Очертавайки идеологическите параметри на артуровския роман, не бива да забравяме, че той е преди всичко художествено явление. Макар и ясно доловима, идеологията в него е подчинена на определена поетическа перспектива. Всеки един от романите на Кретиен има своята специфика. Тя придава на куртоазната идеология една или друга насока. Не бива да забравяме и друга естетическа особеност: при Кретиен идеологическото е разтворено в смислова среда, доминирана от символи. Той е един от първите светски писатели, който използва символи. Като начин на означаване символите внасят нещо ново по отношение на алегорията. Към нея прибягват най-вече първите християнски автори (V-VI век), както и популяризаторските християнски писания през XII век[4]. При алегорията означаващото е в силно разхлабена връзка с референта — понякога такава липсва напълно, — докато означаемото принадлежи на друго смислово равнище. Освен това означаемото на алегорията е предварително фиксирано; то не се променя според означаващото. Например религиозният дидактичен жанр бестиарий — описания на животни, алегории на християнските добродетели и пороци — описва лъва с черти, които фигуративно препращат към делото и учението на Христос. Същите качества на Спасителя разкриват още много други животни, например птицата феникс, саламандърът, еднорогът и др. Алегорията става предпочитана форма на преносния смисъл в християнската популярна книжнина. Това е разбираемо: чрез нея християнските писатели дисциплинират въображението, вкарват го в руслото на християнското учение.

Символът е нововъведение на рицарския роман. За разлика от алегорията той се основава на органична връзка между означаващото и означаваното. Ала тази връзка не е фиксирана веднъж завинаги. Символичният предмет, жест, пейзаж, феномен препраща към различни значения. Нито едно от тях не изчерпва символния заряд на означаващото. От своя страна всяко ново означаемо премества полето на означаващото. Символът предполага динамично смислообразуване, докато алегорията е статична. По същество алегорията е търсене на консенсус между образ и смисъл, между нова образност и утвърдена мисловна конструкция. Обратно, символът изхожда от една позната или най-малкото разпознаваема сетивност, но се насочва към непознат смисъл. Новият романен жанр се изгражда сюжетно от приключението, а то по принцип е среща с неизвестното. Напълно естествено тук символът се явява предпочитан модус на означаване. Ако романната интрига като цяло следва единна структура (редуваща индивидуални изпитания с колективни преживявания, приключения с любовни епизоди и всичко това води неизменно до щастлива развръзка), то отделните й елементи винаги крият изненади. Така символът обслужва вкуса към непознатото. Подобно на героя, отделящ се за известно време от общността, романистът напуска утъпканите пътеки на утвърдения и предвидимия смисъл, за да загатне за нещо друго.

Как да определим другостта, породена от символа? Две са възможните стратегии за писателя, прибягващ до символи. Едната предполага нова образна система и ново идейно послание. Ако връзката между двете е ясна, символиката рискува да застине в условност и да се доближи до алегорията. Кретиен тръгва по друг път: той не се стреми да изгради цялостна символна система, а и отделните символи при него се отличавате недоизказаност и загадъчност. Почеркът на Кретиен трудно пада в капана на понятията и абстрактните категории. Това е почерк на автор, еманципирал се спрямо големите идейни системи. Романите му се подхранват от тях, но не ги илюстрират. В този смисъл той е писател от нов тип, чиито творби най-общо определяме с термина авторска литература. За да доловим ярката му индивидуалност, трябва да познаваме неговите първоизточници, на първо място келтските. Той се опира на тях, но търси други внушения. Съвременната медиевистика е изживяла безрезервната си позитивистична вяра в изворите. На тях вече не се гледа като на начало на творческия процес или на творбата. Те са по-скоро изходен материал, с който всеки автор си служи посвоему. За Кретиен келтските извори не са поток, от който той черпи с пълни шепи, а по-скоро пръски и струйки, вливащи се в оригинална фабула. Работата си на романист той определя в първия си роман Ерек и Енида с думата „свързване“ (conjointure). Тя се доближава до това, което днес наричаме „монтаж“. От него се ражда вътрешният смисъл на творбата. Тя обаче неизбежно влиза с диалог, при Кретиен винаги непряк, с тематичния хоризонт, очертан от келтските устни и писмени разкази. Затова е нужно да посочим някои от техните елементи и мотиви.

Кретиен и келтските митове

Келтската култура с една от най-старите в Европа. По липса на писменост[5] древните келтски разкази и религиозни текстове не са съхранени. До нас са достигнали ирландски поеми (триади) и разкази. Най-старите датират от X, XI и XII век. Някои от темите в тях са в съзвучие с френските рицарски романи. Християнството прониква в Ирландия през V век. Тогава се основават и първите килийни училища. От този момент раннохристиянските разкази за светци, за живота на душата след смъртта се смесват с чисто келтски мотиви за пътуване в Отвъдното, за приказни страни и чудеса. По същото време в Ирландия навлиза и т.нар. „класическа култура“. Гръко-римската митология и античните фабули също се сливат с местната традиция. Тяхното съжителство води до синкретизъм, който откриваме в писмените текстове от X-XII век.

Други два региона, важни центрове на келтската култура, са Уелс и Корнуол. Уелс винаги е поддържал тесни връзки с Ирландия, а Корнуол е имал привилегировани контакти с Уелс. Ролята им за формирането на бретанската материя с безспорна, макар че пътищата на това влияние не могат да се проследят конкретно. До X век разликите между уелския език и континенталния бретонски език са несъществени, тъй че жителите от двете страни на Ламанша можели да общуват безпрепятствено. След завладяването на Англия от нормандците (1066), в което бретонците участват масово, много феодали от Арморика получават земи на острова: икономическите връзки засилват и културния обмен. Думата „обмен“ е точната: влиянието наистина с взаимно. От една страна, френските автори на артуровски романи, на първо място Кретиен дьо Троа, използват келтски теми и мотиви. Освен това Кретиен дава келтски имена на свои герои, използва келтски топоними, които не се споменават в романизираната хроника на Джефри Монмътски, нито в Роман са Брут на Вас. От друга страна, първите френски романи допринасят за записването на устните разкази от Уелс. Най-известните от тях — четирите легенди на Мабиногион — са създадени вероятно през втората половина на XI и началото на XII век[6], макар че най-ранните запазени техни ръкописи са от XIV и началото на XV век. Други уелски разкази носят едновременно белези на народната приказка и на авторската литература. Ще споменем на първо място Килхух и Олуен, писан в края на XI и началото на XII век. Това е най-ярката уелска творба от цикъла за Артур. Героят Килхух успява с помощта на братовчед си крал Артур и рицари от неговия двор да спечели ръката на Олуен, дъщеря на свирепия великан Испададен. Три други разкази имат пряка тематична връзка с романи на Кретиен: Герайнт напомня за първия роман на Кретиен Ерек и Енида; Оуен и Люнет — за Ивен, Рицаря с лъва, а Передир, син на Еврауг можем да смятаме за уелска версия на историята на Персевал. Наистина, всички тези разкази са от XIII век, т.е. след Кретиен дьо Троа. Нещо повече, в тях откриваме елементи от бита, характерен за френската действителност през XII век, както и черти от френската дидактична литература. Затова може да се каже, че в своите писмени версии те вече не са чисто келтски.

Констатацията важи напълно за Кретиеновия Разказ за Граала. Передир е заимствал от него редица епизоди до стенен, че някои гледат на него като на келтска адаптация на Кретиеновия роман. Няма да се впускаме в подробни сравнения между двата текста. От тях бихме открили редица прилики, но и още повече съществени разлики. Ще се спрем за момент само на ключовата сцена с Граала. В романа на Кретиен Персевал получава един меч, след което му показват Кървящото копие и Граала. Последна от шествието е девойка със сребърен поднос в ръце. Тук Граалът е златен, сравнително дълбок съд, обкован със скъпоценни камъни. В анонимния уелски разказ за Передир въпросната сцена протича на три етапа: 1) Героят получава меч. С него разбива метална колона, от което се чупи на две. На два пъти Передир съединява успешно двете части, доказателство, че е избран за висш подвиг; 2) Показват копие, от върха на което се стичат три струйки кръв (при Кретиен върхът на копието сълзи на капки); 3) Преминава девойка е поднос. На него е поставена отрязана глава, обляна в кръв. Както виждаме, основната разлика между двете сцени е в третия елемент. Отрязаната глава е типично келтски мотив[7]. Срещаме го в много разкази. Граалът, нововъведение на Кретиен, получава функцията на света утвар и съдържа причастието — основно християнско тайнство. Ето защо, дори да приемем, че Передир е частично повлиян от Персевал, най-вероятно и той, подобно на Герайнт, на Оуен и Люнет, черпи от келтски извори, чието влияние е достигнало и до Кретиен дьо Троа. Трябва да отчетем факта, че в четири от петте си романа Кретиен се позовава на книга или разказ, от които взема сюжета на своята творба. Изключение в това отношение прави само Ивен. Дори да приемем, че става дума за реторически похват — т.нар. литературна мистификация, той има и своето практическо основание: формалната препратка към един извор прикрива всъщност друг, истинския.

По същия начин постъпва и немският писател Волфрам фон Ешенбах, писал в началото на XIII век своя Парсифал. Въпреки че до голяма степен Волфрам следва сюжетната линия на Кретиен, той обвинява френския си модел, че бил изневерил на първоизточника на историята за Персевал и Граала — провансалския поет Киот, който бил открил в Толедо историята на Граала в арабски ръкопис, чийто автор бил потомък на Соломон и обожавал едно теле. Въпросният езичник идолопоклонник бил прочел името на Граала, изписано от звездите на небето, а група ангели свалили небесния съд на земята и го поверили на избраници. След като търсил сведения за Граала в латински хроники в Бретан, във Франция и Ирландия, Киот открил първоизточника в Анжу. По него пресъздал на френски историята за Персевал и Граала. Естествено литературната наука не е открила никаква следа от въпросния Киот. Волфрам прибягва до тази витиевата мистификация, за да прикрие истинския си източник — Кретиен дьо Троа. Тук се натъкваме на едно типично за средновековната култура явление. Едва ли друга епоха е говорила с такова усърдие за първоизточниците и моделите, изтъквайки едни, за да премълчи други, или просто за да представи оригиналното, самобитното под безпроблемната емблема на познатото и утвърденото. Средновековието отстоява идеята за приемственост не с методите на историческата наука или историческата поетика (такива, разбира се, още не съществуват), а със способите на художествената измислица.

На фона на общата културно-историческа ситуация на връзките и влиянията между Ирландия, Великобритания, Уелс и Корнуол) и Франция (Армориканския полуостров) опитите за проследяване на конкретни влияния на една творба върху други стигат до задънена улица или до безбрежни хоризонти. Затова се задоволяваме с типологични наблюдения за характера на средновековната култура. Към тях обаче следва да добавим и някои специфични за келтската култура възгледи. Те стоят в основата на тематичен репертоар, от който артуровският роман черпи своите сюжети.

На първо място това е идеята за Отвъдното или за Другия свят[8]. Най-общо казано, странстването и търсенето на приключения — сюжетно ядро в артуровския роман — се явяват като малко или повече приглушен отзвук на келтския мотив за пътуването в Другия свят. За да разберем религиозните основи на този мотив, трябва да знаем, че келтските представи за смъртта и безсмъртието се различават както от гръко-римските езически традиции, така и от християнските. По този въпрос Питър Б. Елис отбелязва: „Според келтската представа за безсмъртието смъртта представлява само преместване, при което животът продължава с всички негови форми и блага в един друг свят, света на мъртвите, или приказния свят на Отвъдното. […] По думите на Валерий Максим, който пише в началото на I в. сл. Хр., вярата на келтите в Отвъдния свят е толкова силна, че «те си заемат пари, които подлежат на връщане в Другия свят — толкова дълбоко са убедени, че човешките души са безсмъртни.»[9]“

Келтският божествен пантеон не образува нито стройна ценностна система, нито йерархия. Келтските възгледи за боговете са евхемеристки: в предишния си живот боговете са били обикновени хора. Как изглежда Другият свят? Френският медиевист Жан Фрапие, автор на изследвания върху Кретиен дьо Троа, бретанската материя и Граала, признати за класически, предлага синтезирано описание на Другия свят в келтската митология: „Другият свят на келтите — Елисейски острови в океана, подводни райски места, възвишения, обитавани от духове, подземни палати — е едновременно страната на мъртвите, по-точно на хората, смятани за мъртви, но които може би са още живи, и на боговете, богините и феите; това са блажени места, където никой не остарява, ходът на времето е спрял, а един ден се равнява на цял век. Обаче — и това е най-характерната му черта — ако една водна граница (море, река, непрогледна мъгла) дели тези места от тукашния свят, това препятствие невинаги е непреодолимо. Двата свята могат да комуникират благодарение на далечни мореплавания, на опасни проходи, понякога на обикновени бродове или на междинна зона, през която преминава гонен едър дивеч, бял елен или глиган. Между двата свята съществува своеобразна солидарност, особено по време на големите сезонни празници през есента и пролетта. Ала макар че простосмъртните могат да проникнат в Другия свят и да се върнат оттам при условие, че съблюдават някои предпазни мерки, то Другият свят не е достъпен за всеки. Той изчезва от погледа толкова бързо, колкото се и появява: приключението в Другия свят е само за героя, готов да преодолее страшни и загадъчни изпитания, или пък за щастливеца, обичан от някоя фея.“[10]

На основата на тези общи характеристики за физическия аспект и обитателите на келтския Друг свят и най-вече на примери от келтските разкази и техния отзвук в артуровския рицарски роман можем да направим още няколко извода относно естеството на това алтернативно пространство[11]. Ще ги формулираме в четири пункта.

1. Другият свят е разположен отвъд познатия свят на живите. Неговите очертания варират в две плоскости: хоризонтална (остров, замък, градина, поляна, гора); вертикална (подземно или подводно царство, планински върхове, небесни обители). Обикновено героят преминава неусетно границата с Отвъдното. Това става по няколко начина: преследване на рядък дивеч, фантастична езда на кон, чудотворно плаване, преминаване на опасен мост или брод, вторично психическо състояние (сън, силна уплаха, халюцинации). Тези преминавания са сравнително фиксирани, тъй че ако героят открива с изненада новия свят, то публиката винаги е подготвена за срещата с него.

2. Другият свят не е място, където човек попада веднъж завинаги; напротив, героят рано или късно винаги се завръща от там. Връзката между посетителите и постоянните обитатели на Другия свят е възможна. Тя най-често е скрепена с договор или е резултат на свръхестествена принуда. Със своята „достъпност“ и неочаквана близост келтското Отвъдно се утвърждава като привилегировано място за приключения в артуровските романи. В тях обаче неговата другост бива само загатната, а нерядко с предмет и на вторично рационализиране.

3. Другият свят никога не е природа в чист вид, нито безспорна свръхприрода. Като обитавано пространство той е по-скоро подвластен на нечия воля, отколкото на природни или свръхестествени закони. Крале, великани, магьосници, феи, чудовища — тези фигури на официалната или тайната власт налагат своите изисквания или забрани на новодошлия. Колкото и слабо да е обитаван, Другият свят е по-скоро социализирано, отколкото сакрализирано пространство.

4. Хронотопът на Другия свят има своите специфики. Възприятието на хода на времето се променя вследствие на неговата концентрация (мотива за годините, преживени като дни, или за безвремието). В пространствено отношение Другият свят впечатлява със своята двойственост — затворен и в същото време отворен. Като пример ще посочим мястото на действие в последния епизод от романа на Кретиен Ерек и Енида. Едно непристъпно пространство — градината „Радост в двора“ — е оградено от невидима въздушна стена. Ада за рицаря, попаднал вътре след извършения подвиг, изход няма, докато не се яви друг победител, който да развали магията, да премахне невидимата преграда.

В заключение може да се каже, че келтският Друг свят е огледален и следователно обратен образ на тукашния. Тази обърната симетричност позволява на артуровския роман да използва мотива за Отвъдното при най-разнообразни ситуации. Каквото и да е конкретното им значение, налага се идеята, че представата за Отвъдното винаги е обвързана с реалния свят. Другият свят кореспондира с тукашния така, както утопията за рицарското общество на Артур има своето социално обяснение в тогавашната историческа действителност. Другият свят и легендите за Артур не са обаче просто отражение на тази действителност. Те надграждат върху нея поне два пласта, поетичен и морален, които й придават очарованието, присъщо на истински художествената визия за света.

Кои движещи сили обуславят поведението на героя в келтските разкази? На първо място, това е идеята за предопределеност. Тя е вложена в ирландската дума-понятие гейс (geîs, множествено число geasha). Индивидът, подвластен на тази магическа сила, е изправен пред поредица от забрани и задължения, които действат за определено време в рамките на неговата мисия. Колкото е по-висок социалният статус на героя, толкова по-обвързващо е въздействието на гейса. По такъв начин магическото, идващо от загадъчното отвъдно, става и социален отличителен белег. Рангът, родовият клан, семейството предопределят в значителна степен съдбата на индивида. Тяхното детерминиращо действие е пряко или косвено. Прякото се проявява като съзнание за групова принадлежност, косвеното действа като неведома сила. Гейсът е обвързан най-вече с воинските добродетели и е любовното чувство. Той превръща героя в избраник: героят не решава какво да предприеме, не избира своите изпитания. С други думи, избраникът е човек, лишен от възможността да избира. Той се реализира само като следва мисията, възложена по неведоми пътища: да освободи завладян замък и заложниците в него, да победи враг, да преодолее по принцип непреодолими препятствия. И любовта в ирландската митология е гейс. Нейно олицетворение са някои женски персонажи. Жената решава кого и как да обича. Сведен и тук до положение на избраник, мъжът изпълнява, често с неохота, условията, поставени от жената. Илюстрация на гейс, обединяващ воинското и любовното начало, намираме в гореспоменатия уелски разказ Килхух и Олуен. Той съдържа няколко от основните аспекти на предопределението: Килхух ще заобича Олуен още преди да я е видял: разказите за нейната хубост го пленяват буквално, т.е. въздействат му като гейс. Но за да получи ръката на хубавицата, Килхух трябва да изпълни две нелеки и съвършено противоположни условия: от една страна, да неутрализира физически бащата на Олуен, великана Испададен; от друга, да изпълни всичките желания на великана. Някои от тях се доближават до символиката на Граала. Така Килхух носи на бъдещия си тъст множество вълшебни предмети, символизиращи най-вкусните ястия и напитки: чашата на Луир, с която се пие най-сладко; коша на Гуиднай Дългоногия — храната в него никога не свършва; рога на Гулгауд — с него се разлива медовина; казана на Диурнах Ирландеца, в който да сготвят за сватбата[12].

Тези талисмани са типични за келтската съкровищница. В романа на Кретиен Граалът е символ по-скоро на Божествена манна, както ще видим по-късно. В редица романи от XIII век. Граалът е обаче преди всичко рог на изобилието. Магическата сила гейс действа не само върху хора и предмети. Тя обхваща цели места и обширни територии. Най-често срещаният мотив в това отношение е за омагьосания замък. Той се намира в Другия свят. Впечатлява странника със своите мащаби, разкош, красота. Качеството на гостоприемството в него е изключително, стига посетителят да изпълни определени условия. А те, както видяхме, са изпълними само от избраници. Омагьосаният замък е укрепен, ограден с водна площ. Често пъти той е невидим за простосмъртните. Неговият владетел е колкото могъщ, толкова и уязвим, защото нерядко страда от физически недъг или се намира под някаква забрана. Само героят, преодолял успешно серията от изпитания, е в състояние да възвърне здравето на владетеля и нормалния живот на обитателите на замъка или на цялата страна. В рицарските романи замъците от отвъдното са обичаен топос, който влиза в резонанс с мотива за резиденциите на крал Артур. Обикновено приключението започва от двора на Артур и стига до Отвъдното и до неговия център, омагьосания замък. Такова е движението на двамата главни герои и в Разказ за Граала. Персевал и Говен посещават два замъка — на Граала и на двете кралици, — които носят всички белези на престолнини на Отвъдното. Типологичното родство между замъците от Отвъдното и двора на Артур е доказателство за дълбоката връзка между художественото въображение в рицарския роман и келтската митология.

Както казахме, келтските разкази отреждат ключово значение на вълшебни предмети. Талисманите изпълняват две основни повествователни функции: от една страна, разгадавайки техния смисъл или преодолявайки тяхната съпротива, героят доказва своето превъзходство; от друга страна, притежаването на талисман е гаранция за успеха на начинанието. Келтската митология изобилства с подобни предмети. Тук ще се спрем на три от тях, доколкото те играят важна роля в романите за Граала — меча, кървящото копие и чашата. Мечът, изкован в Другия свят, прави героя неуязвим, осигурява му победа, но самият се оказва твърде крехък в определени ситуации. В решителната битка той се чупи. За да бъде възстановен, мечът трябва да се върне в ръцете на своя майстор или пък двете му части да бъдат съединени от героя избраник. Вълшебният меч е двувекторна величина: препраща към своя произход, към Отвъдното, и в същото време става задължителен атрибут за бъдещия подвиг на героя.

Копието е друг божествен или царски предмет от Другия свят. То се отличава с разрушителната си сила. В келтската митология копието бива асоциирано с огъня и с кръвта. Така например ирландският герой Селчар успокоява своя гняв едва когато потопи огненото си копие в котел с вряща кръв. После кръвта се оттича продължително, докато копието отново лумне в пламъци. Кървящото копие в романа на Кретиен няма такъв брутален смисъл. То впрочем си остава една от неразгаданите загадки. Ще отбележим все пак неговата връзка е разрушителното оръжие от келтските разкази: персонаж от Разказ за Граала предвещава, че един ден Кървящото копие ще разруши Логър, страната на Артур. С вълшебния меч или омагьосаното копие е свързан и мотивът за „гибелния удар“ (le coup douloureux). Последиците от него са радиационни: от ранения крал те се простират върху неговите поданици и върху плодородната земя, обречени на безплодие и запустяване до появата на героя освободител.

Третият талисман, чашата, присъства в келтските разкази най-вече във връзка с темата за плодородието, пиршествата и еликсира. Вече споменахме за цяла група предмети с такава функция в Килхух и Олуен. В един ирландски разказ, „Пророческият екстаз на призрака“, крал Кон посещава замъка на божеството Луг и получава Чашата на върховната власт. Така връзката между изобилието и властта намира материален израз в чашата. Макар и видоизменена, откриваме я и в творбата на Кретиен. Разбира се, Граалът в нашия роман няма точен аналог в келтската митология. При Кретиен Граалът е съд, тава, в която могат да се поднесат няколко риби. Макар че въпросният съд тук има друго предназначение — да съхранява просфората, която вече петнайсет години поддържа живота на бащата на Крал Рибар, той има връзка и с мотива за храната. Граалът бива показван пред Персевал именно по време на вечерята с Крал Рибар. Друг епизод от романа на Кретиен представя чашата като символ на властта. Червения рицар, олицетворение на върховното предизвикателство към кралската власт, унижава публично Артур, като плисва златна чаша с вино в лицето на кралица Гениевра. В случая златната купа символизира кралската власт, оспорвана от Червения рицар. Кретиен обвързва символиката на Граала и с друг келтски мотив — за „пустата земя“ (Terre gaste). Бедата е следствие на тежка рана, нанесена на местния владетел. Залог за разгадаването на загадката на Граала е тъкмо оздравяването на болния владетел и възвръщането на плодородието по неговите земи. Може да се каже, че Граалът е инвенция на Кретиен, съчетаваща в себе си отделни свойства на магически предмети от келтската митология и християнската символика за духовната храна. Кретиен изгражда символиката на Граала на три йерархични равнища: за земните наслади, за светската власт и за Божията благодат.

Влиянието на келтските разкази върху творчеството на Кретиен се чувства и в тематичната организация на повествованието. Медиевистите приемат типологията, предложена от историка на келтската култура Жозеф Вендриес[13]. Той разграничава три вида разкази според техния сюжет: 1) разкази за похищения на жени (Aitheda); 2) разкази за пътувания (Imrama), най-вече в Другия свят. Повод за тях е любовта на фея към простосмъртен или въздействието на магия (гейс); 3) военни експедиции (Echtrai), при които героят воюва на страната на владетел и получава в замяна ръката на дъщеря му. От тази тематична типология става видно, че в основата на въпросните разкази са залегнали три елемента — воинското изпитание, любовното завоевание, чудната реалност. Те изграждат сюжетната линия и на артуровския роман.

Последният от тях — чудната реалност — налага едно важно уточнение за разликата между езическата и християнската представа за свръхестественото. Първата се назовава с латинската дума mirabilis. Тя внушава идеята за нещо странно, учудващо, прекрасно. Християнската идея за свръхестествено се съдържа в думата miraculum. Между двата възгледа съществува напрежение и конкуренция през XII и XIII век[14]. В контекста на християнския монотеизъм чудото има една-единствена първопричина, единствен автор — Бог. Житията на светци най-ярко илюстрират подобен възглед. Но чудесата от този вид протичат по един и същи механизъм. Високата степен на предсказуемост на чудото е за сметка на интереса на публиката, особено в аристократичните дворове. Тази светска публика отдава предпочитание на езическата чудна реалност. Келтските mirabilia са своеобразен контрапункт на християнските miracula. Те са по-разнообразни и по-загадъчни. Затова привличат вниманието на онази част от елита, която не се отличава с особено религиозно усърдие. Първите четири романа на Кретиен използват, макар и твърде приглушено, единствено езическото, дохристиянското свръхестествено. Разказ за Граала свидетелства за важна промяна: за пръв път езическото свръхестествено намира приемственост в християнското чудо. Друго съществено различие между mirabilis и miraulum откриваме на нивото на възприемане на свръхестественото. Изправени пред чудната реалност, келтският герой и рицарят от артуровския роман не се съмняват нито за миг в нея. За сметка на това пред проявите на християнското чудо героят често се колебае, докато не получи необходимото разяснение или просветление. Това наблюдаваме и при Персевал, изправен пред загадките в замъка на Граала. Езическата чудна реалност не спада към фантастичното според определението на Цветан Тодоров[15], а именно като състояние на колебание пред необяснимо явление. За нас тя с необяснима или, както казва Тодоров, странна, докато за героите от старите разкази, а в голяма степен и за тогавашната публика, тя е естествена. В този смисъл свръхестественото не се противопоставя на естественото, а се явява негово продължение.

Много са пистите за възможно келтско влияние върху Кретиен дьо Троа. Никоя от тях обаче не води до категорични, преки модели на въздействие. Шампанският майстор си служи свободно — и в известен смисъл произволно — с теми, мотиви и похвати от келтската митология, като ги преподрежда и преправя с оглед на всеки конкретен художествен замисъл. И по този въпрос оценката на Жан Фрапие ни се струва много точна: „В руините на тази мъглява и флуидна митология, която ни се привижда, тъй да се каже, през облаците, той [Кретиен дьо Троа — С.А.] открива — в неизвестно кой момент от техните метаморфози — прекрасни и пленителни сюжети, богати на приказни парадокси и на неповторими ситуации, извежда ги от митичния им мрак към повече светлина, повече нравствена правдивост, по-будно съзнание и повече общочовешки ценности (най-малкото с това, че ги съобразява без насилване и хармонично с вкуса на своите съвременници). И наистина, той превръща напълно съзнателно тези приказни разкази в романи, превежда ги от фолклора в индивидуалното художествено творчество.“[16]

Сюжетът

Време е да влезем в самата творба на Кретиен. Ще започнем с резюме на сюжета. За улеснение ще го разделим на пролог и шестнайсет епизода.

Пролог (ст. 1–68)

Кретиен напомня, че каквото посееш, такова ще пожънеш и че добрата реколта зависи от добрата почва. Той посвещава романа си на граф Филип Фландърски. С християнските и светските си добродетели Филип превъзхожда дори Александър Македонски, най-великия мъж от Древността. Евангелието ни учи да вършим добро заради доброто, а не за хорска слава: лявата ръка да не знае какво прави дясната. Така пред всеки човек се откриват два пътя: левият води към притворството и суетата, десният — към любовта и милосърдието. Филип е избрал втория път. Дал е на Кретиен книга, по която е създаден Разказ за Граала.

1. Персевал среща рицари и се разделя с майка си (ст. 69–630)

Майката на Персевал държи младия си син в пълно неведение за рицарството. Тази мъжка страст е погубила двамата й първородни сина и мъжа й. Тогава Персевал е бил на две години. Юношата расте сред дивата природа, ловува, язди и общува единствено с работниците от майчиното имение. В един пролетен ден Персевал язди коня си напосоки. В далечината се чува силно дрънчене на оръжия. Наивният момък решава, че наближава дяволска потеря. Когато миг след това от гората се показват петима рицари на коне с блестящи на слънцето доспехи, той заключава, че пред него стоят ангели, предвождани лично от Господ Бог. Водачът на групата пита момъка дали е видял да минават петима други рицари и три дами. Вместо отговор младежът задава на свой ред въпроси за една или друга част от рицарското въоръжение. В края на този мним диалог героят, чието простодушие граничи с малоумие, излиза с обогатени познания. Научил е имената на копието, щита, ризницата и — най-главното — за съществуването на рицарите. Разбрал е, че рицар се става в двора на крал Артур. И вече е направил своя избор. Завръща се при майка си и съобщава за своето решение. Бедната жена разказва на сина си семейната история за смъртта на своя мъж и на двамата си сина: бащата на Персевал, славен рицар по времето на крал Пендрагон, получава тежка рана в слабините; земята в имението му престава да ражда, народът изпада в нищета; двамата по-големи братя на Персевал биват посветени в рицарски сан, но загиват в бой в един и същи ден, а раненият им баща не ги надживява. Персевал изглежда напълно безразличен към семейната трагедия. Иска просто да яде. На раздяла майката му дава няколко полезни съвети: да бъде учтив с дамите, да ги закриля и ухажва нежно, без насилие и без стремеж към физическа интимност; да не общува с непознати; да почита Бога и да се моли във всяка черква и света обител. Устременият младеж се сбогува набързо с майка си. Вече отдалечил се, извръща глава назад, вижда я паднала на земята, но продължава пътя си.

2. Персевал среща приятелката на Надменния рицар (ст. 631–833)

Вниманието на героя е привлечено от красива шатра на горска поляна. Над входа й е изобразен златен орел. Младежът решава, че това е храм Божи, прониква вътре, без да слиза от коня си, и с изненада открива спяща девойка. Буди я рязко, заявява, че следва съветите на майка си, целува я насила, изтръгва пръстена от ръката й, след което безцеремонно яде от месото и пие от виното на отсъстващия приятел на девойката. Момичето разбира, че си има работа с умопомрачен. Малко след отпътуването на Персевал Надменния рицар се завръща, изпада в гняв от ревност и решава да накаже сурово своята приятелка. Докато той не отмъсти за обидата, девойката ще язди неподкован и ненахранен кон.

3. Персевал среща Червения рицар и се представя в двора на Артур (ст. 834–1304)

Пред кралския дворец героят среща Червения рицар и е запленен от неговите оръжия. Червения носи златна чаша. Отнел я е от Артур и демонстративно е плиснал виното в нея върху кралицата. Момъкът прониква на кон в кралската зала. Сред насядалите рицари е и Артур. Кралят е изпаднал в униние, от което излиза, когато конят на младежа килва кожения му калпак. Без предисловие и заобикалки младежът иска да получи рицарско звание и оръжието на Червения. Сенешалът Ке язвително подканя момъка да си вземе оръжието сам. Така и става: Персевал се връща при Червения, убива го в нерегламентирана схватка, надява с помощта на оръженосеца Йоне дрехите на убития върху своето селско облекло, препасва меча на Червения, яхва неговия кон. По Йоне връща на Артур златната чаша с обещание пред краля да отмъсти на Ке, задето е ударил девойката и шута, предсказали на младежа бляскаво бъдеще на рицар.

4. Уроците на Горнеман от Горт (ст. 1305–1702)

Яздейки без цел, Персевал стига до висок укрепен замък на брега на пълноводна река. Гостоприемният стопанин, рицарят Горнеман, дава на младия си гостенин няколко урока по бойно изкуство и го посвещава в рицарско звание. На раздяла старият рицар убеждава момъка да свали селските си дрехи, носени под рицарските, да престане да се позовава непрекъснато на майка си и да бъде по-сдържан в приказките и въпросите към непознати. Персевал поема на път, потънал в мисли за майка си.

5. Замъкът Добър пристан и неговата господарка Бланшфльор (ст. 1703–2974)

Ново укрепено селище, собственост на красивата Бланшфльор, племенница на Горнеман от Горт. Девойката оказва радушен прием на несръчния и мълчалив гостенин въпреки липсата на продоволствия в замъка. Недоимъкът е последица от продължителна обсада от Кламадьо, отблъснат претендент за ръката на Бланшфльор, и неговия сенешал Ангингерон. През нощта Бланшфльор се вмъква полугола в леглото на Персевал, обгръща спящия гостенин и го облива с топли сълзи. Персевал отвръща сдържано, но с видима наслада на ласките на девойката. Когато Бланшфльор споделя за грозящата я опасност, Персевал обещава да я брани. Двамата прекарват нощта прегърнати, с долепени устни, парализирани от нега и липса на опит. На другия ден Персевал предизвиква Ангингерон на двубой, побеждава го и му помилва живота. В замяна на това сенешалът ще отиде доброволно като пленник при Артур и ще разкаже за своето поражение. По същия начин протича и двубоят с Кламадьо. И той ще свидетелства в двора на Артур за превъзходството на своя победител, ще уточни, че е същият, който е върнал златната чаша на краля и който ще отмъсти на Ке. Бланшфльор се опитва да задържи при себе си Персевал. Той обаче с непреклонен въпреки чувствата си към девойката: първо трябва да намери майка си. И обещава да я доведе в Добър пристан.

6. Персевал в замъка на Граала (ст. 2975–3418)

След целодневна езда Персевал достига до голяма река. Докато се пита как да премине на отсрещния бряг, минава лодка с двама рибари. От тях разбира, че тук няма нито голяма лодка, нито брод. Мъжът в лодката предлага гостоприемство на уморения конник и му сочи пътя към своя дом. Героят тръгва в указаната посока, но така и не вижда никаква обител. Започва на ум да ругае и вини измамилия го рибар, докато пред погледа му изведнъж се разкрива голяма и красива кула. Спуска се подвижен мост; странникът е посрещнат по най-изискан начин и въведен в красива зала с голяма камина. Домакинът, мъжът от лодката, лежи на одър и поднася извинения, че не може да се изправи и да посрещне госта си. Двамата започват разговор, когато в залата влиза млад благородник с провесен на врата си меч. Представя го на домакина инвалид като дар от негова племенница и уточнява, че майсторът е изработил само три подобни, тъй че оръжието трябва да попадне в достойни ръце. Домакинът подарява меча на своя гост, който се възхищава на изработката. Друг благородник от прислугата преминава с бяло копие в ръка; от върха му се стичат капки кръв. Двама младежи влизат в залата със свещници в ръка. Редом с тях девойка носи Граал — паница от чисто злато, обковано със скъпоценни камъни. От Граала струи светлина, далеч по-силна от свещите. Накрая преминава друга девойка със сребърен поднос в ръце. Персевал изгаря от любопитство, но мисълта за напътствията на Горнеман го възпира да попита какво означава всичко това. Служители опъват маса пред седналите домакин и гост. Поднасят им едно след друго вкусни ястия, вина, ликьори и други напитки. Мълчаливото шествие с Кървящото копие и Граала преминава при всяко ново сервиране, но гостенинът остава все така безмълвен. В края на изисканото пиршество умореният домакин дава знак да го изнесат, а Персевал отвеждат в хубава спалня. На другия ден героят се събужда, дълго време чука и вика: замъкът сякаш е опустял. Конят чака оседлан своя ездач. В мига, в който го възсяда, животното се понася по спуснатия мост. После съоръжението се вдига рязко, изхвърляйки подобно на катапулт вече нежелания гост. Разгневен, Персевал се заканва да разбере кой стои зад всичко това.

7. Братовчедката (ст. 3419–3688)

Персевал забелязва следи от конски копита, които водят до кичест дъб. Там девойка оплаква обезглавения труп на своя приятел, току-що убит от жесток рицар. Все пак момичето проявява достатъчно интерес към непознатия и от обясненията му разбира, че той е нощувал в замъка на Крал Рибар. То е добре информирано за особеностите на загадъчното място: Крал Рибар страда от рана в слабините и ако младежът бе попитал за Кървящото копие и за Граала, кралят би оздравял. Девойката иска да узнае името на конника и той, макар да не го знае, отгатва — „Персевал от Уелс“. До този момент и читателят не знае как се нарича героят. Авторът го е назовавал е различни парафрази и метонимии: „Уелсецът“, „момъкът“, „синът на вдовицата“. При този отговор девойката живо го поправя — „Персевал клетият“, защото на душата му лежат два тежки гряха: не е разбудил загадката на Граала и е оставил майка си да умре от скръб по него. Девойката се оказва братовчедка на Персевал. Тя знае също, че подареният му меч ще се счупи при първата схватка, но че неговият майстор Требюше може да го поправи. Момъкът не се трогва особено от разкритията: „Да оставим мъртвите на мъртвите“, заключава философски той и предлага на братовчедка си да тръгне с него, за да намерят и накажат убиеца на нейния приятел. След отказа на девойката Персевал продължава пътя си сам.

8. Надменният рицар и неговата приятелка (ст. 3689–4161)

Не след дълго Персевал вижда кон в окаяно състояние. Още по-окаян вид има девойката, която следва пеш нещастното животно: разкъсаната й дреха не може да прикрие раните по измършавялото й тяло. Персевал предлага учтиво своите услуги. Девойката обаче го предупреждава да бяга, защото приятелят й е наблизо и ще го убие, както прави с всеки срещнат. Появява се Надменния. От разказа му Персевал разбира, че това е момичето от шатрата и че причина за нейните страдания е самият той. Разкрива самоличността си. Неизбежната схватка с Надменния завършва с победа на Персевал, макар че мечът му се чупи при първия нанесен удар. Надменния остава жив, но при условие занапред да се отнася добре с приятелката си и да се предаде доброволно в плен на крал Артур. Посланието на победителя до Артур не оставя никакво съмнение относно неговата самоличност. След разказа на Надменния в двора на Артур кралят дава обет да вдигне на път целия си двор и да не спира, докато не открие превъзходния рицар, чието име все още не знае.

9. Капки кръв по снега. Персевал се среща отново с Артур (ст. 4162–4614)

Една сутрин пред очите на Персевал ястреб се спуска над ято гъски, ранява една от тях, но птицата успява да отлети. Три капки кръв остават на заснежената поляна. От своя кон, с копие, опряно на земята, героят застива в продължително съзерцаване на гледката: капките кръв на белия сняг му напомнят за лика на любимата Бланшфльор. Сцената протича в близост до мястото, където е станът на Артур. Един от кралските хора забелязва странно застиналия конник, смята го за заспал и докладва на краля. Трима кралски рицари — Сагремор, Ке и Говен — ще се опитат последователно да доведат странника при краля. Маниерите на Сагремор и на Ке са безцеремонни, Персевал поваля първия от коня, а на втория чупи ръката, отмъщавайки така за малтретираната от Ке девойка при първото посещение на героя в кралския двор. Най-накрая Говей, известен с безупречните си маниери, убеждава непознатия да дойде в кралския стан. Прегърнати, двамата рицари се представят на Артур и Гениевра. Кралят организира празненство в чест на Персевал.

10. Празник в двора на Артур. Нови предизвикателства (ст. 4615–4818)

На другата сутрин след пиршеството в двора на Артур пристига девойка, поразителна със своята грозота. Тя спира дръгливата си магарица пред краля и пред всички обвинява Персевал, задето не е задал съдбоносните въпроси за Кървящото копие и за Граала. И грозницата, подобно на братовчедката на героя, разкрива огромния залог: кралят на замъка би оздравял, а страната би възвърнала своето благоденствие. Девойката добавя още нещо: сега мъжете от страната са обречени на гибел, жените им ще овдовеят, а осиротелите им дъщери са осъдени на принудително безбрачие. Странната пратеничка на Отвъдното се е запътила към Гордия замък, където, за разлика от замъка на Граала, многобройни рицари живеят щастливо със своите дами. Всеки, който търси рицарска слава, ще намери повод за това в Гордия замък. Девойката обявява и друго приключение: пленена девица очаква своя освободител в Монт Есклер срещу голяма награда — магически меч. Рицарите се надпреварват да посрещнат тези предизвикателства. Говен избира да освободи девойката от Монт Есклер. Персевал дава обет да разкрие тайната на Кървящото копие и на Граала. Ала ново неочаквано посещение в кралския двор променя плановете на Говен. Рицарят Генганбрезил го обвинява в подло убийство на неговия господар, владетеля на Ескавалон. Говен обещава до четирийсет дни да отмъсти на Генганбрезил за обидата.

11. Тибо от Тентажел, Мелиан от Лис, Девойката с късите ръкави (ст. 4819–5657)

Говен потегля на път с тежко снаряжение и многолюдна свита. Наближава замъка на Тибо от Тентажел. Там предстои необичаен турнир, където ще мерят сили един срещу друг господарят Тибо и младият рицар и негов храненик Мелиан от Лис. Причина за сблъсъка е голямата дъщеря на Тибо. Мелиан е влюбен в нея, но взискателната девойка поставя условия пред претендента: първо, да получи рицарски сан, второ, да победи в двубой баща й, за да докаже, че е най-добрият рицар. По-малката дъщеря на Тибо, невръстно момиче е къси ръкави, не вярва, че от Мелиан няма по-добър в бойното изкуство. За тази своя дързост малката получава шамар от сестра си. Говен пристига на мястото на турнира. Външният му вид и придружаващият го обоз стават повод за оживени коментари. Едни го смятат за търговец на коне, друг за сарафин, трети за богат измамник, преоблечен като рицар. Въпреки поканите да вземе участие в турнира, включително и от Тибо, Говен решава да стои настрана, за да бъде здрав и да пристигне навреме в Ескавалон за дуела си с Генганбрезил. Но пред настойчивите молби на Девойката с късите ръкави, която търси свой шампион срещу Мелиан, избраника на сестра й, Говен приема да се включи в състезанието. В знак на своята любов невръстната девойка му подарява червен копринен ръкав, който той ще носи на турнира. Говен побеждава Мелиан. На раздяла разменя любовни слова и обещания със своята малка „Дама на сърцето“.

12. В замъка на Ескавалон (ст. 5658–6217)

След дребни премеждия Говен и придружаващите го оръженосци наближават Ескавалон. Пред укрепения град срещат група ловци. Най-знатният от тях, младият господар на Ескавалон, предлага гостоприемство на Говен, когото не разпознава. Нещо повече, изпраща го при сестра си с двусмислената заръка да не отказва нищо на госта, така както не отказва нищо и на брат си. Докато ловците се отдалечават от замъка, Говен влиза в укрепения град, изпълнен с множество занаятчийски работилници, представя се на сестрата на своя любезен домакин и скоро между двамата пламва любовна страст. Един стар васал разпознава обаче у Говен убиеца на стария сеньор на Ескавалон и поема инициативата за нападение на замъка. Под предводителството на градоначалника цялото местно население се стича, обладано от жажда за мъст. Но за младата принцеса на Ескавалон Говен е по-скъп от паметта на баща й. Двамата се отбраняват както могат, включително като хвърлят по нападателите шахматни фигури. Шахматната дъска пък ще им служи за щит. Младият господар се завръща от лов и е изненада научава, че гостът, който той е хвърлил в прегръдките на сестра си, е убиецът на техния баща. Чувството му за гостоприемство обаче взема връх над желанието за отмъщение. Той нарежда на градската тълпа да се отстрани от двореца. По съвет на един от своите приближени домакинът и Генганбрезил възлагат на Говен нова мисия: в срок от година да донесе Кървящото копие, в противен случай ще брани честта си в двубой срещу Генганбрезил.

13. Персевал среща вуйчо си отшелника (ст. 6218–6514)

Изминали са пет години. Персевал е победил петдесетина рицари, но е забравил Бога. Един ден той среща група рицари и дами, които вървят боси, без оръжие, в знак на покаяние. Водачът им упреква героя, че на Разпети петък язди кон в пълно въоръжение. Персевал е загубил представа за хода на времето. След обяснения за смисъла на живота и смъртта на Христос поклонниците съобщават, че в близост има света обител, където всеки християнин може да се покае и да поиска прошка за греховете си. Със снето оръжие Персевал се отправя натам. Посреща го отшелник, пред когото героят се изповядва: от пет години не е стъпвал в черква, не е отправял мисъл или молитва към Бога; бил е при Крал Рибар, но не посмял да попита за Кървящото копие и за Граала. Отшелникът заключава: този грях е последица от друг — липсата на състрадание при вида на припадналата майка. И разкрива на смирения си гост важни неща: Граалът е подарен на неговия брат, съдържа не храна, а просфора. Благодарение на нея брат му живее вече петнайсет години. Братовият му син е Крал Рибар; отшелникът и старият му брат от замъка на Граала са братя на майката на Персевал, сиреч негови вуйчовци. Отшелникът дава напътствия на своя племенник как да живее занапред благочестиво. Прошепва му на ухо и тайни за Христовото учение. Персевал се причестява. Разказвачът съобщава, че тук спира да говори за Персевал, за да се върне на приключенията на Говен. Това се оказва последният епизод за Персевал в незавършения роман на Кретиен.

14. Спор за коне: Грегориас, Лошата мома, племенникът на Грегориас (ст. 6515–7368)

След като напуска Ескавалон, Говен се освобождава от придружаващите го оръженосци и продължава пътя си сам. Вниманието му привличат противоречиви предмети: оръжия, окачени на дъб, и малко жребче, което не би могло да понесе тежестта на въоръжен рицар. Под дъба девойка оплаква участта на тежко ранения й приятел, който лежи безжизнен и облян в кърви. Ала в присъствието на Говен мъжът (Грегориас) отваря очи и го предупреждава да не преминава предела на Галвоя: там опасност грози всеки чужденец. Говен продължава към мястото, от което никой не се е върнал жив. В далечината забелязва приказен дворец, извисяващ се на морския бряг, заобиколен от река и лозя. Преминава по мост и съглежда красива девойка. Момичето седи на поляна под едно дърво и се оглежда в огледало. На учтивия поздрав на Говен тя отвръща с обидни думи и предупреждава непознатия хич да не си прави сърдечни илюзии. В същото време иска от него да доведе коня й от отсрещната градина. Говен остава своя жребец Гренгалет и тръгва да изпълни молбата на девойката. По пътя група хора, отгатнали намерението му, го предупреждават, че се е поставил в услуга на най-лошата жена и че тя е причинила смъртта на много рицари. Говен държи на дадената дума и продължава непреклонен. Довежда коня на девойката, а тя за благодарност му отправя отново злъчни и обидни думи. Занапред Лошата мома ще следва Говен по петите, за да види с очите си неговия позор. Говен се завръща при ранения Грегориас и го изправя бързо на крака с помощта на целебни билки. Въпреки това раненият рицар иска да се изповяда, преди да умре. За целта моли Говен да му намери кон, за да стигне жив до първия свещеник. Говен отново оставя своя Гренгалет, докато намери друг жребец за Грегориас. Открива една кранта, отнема я от собственика й — неприятен оръженосец — и когато я води при Грегориас, с изненада вижда как последният препуска неудържимо с Гренгалет. Рязката промяна на мнимия болен се обяснява с това, че той е разпознал у Говен човека, причинил му най-голямото унижение в живота: преди години Грегориас е похитил девойка: за грубото престъпване на рицарския морал Говен го е принудил да яде с вързани ръце от паницата на уличните кучета. Жаждата за мъст потиска у Грегориас чувството на благодарност към своя спасител. Той изчезва с Гренгалет, а за Говен остава жалката кранта на оръженосеца. Лошата мома тържествува и го залива със саркастични коментари. Двамата се насочват отново към забелязания в далечината замък. Сега неговите очертания се виждат по-ясно. Това е мраморен палат с петстотин прозорци, на които стоят красиви дами. Но преди да се качат на лодка, за да прекосят реката, опасваща двореца, Говен забелязва как един непознат рицар препуска с Гренгалет. Това е племенникът на Грегориас. Говен го поваля на земята и възвръща любимия си жребец. Междувременно Лошата мома е изчезнала.

15. Дворецът на двете кралици (ст. 7369–8361)

Лодкарят, който превежда пътниците през реката, доближава Говен. Предлага му да го отведе на отсрещния бряг, но при условие, че остави тук коня си. Така Говен и раненият племенник на Грегориас се озовават на отсрещния бряг. Там те нощуват в дома на гостоприемния лодкар, от когото Говен научава подробности за замъка: крепостта се охранява от петстотин стрелци; построена е от знатна кралица, която живее там с дъщеря си и внучката си; в голямата зала на двореца може да проникне само честен рицар, всеки друг незабавно намира гибелта си; освен петстотинте войни в замъка живеят много безимотни вдовици и осиротели девици. Всички очакват най-добрия рицар, който да ги избави от нерадостната участ. Говен се понася нетърпеливо към двореца. Отпред еднокрак мъж с луксозна протеза от сребро и злато дялка с нож своя бастун. Вратите на двореца са от слонова кост и абанос със златен обков и други скъпоценни материали. В средата на голямата зала има златно легло. Краката му са с форма на усмихнати лица, снабдени са с колела. Цялата обстановка впечатлява с пищността и невижданите си размери. Лодкарят съветва Говен да напусне незабавно палата, ако му е скъп животът. Артуровият племенник държи обаче повече да види отблизо красавиците по прозорците. Но преди това иска да си почине в златното легло. Отчаян, лодкарят се сбогува със своя гост. След като се изляга на леглото, Говен бива обстрелван от петстотин стрели. Той запазва хладнокръвие и се брани е щита си колкото може. След вълната от стрели идва ред на нападението на разярен лъв. Говен успява да му отреже главата и предните лапи, чиито нокти остават забити в щита на героя. Отдалечилият се лодкар научава за щастливата развръзка и обявява Говен за дългоочаквания спасител. Всички обитатели ограждат с възхищение своя освободител, показват му замъка и околностите. На възклицанието на Говен, че би желал да живее тук и често да ловува по околните места, лодкарят отговаря, че който веднъж стане господар на замъка, повече не може да напуска неговата територия. Пред пратеничката на кралицата, нейна племенница, Говен дава израз на своя гняв при мисълта да остане тук завинаги. Кралицата идва лично да го утеши. Разпитва го за двора на Артур, за Говен, за тримата му братя. Следва богата вечеря и веселие в чест на Говен. На сутринта героят забелязва от кулата на замъка девойка е въоръжен рицар. Кралицата му казва, че това е Лошата девойка и се опитва да го убеди да я забрави, още повече че занапред няма да напуска замъка. Непримирим, Говен получава разрешение да напусне двореца, при условие че се завърне отново вечерта. Но моли кралицата да не пита до осем дни за името му.

16. Признанията на Лошата мома. Спор с Гриномелан (ст. 8362–9236)

Говен отива при Лошата мома. Нейният придружител го напада, но бива повален и тежко ранен. Въпреки че не признава превъзходството на Говен, девойката го кани да приседнат под едно дърво и да прави с нея онова, което й правил нейният приятел. Ала веднъж стигнали до дървото, момичето пожелава друго — Говен да й донесе цветчета от отсрещния бряг. Когато с много усилия се добира дотам, Говен вижда красив снажен рицар, запътил се на лов. Двамата си разменят поздрави и комплименти. Непознатият е бил влюбен в Лошата мома, но не получил взаимност: тя обичала друг рицар, убит в двубой от хубавеца. Името на новия познат на Говен е Гриномелан, а Лошата е известна с прякора Надменната от Логър. Рицарят, когото Говен е победил току-що, също носи прозвището Надменния. Говен разказва на Гриномелан за премеждията си в замъка и научава от него, че старата кралица е Игерна, майката на Артур, починала преди 60 години, че дъщеря й е майка на Говен, напуснала този свят преди двайсет години, след което родила дъщеря. Кларисан, сестра на Говен. Гриномелан обича Кларисан и мрази Говен до смърт, защото баща му е убил неговия, а Говен с убил братовчед му. Гриномелан моли новия си приятел, когото не познава, да занесе в двореца пръстен на любимата му Кларисан. Когато Говен разкрива името си, двамата решават да се сражават след седем дни в присъствието на кралица Игерна, както и на крал Артур и неговия двор. Говен се завръща при Надменната от Логър. За целта прави с коня си впечатляващ скок над реката. Изведнъж девойката му заговаря смирено и разказва своята история: Гриномелан е убил нейния любим. За да се отърве от него, девойката приела любовта на рицаря, когото преди малко Говен е ранил тежко, макар че не го обича истински. След загубата на любимия тя станала злобна и коварна. Често искала да бъде разкъсана от мъжа, когото тормозела. Затова и сега очаква сурово наказание от Говен. Героят прощава за всичко на девойката. Двамата се отправят засмени към двореца за изненада и радост на кралицата и всичките й поданици. Говен предава на сестра си пръстена на Гриномелан като любовен дар. После праща човек да извести на Артур да дойде тук с двора си за Петдесетница. Пратеникът пристига в двора на Артур. Кралят отново е изпаднал в униние, защото дълго време няма вест от любимия си племенник.

Интерпретационни хипотези

На това място от действието романът прекъсва. Оттук и невъзможността творбата да се обхване в цялостно тълкуване. Редица първостепенни въпроси остават без отговор. Премахва ли Персевал магията, под която се намират замъкът на Граала и неговият господар Крал Рибар? Разкрива ли героят тайната на Кървящото копие? Завръща ли се при любимата си Бланшфльор? До къде стига Говен след всичките верижни приключения? Открива ли Кървящото копие, което е обещал да донесе в Ескавалон? Каква е връзката между изпитанията пред Персевал и тези, в които е въвлечен Говен? Общото тълкуване на творбата предполага отговор на всеки един от тези въпроси. В противен случай следва да признаем, че всяко обяснение на романа е осъдено да бъде частично и хипотетично. Незавършеността на текста прави невъзможен и еднозначния му прочит. Но и множественото тълкуване има своите неудобства. Привилегироването на различни интерпретационни позиции, които подобно тълкуване предполага, води до различно смислово йерархизиране на отделните части на творбата, до тяхното прекалено релативизиране и в крайна сметка до фрагментиране на нейния смисъл. Макар и да съзнаваме всички тези неудобства и ограничения на интерпретацията, ще предложим няколко гледни точки за тълкуване на романа. Всяко тълкуване предполага известна доза добавен смисъл. В случая тя нараства още повече. Но този добавен смисъл ще има стойност само ако не влиза в противоречие с основните смислови компоненти на творбата.

Ще очертаем четири интерпретационни перспективи: митологическа, християнска, антропологическа и вътрешнотекстова или иманентна.

Най-убедителния митологически прочит на Разказ за Граала предлагат изследванията на Жан Маркс[17]. В книгата си Легендата за Артур и Граалът видният историк на келтската култура разглежда множество елементи в ирландските и уелските разкази, търси техния отзвук в романа на Кретиен, но също така и в следващите творби за Граала с цел да реконструира общата митична схема, на която те са производни. Този подход е археологически в смисъла на Мишел Фуко: критикът залепва разпилените късчета на цялото. Неговият коментар обслужва един по същество реставрационен проект за очертаване на архиструктурата на Граала. Последната изглежда приблизително така: героят тръгва от кралския двор да търси Граала в отговор на апел от Другия свят, който е застрашен от безплодие, откакто неговият владетел е бил ранен с вълшебно оръжие; бедствието рискува да обхване и кралския двор на тукашния свят; героят избраник прониква в замъка на Отвъдното, преодолява всички трудности, печели сърцето на девойка от знатен род; болният крал оздравява, страната възвръща своето благоденствие, а героят става крал на Граала и на Отвъдното.

Тази сюжетна схема изглежда напълно правдоподобна. Тя обединява посочените по-горе три вида келтски разкази: пътуване в Отвъдното, завладяване на девойка, премахване на магия и възкачване на върховната власт. Все пак митологическата реконструкция не отчита художествените инвенции на Кретиен. А не бива да забравяме, че Разказ за Граала не е фолклорно творчество, при което конкретната творба се явява просто вариант на една обща схема, а индивидуална творба, плод на специфичен авторов замисъл. Келтската митологична схема пренебрегва два съществени елемента: от една страна, тя изпуска от вниманието си християнизирането на мисията на Персевал, при което от освободител той е на път да стане месия; от друга страна, митологичната хипотеза не отрежда никакво място на приключенията на Говен. А на тях е посветена цялата втора част на романа, т.е. 4119 от общо 9236-те стиха. Митологичният прочит очевидно не обхваща цялата творба. Затова и ползата от него е ограничена. Той позволява да изминем в обратна посока предполагаемия път, но който е протекъл творческият процес при Кретиен, и в крайна сметка да видим в каква степен индивидуалната творба възпроизвежда общата схема, но и доколко се отдалечава от нея.

Християнският слой, положен върху интригата на рицарския сюжет, е от съществено значение. Както вече отбелязахме, Разказ за Граала е решителна стъпка по посока на християнския морал и светоглед. В предишните романи на Кретиен християнските елементи се свеждат до няколко декоративни багри, които по никакъв начин не влияят на основните идеи. Така например четем, че героят става рано и отива в близката черква или параклис да си каже молитвата. Ала този ритуал не означава нищо повече от това, да речем, че героят сутрин закусва. Друг християнски елемент са празниците — Великден, Петдесетница, Свети Йоан, Коледа. Но и те са напълно изпразнени от християнско съдържание. Ще се ограничим с един пример: действието на първия роман на Кретиен Ерек и Енида започва на Великден, но отбелязването на този празник няма нищо общо с неговата роля в християнското учение. По този повод Артур организира голям лов. Рицарите се впускат да търсят рядък екземпляр, белия елен, а притежателят на ценния трофей ще получи правото да определи с целувка коя е най-красивата девойка в кралския двор. Героите на Кретиен се позовават често на Господ или на някой светец, но и тук е налице десемантизиране на тези понятия. С две думи, християнската идеология е тънък повърхностен слой, който не стига до основното послание и до символиката на романа.

Разказ за Граала сменя тона още от самото си начало. Похвалните думи за Филип Фландърски са повод за недвусмислено насочване на ценностите към християнския морал: рицарската щедрост отстъпва място на християнското милосърдие. Първата е демонстрация на материално благополучие, второто е израз на любовта към Бога и неговите творения. Според една от най-правдоподобните хипотези за общия смисъл на романа Кретиен показва границите на рицарските и куртоазните ценности, както и тяхното преодоляване по посока на християнския възглед за спасението. Двете аксиологични перспективи са заложени в двойната родова обусловеност на героя — по бащина линия той е рицар, докато майката и целият й род са загрижени преди всичко за християнското му възпитание. Ако приемем, че историята на Персевал е роман на изграждането, основанията за това следва да търсим именно в двойното формиране на героя като съвършен рицар и образцов християнин. Рицарските умения превръщат героя в победител, в шампион. И наистина, Персевал не претърпява нито едно поражение на рицарския фронт. Християнското изграждане се оказва обаче по-продължителен процес, осеян с прегрешения и провали.

Светско-рицарската перспектива очертава своеобразно магнитно поле, в което фигурите си приличат. Неговите представители следват себични подбуди, най-вече от високомерие и жажда за слава. И много често прозвищата им подчертават именно тази самонадеяност, определяща цялото им поведение. Червеният рицар е въплъщение на безмерната самоувереност; сенешалът Ке се подиграва на всички, защото живее с усещането, че ги превъзхожда; приятелят на девойката от шатрата носи прякора Надменния; един от рицарите, повален от Персевал, е известен под името Сагремор Безмерни (ст. 4220); братът на Говен Агравен носи прякора Горди (ст. 4768), Горди е името и на замъка, към който девойката с магарицата насочва Артуровите рицари (ст. 4689). В частта „Говен“ една от главните героини се нарича Надменната девойка, така както и нейният приятел (ст. 8643). От тези примери — те съвсем не са изчерпателни — се вижда, че прилагателните „горд“ и „надменен“ изпълняват функциите на прякори там, където собствени имена липсват. Докато гордостта се явява емблема на рицарството, смирението, молитвата, състраданието са сред основните християнски добродетели, които героят трябва да усвои.

Разбира се, християнската перспектива е зададена на първо място от значението на основния символ — Граала. Кретиен превръща един утилитарен предмет (френската дума greaal означава „паница“, „тавичка“) в църковна утвар: Граалът съдържа просфора, символ на духовното единение с Месията. Ако търсим развръзката на романа по линия на християнската логика на действието, можем да допуснем, че Персевал ще се откаже от рицарското поприще и ще заживее като светец, като вуйчо си отшелника. Ако стане крал на Граала, тялото на Персевал би се освободило от биологичните закони, за да съществува само в Божията благодат, подобно на другия си вуйчо — бащата на Крал Рибар. Ала и тази правдоподобна хипотеза се свежда само до частта „Персевал“. А какво да правим с втората сюжетна линия, чийто герой е Говен? В историята на Говен липсват всякакви християнски елементи. Какво е нейното място спрямо тази на Персевал: на балансьор, на опонент или на преодолян етап от възгледите на автора за рицарската мисия? Доколкото романът е озаглавен Разказ за Граала, най-вероятна изглежда третата хипотеза. В същото време не бива да забравяме, че както монархическата институция през XII и XIII век е гледала с подозрение или с презрение на легендите за крал Артур, така и Църквата никога не е гледала с добро око на Персевал и неговите домогвания до Граала. Когато Църквата решава да създаде посредством един от най-влиятелните си ордени (Цистерцианския) своя версия на Граала с Търсенето на Светия Граал, тя подменя радикално механизма на смислообразуване. Всички приключения около Граала ще станат предмет на християнско морализиране: алегорията въдворява символа в догмата, романът застива в канона на римокатолическата институция. С други думи, доближава се до нравоучителния трактат. Кретиен е твърде далеч от идеята да хвърли рицарството на християнската клада. При него християнската идеология е нова перспектива, но в нея има не по-малко загадъчност, отколкото в старите келтски митове. Затова тя не застрашава литературната стойност на творбата, а й придава ново измерение.

Келтската и християнската хипотеза произтичат естествено от романа на Кретиен. Не така стоят нещата с нашата трета хипотеза — антропологическата. Тук ще се опитаме да хвърлим светлина върху романа с помощта на някои понятия и възгледи на френския антрополог Рене Жирар. Доколкото ни е известно, нито един от трудовете на Жирар не споменава романа на Кретиен, нито проблематиката за Граала. Критиката също не е търсила подобна връзка. Нашият опит е продиктуван от стремежа да доловим по-дълбоки и универсални измерения в творбата на Кретиен. Тезите на Жирар могат да обяснят две съществени страни в постъпките и мисиите на Персевал и Говен.

Поривът на Персевал към рицарското поприще води началото си от това, което Рене Жирар нарича миметично желание (désir mimétique). При него субектът е обърнат само донякъде към обекта. Желанието на субекта се поражда и определя от трета инстанция — модел или медиатор, и по същество е мимезис, подражание. Колкото по-силно е влиянието на медиатора, толкова по-слаба е ролята на обекта. „В хода на този процес, отбелязва Жирар, човек губи чувство за реалност, а способността му за оценка е парализирана.“’[18]

В началото на романа героят няма никаква представа за това що е рицар. Желанието му да стане рицар се пробужда внезапно от първата му среща с петимата рицари: младежът иска да бъде като тях. В двора на Артур пожелава оръжието на Червения рицар, когото току-що е срещнал. Миметичното желание пламва като огън. То не търпи отлагане. Затова Персевал е смешен в очите на рицарите, които знаят, че е нужно време, за да овладее човек рицарската техника, и че славата идва само след много победи. Героят изглежда малоумен или най-малкото инфантилен, защото не полага желанията си във времето. Миметичното желание сякаш влиза в противоречие е логиката на романа на изграждането. Подражанието тласка героя да се отъждестви мигновено с другия или да заеме неговото място.

Загубеният усет за реалност тласка подвластния на миметично желание и към друга крайност — обожествяване на модела, идолопоклонство. Неслучайно Рене Жирар поставя за епиграф на книгата си за миметичното желание Романтична лъжа и романна истина мисълта на немския философ Макс Шелер: „Човек има своя Бог или своя идол“. Първият досег на Персевал с рицарите илюстрира тази мисъл. Кретиен описва тази среща в четири фази. Когато чува дрънкащите оръжия, преди да ги е видял, Персевал решава, че това са дяволи (ст. 116); когато ги вижда, заслепен от техния блясък, ги обявява за ангели (ст. 139), а техния водач — за самия Господ Бог (ст. 146). Водачът на групата се представя като рицар, а наивният младеж тълкува непознатата дума като нещо повече от Господ (ст. 180 „От Бог дори сте по-красив“). Минифеноменологията на възприятието поражда пародийна теология. Просветлението за духовните пратеници се оказва заслепление пред най-обикновени земни пътешественици. Сервантес ще доведе до край този процес на обожествяване: Дон Кихот сублимира системно тривиалното, докато Санчо, обратно, тривиализира сюблимното.

Миметичното желание е сляпо за разликата между същност и атрибут, между природно и изкуствено, между тяло и аксесоар. Рицарят обяснява на Персевал що е ризница, а простодушният момък пита: „С туй ли сте роден?“ (ст. 282). По-късно, когато е убил Червения рицар, за да му вземе доспехите, героят проявява смайващо неумение да ги отдели от тялото: така решава да съсече трупа на парчета (ст. 1139).

Ролята на медиатор могат да изпълняват както хора, така и идеи. Уроците на майката и на учителя по рицарско майсторство Горнеман са уместни сами по себе си, но те предизвикват обратен ефект, защото застиват в съзнанието на младежа именно като абсолютни модели. Персевал ги рецитира и прилага буквално, поради което от ключ към света и към другите те се превръщат в преграда и пречка. Затова първата му среща с девойка (приятелката на Надменния) има комично-катастрофален обрат, затова и посещението в замъка на Граала завършва с неуспех.

Теорията на Жирар за миметичното желание позволява да вникнем и в механизма на зараждане на любовното чувство. При срещата си с Бланшфльор Персевал се държи непохватно. Той не знае що е любов, защото няма в това отношение модел за подражание. Красивата девойка се вмъква в леглото му, а той не знае какво да прави. Любовта на Персевал започва след раздялата му с Бланшфльор, когато капките кръв по снега му напомнят за румено-бялото лице на девойката. Те изиграват ролята на медиатор, защото катализират чувството и позволяват то да кристализира в любов.

От казаното дотук се вижда, че за Персевал — човек без житейски опит — посредническата функция на моделите е от съществено значение. Моделът пробужда в неопитната душа на героя желание за социална реализация (да стане рицар) и за интимно щастие (е Бланшфльор). В същото време моделът издига преграда към съществуващата реалност. Героят не само не проглежда в тази реалност, а често се разминава драстично с нея и последиците от това са тежки: Персевал оставя майка си да умре, защото я вижда припаднала в момент, когато му се привижда много по-силно дворът на краля, произвеждащ рицари; при вида на унилия Артур Персевал проявява пълно безразличие, защото в този миг го интересуват единствено доспехите на Червения рицар; пред Кървящото копие и Граала съзнанието му е обсебено от съветите на Горнеман да не говори излишно. В този смисъл моделът има двояко въздействие — да въведе героя в света и в същото време да го отчужди от него. Силата на модела има алиениращо въздействие върху героя и по отношение на самия себе си. Връх на себеотчуждението е невероятният факт, че младежът не знае дори собственото си име. Това странно състояние на неопределеност напомня за липсата на самосъзнание, характерна за бъдещия субект на инициация. В книгата си Насилие и сакралност Рене Жирар привежда показателни примери: „В някои общества бъдещият новопосветен е загубил името, миналото си, роднинските си връзки, правата си. Сведен е до нещо неопределено и без име.“[19] Тъкмо такова е състоянието на Персевал в началото на романа. Той не знае нищо за баща си, за братята си, забравил е братовчедка си, не си знае името, нито е чувал за роднините си по майчина линия — Крал Рибар, неговия баща и вуйчото отшелник. Лишен от памет и от съзнание за индивидуална и родова идентичност, героят сякаш е предопределен за нов живот. Развитието на фабулата обаче внушава, че успехът на новата мисия зависи от това доколко героят може да установи приемственост е миналото на своя род. С други думи, Персевал трябва да се отърси от миметичното желание, да се обърне към себе си и едва след това да тръгне да покорява света.

Друга основна тематична линия в романа, която можем да тълкуваме с помощта на Рене Жирар, е свързана е насилието и неговото прекратяване посредством изкупителната жертва. На тази проблематика Жерар посвещава редица свои книги и студии[20]. Те разкриват от религиозна и културна гледна точка ролята на жертвоприношението в древните общества. Тук ще се спрем само на онези идеи на Жирар, които могат да бъдат ключ за тълкуване на Разказ за Граала. Чрез изкупителната жертва се цели прекратяване на всеобщото насилие. За да изпълни своето предназначение, жертвата трябва да бъде подобна на останалите членове на общността и в същото време различна от тях. Сред видовете изкупителни жертви, които Жирар споменава в книгата си Насилие и сакралност, специално внимание заслужават някои африкански практики да се принася в символична жертва най-знатният представител на общността — кралят или племенният вожд. Кралят съсредоточава в себе си всички ценности, основополагащи за общността. От друга страна, той стои над нея и тъкмо тази негова извънпоставеност го прави потенциална изкупителна жертва.

Ако се обърнем към предисторията на Граала, която служи за многопластов фон на събитията в романа, виждаме, че раната в слабините на Крал Рибар го превръща в изкупителна жертва. В страната е настъпил мир, но животът в нея е замрял. Жирар подчертава и друг важен факт — сакралния статус на жертвата. А той винаги предполага известна тайнственост. Тъкмо нея трябва да разбуди Персевал с въпросите си относно Граала, които той така и не задава. Органичната връзка между сакралното и тайнството проличава и от епизода на посещението на героя при вуйчото отшелник. Вуйчото обяснява на своя племенник какво е предназначението на Граала. Ала тази информация не премахва магията, която тегне над Крал Рибар и над цялата му страна. Защото Персевал е трябвало да зададе своите въпроси именно в сакралното пространство на замъка на Граала. Само тогава Крал Рибар би оздравял и Пустата земя би се върнала към нормален живот. Въпросите на Персевал са част от механизма на изкупителната жертва. Без тях този механизъм не действа пълноценно.

Всяко жертвоприношение е символичен акт. В случая с Крал Рибар е налице символичен акт от втора степен: кралят не е бил убит, а само ранен символично в слабините. Връзката между отнетите репродуктивни способности на краля и икономическия и демографски застой на общността е очевидна. По същата логика следва да тълкуваме и раняването на бащата на Персевал (ст. 437 „между краката бе улучен“), от което страда цялата страна. Макар при бащата на Персевал сакралният елемент да не е подчертан, връзката между неговото нараняване и съдбата на общността е достатъчно условие и на него да гледаме като на изкупителна жертва.

Ще добавим още един персонаж — стария крал, бащата на Крал Рибар, който живее от просфората в Граала. По своя статус старият крал напомня повече за светец, отколкото за простосмъртен: неговото тяло вече е нетленно. Подобно на мистичното тяло на Христос след неговото възкръсване, старият крал сякаш е освободен от биологичните закони. Приликата е Христос е важна, защото Божият син е най-яркият пример за обожествяване на изкупителната жертва[21]. Старият крал е изкупителна жертва от християнски тип. Между тримата персонажи — бащата на Персевал, Крал Рибар и стария крал на Граала — съществува дълбоко типологично родство. Всеки един е хипостаза в троицата на изкуплението. Те образуват и тристепенна йерархия: езическо жертвоприношение е подразбираща се сакралност, езическо жертвоприношение с подчертана сакралност, християнско жертвоприношение. Ролята на Персевал е да бъде живата връзка между трите жертвени фигури.

Приключенията на Говен също могат да се тълкуват в светлината на възгледите на Рене Жирар за миметичното желание и за жертвоприношението. Но тук те се проявяват откъм друга своя страна. Артуровият племенник стои на преден план и в предишните романи на Кретиен. Той олицетворява образцовия рицар с отлични воински качества, безупречни маниери и с подчертан вкус към дамите. В тази светлина го виждаме и в Разказ за Граала. За разлика от Персевал, който става рицар, за да прилича на първия срещнат представител на съсловието, Говен трябва просто да остане верен на себе си, да бъде на висотата си на образец. Както видяхме, при Персевал моделът упражнява отчуждаващ ефект върху героя. При Говен липсата на модел го изправя пред собствения му публичен образ. Подбудите на Говен са нарцистични. Нарцистичният му Аз е обърнат към своя двойник — собственото му реноме, което ще играе ролята на модел и ще издига прегради пред реалността. Как да си обясним например поредицата от галантни връзки, коя от коя по-нелепа, е невръстното момиче от Тентажел, с принцесата от Ескавалон, с Лошата мома и накрая със собствената му сестра Кларисан освен е това, че вторачен в своя имидж, той остава сляп за всичко онова, което прави противопоказни възможните връзки с въпросните героини? Подражавайки на себе си, Говен подкопава почвата под краката си, затъва във все по-абсурдни ситуации, които го водят до Отвъдното, до замъка на двете кралици. Симетрията с приключенията на Персевал бие на очи.

Персевал напуска майка си и преминава през три архетипни места — на светската власт (двора на Артур), на любовта (замъка на Бланшфльор), на Другия свят (замъка на Граала). Говен следва същия типологичен маршрут, чиито етапи са: светска власт (на двора на Артур), любовна връзка (Тентажел, Ескавалон), Отвъдното (замъка на двете кралици). Симетрията може да се формулира и от друга гледна точка. Персевал напуска майка си, за да отиде в замъка на двамата крале (стария крал и Крал Рибар), а оттам и при вуйчо си отшелника; Говен напуска вуйчо си Артур, за да стигне до замъка на двете кралици, т.е. до баба си и майка си. Романът е изграден от две сюжетни линии, всяка от които сякаш подражава на другата.

В подкрепа на тази идея ще приведем още два примера. Когато Персевал отива с Говен в двора на Артур, сцената с хванатите за ръце герои означава недвусмислено, че младежът е станал равен на най-добрия рицар. Цял един цикъл от еволюцията на Персевал приключва в този момент. Започнал е с първата среща със случайни рицари, а завършва с побратимяването и изравняването с образцовия рицар. На свой ред Говен също ще подражава на Персевал, доколкото приема неговата мисия — да открие Кървящото копие. Постепенно миметичното желание става определящ двигател на двете сюжетни линии.

Могат ли приключенията на Говен да бъдат поставени под знака на жертвоприношението? Струва ни се, че могат, но тук различията с Персевал са повече, отколкото приликите. Говен е спасителният рицар в двореца на двете кралици, но цената за неговите победи е пленничеството. Занапред той не ще може да излиза извън пределите на замъка. Тази жертва ще осигури щастието на обитателите на замъка.

В Насилие и сакралност Рене Жирар прави съществени разграничения между жертвоприношението и отмъщението. Дълбокият смисъл на изкупителната жертва е тя да не поражда желание за мъст. Именно така се слага край на насилието и се заздравяват връзките между членовете на общността. Обратно, отмъщението е безкраен, верижен процес. Последиците от него могат да бъдат фатални, особено когато протича в затворено малко общество. Подбудите за отмъщение стоят в основата на ситуациите, в които бива въвлечен Говен: Генганбрезил го обвинява в убийството на краля на Ескавалон и иска да отмъсти за него; Девойката с късите ръкави иска чрез Говен да отмъсти на сестра си; Грегориас търси да си отмъсти за обидата, която му е нанесъл Говен; Гриномелан обвинява Говен, че е убил братовчед му, а бащата на Говен — неговия баща, и всичко това изисква отмъщение, и т.н. и т.н. Отмъщението увековечава насилието и кръвопролитието, докато жертвоприношението ги прекратява. В тази перспектива се разкрива и смисълът на символната двойка Кървящо копие — Граал. Капките кръв, стичащи се постоянно от върха на копието, са метафора на насилието, пораждано от желанието за мъст. Копието тук е в унисон с келтската традиция. То е символ на разрушението. Граалът, обратно, носи позитивно значение. Той се вписва в съдовете от келтската митология, символизиращи изобилието. Кретиен придава на този символ християнско измерение — Светото причастие. Преходът от езическата към християнската символика има за идеен фон догмата за мистичното тяло на Христос — Божия агнец, принесен в жертва за спасението на човечеството.

Понятийният апарат на Рене Жирар не позволява да обхванем цялостното значение на романа. Но с него можем да пускаме сонди в дълбочина до онези смислови слоеве, които придават на творбата общочовешко значение и върху които авторите от следващото столетие ще надграждат своите сюжети.

Очертаните дотук три нива на прочит стъпват на определена идеологическа схема (келтска символика, християнско учение, антропологическа теория), с помощта на която вникваме в романа. Сега ще скъсим критическата дистанция, за да се доближим до самия текст и го възприемем иманентно. Разбира се, чисто иманентният прочит е невъзможен. Колкото и да е „късоглед“, той изисква определена дистанция. Въпросът е тя да не прекрачва границите на Кретиеновото творчество.

В пролога на Ерек и Енида Кретиен нарича изходния материал за своя роман „разказ за приключения“, а писателската си работа определя като „хубава композиция“ („bcle conjointure“). Думата „conjointure“ означава „свързване“ и предполага множество нива на връзки[22]. Сред тях ще посочим два вида: 1) Вертикална връзка между фабулата и нейния морален и философски смисъл; 2) Хоризонтална връзка между отделните елементи или епизоди на романа. Тези връзки се съчетават във всяко тълкуване. За разлика от линейното четене, което акумулира смисъл, тълкуването е конструиран прочит, предполагащ едновременно артикулиране на елементите и тяхното обвързване. Ще се опитаме да артикулираме някои части в романа, преди да посочим връзките между тях.

На първо място прави впечатление двуделната композиция на романа. Тя впрочем с присъща на всички романи на Кретиен. Руският медиевист Мелетински представя добре този аспект от типологическа гледна точка[23]. Според него двете части в романите на Кретиен разкриват двустепенен процес на художествено изграждане. Първата част протича по логиката на богатирската приказка: героят, на пръв поглед невзрачен, успява без особени перипетии да завоюва царство, девойка или и двете. Втората част разкрива кризисен момент, който слага начало на процес на индивидуализиране и протича като вътрешен конфликт. Наблюденията на Мелетински са много верни за първите четири романа на Кретиен. Те обаче не обясняват двучастната композиция на Разказ за Граала. Тук логиката на двуделната структура е различна. Както вече отбелязахме, историята на Персевал започва като роман на изграждането. Героят встъпва в рицарското поприще и се потопява в света без никакъв житейски опит. Контрастът между неговото простодушие и първите му успехи превръща Персевал в комичен герой в класическия смисъл на понятието — персонаж, който не знае неща, добре известни на читателя. Оттук и усещането на публиката за превъзходство над героя. Това продължава до посещението в замъка на Граала. Затова смятаме, че възпитанието на героя е описано не просто по логиката на романа на изграждането, а на неговата пародия. Пиер Гале, автор на книгата Персевал и инициацията, също отбелязва, че романът на Кретиен е нещо повече (или по-малко) от роман на изграждането: „В романа на изграждането няма въпрос без отговор, няма неудовлетворено очакване, нито липса, която да не е изпълнена по един или друг начин.“[24] Пародията определя тона и във втората част на романа. Премеждията на Говен са пародия на истинските рицарски приключения било поради техния абсурден характер, поради тяхното буквално повторение (например епизода със стрелите и лъва в замъка на двете кралици, възпроизвеждащ иронично подобен епизод от Ланселот), или поради нелепите женски връзки на героя. Кретиен сякаш подкопава рицарската етика от две страни: Персевал е твърде наивен и невежа, за да се вмести в представата за добрия рицар; Говен пък е прекалено самоуверен, за да се усъмни в целесъобразността на своите приключения. Персевал олицетворява изгрева на рицарството, Говен — неговия залез.

Двамата герои формират антиномична двойка. Кретиен я осветлява откъм различни нейни аспекти. Един от тях е словото на героите. Персевал си служи с него неуместно: задава въпроси там, където от него се очакват отговори (диалога между глухи с водача на рицарите в началото на действието); говори механично, повтаря буквално съветите на майка си (с приятелката на Надменния, с Горнеман от Горт); мълчи, когато трябва да говори (на вечерите с Бланшфльор, с Крал Рибар). Говен, напротив, говори добре — твърде добре, смята сенешалът Ке, за когото Артуровият племенник е човек на приказките, не на действието). И в това отношение Персевал страда от недостиг, Говен — от излишество на слово.

Връзките на двамата герои с техните майки също очертават линии на симетрия и на противопоставяне. Персевал иска да се върне при майка си: не знае, че е мъртва. Говен знае, че майка му е мъртва, но не знае, че отива при нея. Персевал не умее да говори с девойките (приятелката на Надменния, Бланшфльор), Говен ги очарова с донжуановска лекота. Редица второстепенни елементи в двете части като че ли служат единствено за да проправят пресечни линии между тях. Ще приведем само няколко примера: 1) В двора на Артур Ке шамаросва девойката, предсказала славно бъдеще на новодошлия Персевал; в двора на Тентажел голямата дъщеря на Тибо шамаросва сестра си, задето вярва, че има по-добър рицар от Мелиан; 2) В близост до замъка на Граала Персевал вижда лодкар и един инвалид в лодката (Крал Рибар); пред замъка на двете кралици Говен среща лодкар, а малко по-късно и инвалид с патерица; 3) На излизане от замъка на Граала Персевал се сражава с Надменния рицар; на излизане от замъка на двете кралици Говен влиза в схватка с Надменния от Тесния проход.

Разбира се, най-важната симетрия между двете сюжетни линии са посещенията на героите в Другия свят — в замъка на Граала и в замъка на двете кралици. И двете места са омагьосани, и двете очакват своя спасител. Ще отбележим, че изпитанието, на което е подложен Говен, за да бъде обявен за Освободител, е от конвенционално естество, докато загадката, пред която е изправен Персевал, е прецедент в рицарските романи. Видяхме, че магията в замъка на Граала може да бъде премахната не с действие, а е въпрос, и то отправен от точния човек на точното място. Действията на Персевал — безотказно победоносни — не водят до върховната цел. Говен обратно, постига всичко с действие, въпреки упреците на Ке в противното. Ето как двойната фабула на романа стъпва на два типа поведение — на словото и на действието. Последното обаче не е основание да поставим Говен над Персевал. Предимството на младия уелсец пред прославения Артуров племенник е в това, че той въплъщава герой от нов тип. Рицарското съвършенство вече не е достатъчно. Спасителят трябва да бъде богоизбран. Но тъй като романът не казва последната си дума, по-добре е и коментарът да се въздържи от глобален извод. Ако романът имаше развръзка, той би могъл да влезе в диалог с реалността, в която се вписва. Сега този диалог е затруднен. Изправени сме пред творба, построена като диптих. Всяка част отразява другата и на свой ред се отразява в нея. Наслагването на отражения умножава формите, но и премества тяхното значение по огледалната повърхност на повествованието. Отражението прераства в дисеминация. Тя лишава романа от единствено послание, но подтиква към продължения.

Граалът след Разказ за Граала

Незавършеността на романа на Кретиен се оказва изключително плодотворно обстоятелство. Между края на XII в. и трийсетте години на XIII в. се раждат поне десетина значими романа, инспирирани пряко или косвено от Кретиен дьо Троа. Всяко от продълженията има своята сюжетна самостоятелност, но тя влиза в общата констелация на Граала. Тези продължения свидетелстват за творческата рецепция на творбата на Кретиен, а оттам и за нагласите на една нова епоха. Намираме за полезно да представим накратко тези творби, макар и единствено откъм проблематиката на Граала. Днешната масова култура навлиза често в полето на Граала, откъсва по някое стръкче от него и го вплита в букета от изкуствени цветя серийно производство. Ако нашият обзор помогне на потребителя на тази култура да разпознае истинското цвете измежду артефактите, той няма да е излишен.

Първата творба, изцяло вдъхновена от Кретиен, е Парцифал на немския писател Волфрам фон Ешенбах. В началото на XIII в. той пише своя роман, дълъг 24 000 стиха. Макар да признава Кретиен за свой учител. Волфрам препраща и към друг автор, провансалеца Киот[25], когото представя за първоизточник и на своя роман, и на Разказ за Граала. Вече стана дума за литературната мистификация на Волфрам. Истината е, че Парцифал следва в общи линии сюжета на Кретиен. Все пак редица нови елементи дават основание да го разглеждаме не като адаптация, а като самостоятелна творба. При Волфрам Граалът е огромен искрящ скъпоценен камък. При всяко негово показване в банкетната зала масата се покрива с вкусни ястия за насядалите четиристотин рицари. По-късно вуйчото отшелник Треврицент обяснява на героя, че чудотворният камък лекува всички болести, спира стареенето, възвръща младостта, а на Разпети петък гълъб, спуснал се от небесата, оставя в Граала малка просфора. Кървящото копие е предмет на описание, достойно за най-черния роман на ужасите. И при Волфрам между копието и Граала видима връзка няма. След разказа за приключенията на Говен Парцифал отново излиза на предна линия. В двора на Артур грозната пратеничка Кундрие го обявява за новия крал на Граала и подчертава, че такава е Божията воля. При повторното си посещение в замъка на Граала Парцифал задава нужните въпроси. Болният крал Анфортас оздравява. Парцифал е женен за Кондвирамурс, от която има двама синове. Семейството заживява в замъка на Граала. Първородният син Лоерангрин ще наследи баща си като крал на Граала, а по-малкият, Кардеиц, ще поеме светската власт. Файрефиц, полубрат на Парцифал, се жени за сестрата на болния крал на Граала и заживява с нея в Индия. Техният син Йоан ще проповядва християнството в Далечния изток.

От това кратко резюме е видно, че Волфрам има подчертан вкус към силните краски и екзотичното. Неговата естетика е противоположна на тази на Кретиен. В идейно отношение творбата задълбочава и най-вече разширява полето на християнската религия. Парцифал я утвърждава, а неговият родствен потомък Йоан я разпространява до пределите на познатия свят.

В края на XII в. Робер дьо Борон пише роман от 3500 стиха, озаглавен Историята на Граала или Йосиф Ариматейски. Не е сигурно, че Робер е познавал романа на Кретиен. По-вероятно е да е слушал преразкази. Едно е безспорно: той се заема не е продължение на Разказ за Граала, а е неговата генеалогия. Историята на Граала води началото си от края на земния път на Исус Христос. Граалът, наричан по-често от Робер „съд“ (vessel), е съдържал храната на Исус по време на Тайната вечеря. След смъртта на Исус неговият последовател Йосиф Ариматейски събира в този съд кръвта от раните на Спасителя. Впоследствие Йосиф предава Граала на зет си Брон, който става първият пазител на свещения съд, съхраняван занапред като реликва. Христос призовава Брон да се пресели е потомството си на Запад. Там бива основан родът на Кралете Рибари, които са също така основоположници на рицарството.

Основната находка на Робер е в обвързването на историята на Граала с историята на Исус Христос. В този разказ Кървящото копие отсъства. Мотивът за кръвта се прехвърля към функциите на Граала. Освен че радикализира християнската символика на Граала, Робер дьо Борон го превръща в свята реликва. Нейните пазители поддържат жива връзката с ранното християнство и в същото време като първи рицари са гарант за неговото бъдеще.

През 20-те години на XIII век анонимен автор адаптира в проза творбата на Робер дьо Борон. Тази адаптация, известна под името Псевдо-Борон или Дидо-Персевал, съдържа три части: „Историята на Граала“, „Мерлин“ и „Персевал“. Тук влиянието на Кретиен се чувства по-осезателно: е помощта на Мерлин Персевал намира замъка на Граала, изцелява Крал Рибар и го наследява след неговата смърт.

Строго погледнато, романът на Кретиен има четири продължения в стихове. Техните варианти с дължина от 9000 до 20 000 стиха образуват впечатляващ корпус от около 60 000 стиха. Първото продължение (началото на XIII век) е основание се нарича „Продължението Говен“[26]. Тук Персевал е само бегло споменат, главният герой е Говен. Артуровият племенник посещава на два пъти[27] замъка на Граала, но не успява да разгадае тайната на свещения съд. В сравнение с Кретиен тук наблюдаваме засилени и християнското, и езическото значение на мита. Сцената с шествието на Граала е значително разширена. Важно нововъведение: Кървящото копие става християнска реликва. С него римският войник Лонгин е пробол тялото на разпнатия Христос[28]. В шествието се въвежда нов елемент: ковчег с мъртвец, на чиито гърди е положен счупен на две меч. Условие за посвещаване в тайната на Граала е съединяването на двете части на меча. Говен не успява да стори това. Тук Граалът се придвижва във въздуха сам, а шествието носи всички белези на панихида. Говен задава въпросите, но заспива на масата, докато домакините му разкриват смисъла на свещените предмети. Тези обяснения съдържат и елементи от историята на Христос и на Йосиф Ариматейски по версията на Робер дьо Борон.

Второто продължение (1205–1210 г., 13 000 стиха) описва многобройните приключения на Персевал. Героят, подобно на Говен от Първото продължение (Продължението Говен), посещава замъка на Крал Рибар, задава очакваните въпроси, но не успява да съедини счупения меч. Този роман може да се разглежда едновременно като продължение на Разказ за Граала и като калка на Продължението Говен. И тук християнската ориентация на мита е засилена. Граалът съдържа кръвта на Христос.

Третото продължение (1233–1237 г., 11 000 стиха) е дело на Манесие. Названието „Трето продължение“ е оправдано не хронологически — творбата е писана след Четвъртото продължение, — а сюжетно. Разказът на Манесие започва там, където свършва Второто продължение. Персевал напуска замъка на Крал Рибар, където е посветен в значението на Граала, Кървящото копие и счупения меч, с който един рицар, Партинал, е ранил Крал Рибар. Героят убива Партинал и донася главата му в замъка на Граала. Научавайки добрата вест, болният крал оздравява. След неговата смърт крал на замъка на Граала в Корбеник става Персевал. Коронясва го лично Артур. След седемгодишно царуване Персевал се оттегля от света като отшелник. Граалът и Копието се възнасят на небето. Всички ключови събития около Граала са предмет на християнско тълкуване в духа на тогавашната дидактична литература.

Четвъртото продължение (1225–1230 г., 17 090 стиха) от Жербер дьо Монтрьой стои в сюжетно отношение между Второто и Третото. Персевал напуска замъка на Граала, съединява частите на счупения меч с помощта на Требюше, ковача от Другия свят, оженва се за Бланшфльор, дълго време не консумира брака от християнско целомъдрие. Авторът обаче предсказва на съпрузите славно потомство, към което принадлежи и Годфроа дьо Буйон, бъдещият завоевател на Йерусалим. По-късно героят се завръща в Замъка на Граала, но Крал Рибар не оздравява и мисията остава незавършена.

Перлесваус или Висшата книга за Граала е един от първите френски романи в проза. Датата на неговото създаване е спорна. Условно приемаме периода между 1215 и 1220 г. Анонимният автор също прибягва до литературна мистификация, представяйки творбата като запис по диктовката на небесен ангел и на Светия дух. Перлесваус, вариант на името Персевал, предприема повторно търсене на Граала. В него участват също Говен и Ланселот. Последните двама герои не успяват: Говен вижда Граала, но изпада в екстаз пред Копието и Граала, който тук има формата на потир, и забравя за съдбата на болния крал. Поуката от този неуспех е, че прехласването пред божественото не бива да е за сметка на човешкото състрадание. Ланселот е лишен от достъп до Граала заради прелюбодейската си връзка в миналото с кралица Гениевра. Тук Граалът е символ на Божията благодат. Тя осенява напълно само Перлесваус. Артур пък отива на поклонение в Замъка на Граала. Описанието на това поклонничество силно наподобява тогавашните хроники за кръстоносните походи.

Романът, известен под наименованието Ланселот в проза (2500 стр.), един от най-интересните рицарски романи на XIII в., отделя значително място на темата за Граала. Затова много критици го наричат Ланселот-Граал. И тук претенденти за приключението на Граала са трима рицари — Говен, Ланселот, Боорт. Посещението на всеки от тях в замъка на Граала завършва с успех, съответстващ на досегашния му начин на живот. Така изпитанието се превръща в морална равносметка и оценка на целия житейски път. Идеята за Страшния съд не е далеч. Говен вижда Граала — огромна чаша, при появата на която всички сътрапезници получават обилни ястия, с изключение именно на Говен. Героят е недостоен да бъде посветен в светото тайнство, защото е по-чувствителен към красотата на момичето, което носи Граала, и не долавя божествената му същност. Втори посещава замъка Ланселот. И той не може да потисне възхищението си пред красивото момиче, което му напомня и за любимата кралица. Но бележи известен напредък в сравнение с Говен: отчита, че Граалът е „свято нещо“ и при вида му сключва ръце за молитва. Третият посетител, Боорт, коленичи пред Граала, моли се, облян в сълзи от щастието да види свещения предмет. Той посещава замъка и втори път, научава нови неща за Христовото тайнство, но не го разкрива напълно.

Романът в проза Търсенето на Светия Граал (1225–1230) бележи кулминацията на проникването на християнското учение в темата за Граала. Действието започва на Петдесетница. По този повод Артур е събрал в двора си най-личните рицари. Светият Граал се появява за миг, облян в сияйна светлина. Всеки рицар дава обет да открие и донесе светия съд. От този момент повествованието проследява алтернативно приключенията на най-славните герои — Говен, Ланселот, Боорт. Шансовете на трима — Галаад (син на Ланселот), Персевал, Боорт — изглеждат най-големи. Те предприемат морско пътешествие на кораб, построен от цар Соломон е дървета от Земния рай. На кораба се намира вълшебният меч на цар Давид. Достъп до него получава единствено Галаад, потомък на библейския герой. Презрамката на меча е изтъкана от русите плитки на сестрата на Персевал, която също се качва на кораба, но по-късно умира, за да спаси с кръвта си болна от проказа. Със същия загадъчен кораб Ланселот ще пренесе тленните останки на мъртвата в замъка Корбеник. Там ще може да зърне Граала, но само отдалече: вярата му в Бог не е безрезервна. В продължение на пет години Галаад странства в компанията на Говен, преди да срещне отново Боорт. Тримата пристигат отново в замъка Корбеник и вечерят с още девет непознати рицари в обстановка, напомняща за Тайната вечеря. Тогава им се явяват Йосиф Ариматейски и група ангели. Те носят Светия Граал. Галаад ще излекува болния крал. По Божия заповед тримата избраници се качват отново на кораба на Соломон и се насочват към Духовния замък, символ на Божия град. Попаднали в плен на крал езичник, в продължение на година живеят благодарение на духовната сила, излъчвана от Граала. След смъртта на краля поданиците избират за свой крал Галаад. Година по-късно и той умира, след като е получил последно причастие от Йосиф Ариматейски. Тайнствена ръка отнася Граала на небето. Персевал става отшелник и също умира след година. Боорт го погребва до сестра му и до Галаад, после разказва за случилото се в двора на Артур. Романът е дълбоко пропит от цистерсианския мистицизъм.

Това схематично и твърде избирателно представяне на огромна по обема си литературна продукция дава известна идея за насоките, в които творят последователите — епигони или опоненти — на Кретиен дьо Троа. Двете основни линии, езическата и християнската, съжителстват почти навсякъде, макар и далеч не така хармонично както в творбата на Кретиен. Християнското измерение звучи все по-мощно. В него откриваме нова идеологическа тенденция: рицарството търси социалното си призвание и признание, като се поставя в услуга на християнското учение и на църковната институция. Духовната му мисия изглежда единствената възможна компенсация за слабата му икономическа и политическа роля в обществото.

Всички тези романи за Граала са показателни за характера на най-популярното за времето литературно течение. Търсенето на нови пътища за литературата поражда практиката на пренаписването. Граалът се оказва полиграф, своеобразен детектор на лъжата, не в живота, а в литературата. Но както знаем, лъжата в литературата води до по-висшите, до духовните истини за живота. Граалът е полиграф и защото генерира множество разкази и почерци. Те придават видимост на невидимото, вдъхват нов живот на старите митове и мотиви. И разчупват едноизмерните идейни системи, тъй че всеки да намери в тях стимул за личната си духовна реализация.

Стоян Атанасов

Стоян Атанасов, Паисий Христов

Бележка към настоящото издание

Запазени са 15 ръкописа на Персевал, или разказ за Граала. Най-ранните са от началото на XIII в., най-късните — от началото на XIV в. С други думи, Кретиен дьо Троа, починал в края на XII в., не е авторизирал нито един от тях. Всеки ръкопис има своите особености, свързани с диалекта на преписвана, с неговите предпочитания, с неизбежните пропуски или небрежности. Медиевистите считат за най-пълен ръкопис №794 (първата половина на XIII в.) от френския фонд на Националната библиотека на Франция. По него е направен и българският превод. С оглед на настоящото двуезично издание обаче ние предпочетохме друг старофренски ръкопис — № 12 576 (втората половина на XIII в.) от френския фонд на Националната библиотека на Франция. Именно той фигурира на лявата страница. Неговият стил се доближава до тогавашното „койне“ — литературния език в Северна Франция (за разлика от ръкопис №794, където преобладава шампанският диалект), а и по-малко се различава от правописа на съвременния френски език. Ръкопис № 12 576 се отклонява от ръкопис №794 главно по отношение на транскрипцията на някои имена, както и на известен брой количествени прилагателни. В тези случаи сме си позволявали да подменим елементи от ръкопис № 12 576 е техните съответствия от ръкопис № 794, тъй че старофренският текст да съответства на българския превод. На места в ръкопис № 12 576 има изпуснати или добавени стихове. В първия случай сме ги запълвали със съответните пасажи от ръкопис №794, във втория случай сме ги отстранявали с оглед на съответствието в номерацията на френския текст и българския превод.

Персевал, или разказ за Граала е ярък представител на утвърждаващата се по онова време френска силабическа версификация. Той е написан в характерните за епохата и за този жанр октосилабични стихове с дължина 8 срички при мъжка рима и 9 срички при женска рима. Предложената преводна версия е съобразена както с метрическите характеристики на оригинала, така и с традициите на преводното дело у нас. Най-подходящата форма, която е в синхрон с оригиналната, е четиристъпният ямб — и тук с дължина 8 срички при мъжка рима и 9 срички при женска рима. В редки случаи в превода се използва десетсричен стих с дактилна рима. Важна структурна особеност на оригинала е използването на преноси (анжамбмани), които позволяват конфликтът метрика/синтаксис да получи преимуществено за синтаксиса решение, т.е. да се даде известен превес на синтаксиса поради естеството на фабулата, защото става въпрос за разказ. Практиката е установила, че броят на анжамбманите в превода има лек превес над техния брой в оригинала. Преводачът се вижда принуден да направи подобно отклонение, но в нашия случай то се вписва много добре във фабулната тъкан на творбата и допринася за постигане на по-плавен повествователен изказ.

Стоян Атанасов

Паисий Христов

Кретиен дьо Троа

Персевал, или Разказ за Граала

Пролог[29]

От малко семе — малко жито.

Щом искаш лято плодовито,

в богата почва засади

и много плод ще ти роди. [4]

Когато бедна е земята,

изсъхват в нея семената[30].

Сей само в угар, от която

ще бъдеш награден богато. [8]

Тъй прави днес и Кретиен —

роман[31] започва, посветен

на мъж, по доблест несравним,

какъвто не познава Рим — [12]

на Филип Фландърски[32]. По слава

той Александър надминава

(макар че бил велик герой,

в пороци е затъвал той — [16]

това го знае всеки днес).

Ще ви докажа, че по чест

граф Филип просто няма равен,

защото с разум е прославен. [20]

Одумките са му омразни,

от грубостите той се дразни

и тежко изживява даже,

щом някой подигравка каже. [24]

Обича графът честността,

светата Църква, доблестта,

а всичко грозно той презира.

В света едва ли се намира [28]

друг мъж, тъй щедър на блага[33].

Матея учеше така:

„Каквото дясната дарява,

не бива да се научава [32]

от лявата.“ Доброто нека

го знае само Бог! Човекът

дори да върши нещо тайно,

за Бога всичко става знайно. [36]

Нали евангелистът учи:

„Крий лявата да не научи

какво раздаваш.“ Знай, че тя

с притворство и от суета [40]

на всекиго се доверява.

Десницата пък означава

добри дела и услужливост,

без показност и горделивост; [44]

тях само Господ-Бог ги знае

и Милостта, защото тя е

самият Бог. И щом човек

живее в милост, той вовек [48]

е в Бог и в него Бог е цял —

и свети Павел[34] тъй твърдял.

Помнете, че от състрадание,

с любов към хората, е внимание [52]

граф Филип все добри дела

е правил. Не зарад хвала…

На доброта сърдечна само

дължала се е щедростта му. [56]

Та кой сега би го сравнявал

със Александър — той не давал

за другите и пет пари.

Обратно, Кретиен дори [60]

не си задава днес въпроса,

дали труда си ще прахоса.

Понеже графът го заставя,

по негов ръкопис[35] съставя [64]

той своя „Разказ за Граала“.

По-хубаво в тоз двор едва ли

друг някой автор е оставил.

Та чуйте как той се е справил[36]. [68]

Персевал среща рицари и се разделя с майка си

Когато рано сутринта

звучи на птици песента,

когато се събужда всичко

(гори, поля, цветя, тревички[37]), [72]

зората щом е запламтяла,

там, в равнината запустяла,

под небосвода светло син

един младеж, вдовишки син, [76]

три копия[38] в ръката взел,

ловджийския си кон извел,

седло му сложил сам, излязъл

от майчиния дом и казал, [80]

че ще отиде там, където

е овес засято е полето

и хората орат отрано

с дванайсет вола и шест брани. [84]

Едва навлязъл той в гората

и в миг усетил как душата

се пълни с чувство най-прекрасно

от хубавото утро ясно [88]

и веселия птичи глас.

Така изпаднал той в захлас

от песните и от лъчите,

че снел от своя кон юздите [92]

да попасе трева зелена,

и с ловкост необикновена

взел копията и поред

замятал ги: едно — напред, [96]

едно — назад, едно — нагоре…

И не усещал той умора.

Но както хвърлял устремено,

пет рицари въоръжени [100]

откъм гората се задали,

е оръжието си дрънчали

и вдигали страхотен шум,

напредвайки по своя друм. [104]

Ту копие о някой бук

се удряло с пронизващ звук,

ту щит, докоснал дъбов пън,

издавал глух метален звън: [108]

във хор оръжия и клони

ехтели вред под небосклона.

Като разбрал от тази врява,

че група воини приближава, [112]

младежът почнал да се вайка:

— Да, спомням си как мойта майка

ми казваше, че се страхува,

когато дяволи върлуват, [116]

че щом ги някой тук съзре,

да се прекръсти е добре.

Но аз не бих поел обет

да следвам нейния съвет [120]

и сам ще победя без страх

най-силния от всички тях;

така останалите вече

от мен ще бягат надалече. [124]

Та ето за каква победа

мечтал, преди да ги съгледа

младежът наш. Ала когато

показали се от гората [128]

бойците с ризници блестящи,

с оръжията си звънтящи

и с нови копия, каквито

не са му виждали очите, [132]

и всичко светело в зелено,

в сребристо, в аленочервено

под слънцето на онзи ден,

младежът, явно възхитен, [136]

възкликнал силно: — Боже мили,

пред мене са се появили

пет ангела!… Аз сторих грях,

че виждах дяволи във тях. [140]

И колко права беше мама,

когато казваше, че няма

от тях по-висши същества

освен Бог. Но нима това, [144]

което виждам в този час,

не е Бог, слязъл между нас,

защото между тях съзирам

един, когото аз намирам [148]

божествен. Господи прости!

Той тъй над другите блести,

че нямат и десета само

от хубостта и прелестта му. [152]

Макар че мама ме възпита

как трябва Бог да се почита,

да се прославя и обича,

пред този бог ще коленича. [156]

Не пред Всевишния. — Веднага

младежът, както се полага,

молитви почнал да реди,

тъй както майка му преди [160]

го учела. Щом го видял,

водачът воините си спрял

веднага е думите: — Не бива

към него никой да отива, [164]

че той, какъвто си е плах,

ще вземе да умре от страх,

без дума да е промълвил.

След туй водачът приближил [168]

и рекъл му: — Защо стоиш

така? От мен ли се боиш?

— Не ме е страх, ала желая

от вас самия да узная [172]

не сте ли вие Бог[39]. — Но как!

— А кой сте? Нека знам все пак.

— От рицарите съм. — Пък аз

не съм видял до този час [176]

оттук жив рицар да минава…

За тях не се и споменава —

отвърнал момъкът учтив. —

Дори от Бог сте по-красив!… [180]

Защо не съм с подобен лик!

Ала водачът в този миг

запитал го: — Ти днес тъдява

не си ли виждал да минават [184]

пет рицари и три моми?

Но друго бил си наумил

да разбере сега младежът,

оръжието му разглеждал [188]

и в плен на истинска възхита,

не се сдържал да го попита:

— Щом вие рицар се зовете,

сир, моля ви се, обяснете [192]

какво в ръката си държите?

— Та аз самият новините

от теб очаквам да науча,

приятелю, във този случай, [196]

а ти въпроси ми задаваш! —

отвърнал рицарят тогава. —

Това се копие нарича.

— Но то на мойте не прилича… [200]

За хвърляне ли също служи?

— Какво говориш, млади друже!

Със него удря се отблизо.

— Тъй както казвате, излиза, [204]

че с мойте копия ще мога

аз да убия сам по-много

животни, даже отдалече,

тъй както с лък. — Я чуй, човече, [208]

от твоите не се нуждая.

За рицарите аз желая

от теб да разбера къде ли

момичетата са отвели? [212]

Ала младежът хванал щита

и все тъй продължил да пита:

— Ами това, сир, за какво е?

— Ти, друже, все за нещо свое, [216]

разпитваш… Аз бих искал сам

от тебе нещо да узнам.

Понеже си ми симпатичен,

макар и твърде нетактичен, [220]

ще отговоря: щит това е.

— Щит? — Да. Та всеки рицар знае,

че много му е нужен щитът.

Това е сигурна защита. [224]

От ударите вражи той

предпазва ме при всеки бой.

Без щит не може, друже, знай!

Затуй ценя го аз безкрай. [228]

Онези рицари, които

встрани стояли страховито,

при своя господар решили

да идат. Като приближили [232]

до него, с любопитство живо

подхванали нетърпеливо:

— Сеньоре, на какво разчита

уелсецът? Какво ви пита? [236]

— Какво ли? — рекъл господарят, —

та той не ще да отговаря

и страшно много настоява

подробно да му обяснявам [240]

защо е нужна всяка вещ.

— Сир, този явно е невеж.

Уелсците са поначало

глупаци. Този тук едва ли [244]

ще е по-умен от кокошка.

Какъв ли смисъл има още

да губим ценното си време!

За луди някой ще ни вземе. [248]

— Навярно прави сте. Но аз

на път не ще поема с вас,

преди да му представя вещо

как служим си със всяко нещо. [252]

И към младежа се обърнал:

— Прости ми, друже, ще се върна

пак на въпроса си дали

пет рицари и три моми [256]

тук някъде не си видял.

Но момъкът го задържал

за ризницата и попитал:

— Сир, тази дреха как е шита? [260]

Кажете за какво ви служи?

— Нима не знаеш, млади друже?

— Не зная. — Ризница това е,

като желязо тежка тя е. [264]

— Желязна ли е? — Виждаш сам.

— За бога, виждам. Но не знам

защо ми е да я обличам.

А е красива, не отричам! [268]

— Чуй, друже! Щом си ти облечен

с такава ризница, тя пречи

на копията и стрелите

при бой да те ранят в гърдите. [272]

— Та значи, ако са снабдени

със ризници сърни, елени,

защо тогаз на лов да ходя

и в гъсталаците да бродя? [276]

Подхванал рицарят веднага:

— Мой друже, Бог да ти помага!

Кажи какви са новините

за рицарите и момите. [280]

Младежът, все така решен,

попитал: — С туй ли сте роден?

— Не, не. Не можеш, друже млад,

да дойдеш тъй на този свят. [284]

— А кой тогаз ви го е дал?

— Ще кажа, щом съм обещал.

— Кажете де! — Тогава чуй:

от крал Артур е всичко туй. [288]

Преди пет дни дари ни той

с каквото нужно е за бой…[40]

Я разкажи, макар и сбито,

за рицарите и момите: [292]

какви на външен вид те бяха

и много бързо ли вървяха.

А той отвърнал: — Сир, там, дето

гората стига до небето, [296]

обгръщайки самия склон,

се врязва проходът Валдон.

— Е, и какво пък от това?

— Там има майка ми нивя: [300]

сега орачи ги орат.

Ако са взели този път,

те могат да ви кажат нещо.

Помолили го те горещо [304]

със тях да иде още днес

там, дето сеели овес.

Младежът яхнал своя кон

и ги повел към онзи склон [308]

при хората, които е брани

брануват ниви разорани.

Щом своя господар съзрели,

работещите пребледнели: [312]

видели те, че придружен е

от рицари въоръжени,

и мигом ги обхванал страх,

че той е разговарял с тях, [316]

и ще поиска да е рицар,

а майка му — сама, вдовица —

в скръб ще изгуби сетни сили.

Помолили се: — Боже мили, [320]

дано се за това не сеща!

Щом той застанал им насреща,

попитал ги: — Да сте видели

пет рицари из тез предели [324]

със три девици да вървят?

— Да, минаха по този път —

един от тях веднага рекъл.

Тогаз младежът се завтекъл [328]

към рицаря и казал: — Сир,

ще ви обадя най-подир:

оттук са минали момите.

Но аз не знам защо мълчите [332]

за краля? Носи му се слава,

че рицарите посвещава[41].

— Ще кажа, драги: всички знаят,

че в Кардуел живее кралят. [336]

Преди пет дена беше там,

е ей тези две очи аз сам

видях го. Но ако се случи

да липсва, лесно ще научиш [340]

къде той точно пребивава.

Но аз сега те умолявам

да кажеш името си — как

да те наричаме все пак. [344]

— Зовът ме Синко — отговорил

младежът. — Синко ли? — повторил

след него рицарят. — Едва ли

туй име само са ти дали… [348]

— И Братко ме наричат някои.

— Но истинското име как е?

За него всъщност аз те питам,

на този отговор разчитам. [352]

— Добре, ще кажа: някой път

и „Сир“ ме хората зоват.

— Чудесно, но това не значи,

че ти не казват другояче. [356]

— Не, не, аз нямам друго име.

— О, Боже мили, пощади ме!

Невероятно ми се струва

туй, що ухото ми дочува. [360]

И рицарят при тези думи

в галоп поел по своя друм и

се втурнал другите да гони.

Младежът яхнал своя кон и [364]

към майчиното си имение

препуснал. Там със нетърпение

и с горест чакала го тя.

Каква била й радостта, [368]

когато го видяла вече,

че се е върнал отдалече!

Излязла майка му насреща

и казала е любов гореща: [372]

— О, синко мили!… — И не спряла

да му повтаря до премала

все тези думи. — Аз от страх

по теб без малко не умрях. [376]

Къде се толкова забави,

в кои поля, в кои дъбрави?

— Къде ли? Чуй ме. С тебе само

ще споделя аз всичко, мамо. [380]

Нали от ангели небесни

за тебе няма по-чудесни

създания. Тук на земята

по-висша твар не е позната. [384]

Така твърдеше ти преди.

— То може да се потвърди

от не един човек. — Кой знае?

Твърди се, но дали така е? [388]

Във Пустата гора аз бях

и там създания видях,

които бяха по-чудесни

дори от ангели небесни. [392]

През сълзи майка му тогава

пак взела да го поучава:

— Дано и в място най-далечно

да бди над тебе Господ вечно! [396]

Ти с ангели, както разбрах,

си бил и много ме е страх,

че те убиват всичко живо

по пътя си немилостиво. [400]

— Не, мамо, всички тук твърдят,

че рицари се те зоват.

Когато чула тези думи,

загубила тя своя ум и [404]

след малко, вече посвестена,

продумала му натъжена:

— Горката аз, ах как съм клета,

че не предпазих си детето [408]

от рицарите пусти[42]! Всуе!

А можеше и да не чуеш

за тях. Ти щеше да си рицар,

ако на твоя мил бащица [412]

и на другарите добри

Бог беше склонен да дари

живот и здраве. Никой друг

освен баща ти, синко, тук [416]

с такава храброст не блестеше.

Той най-достоен рицар беше

сред всички острови в морето.

Гордей се със това, което [420]

от него ти си наследил.

Не би се и от мен червил:

дедите ми, баща ми бяха

все рицари и те успяха [424]

рода ни да прославят с чест.

От тях по-доблестни до днес

не зная аз. Но би могло,

за жалост, да се случи зло [428]

на хора храбри, умни, честни:

те често стават най-злочести.

А пък които са лениви

и недостойни, и злобливи, [432]

тях сякаш злото ги не хваща;

добрият за доброто плаща.

Но ти не знаеш, сине мой,

че бе ранен баща ти в бой — [436]

между краката бе улучен.

След този удар злополучен

като че замъкът, нивята

за миг потънаха в реката. [440]

В голяма бедност той изпадна…

Жестока участ, безотрадна,

върху народа се стовари,

самия Пендрагон удари, [444]

а той — на крал Артур бащата —

все още крал бе на страната.

И всички бяха разорени,

земите им — опустошени. [448]

Какво и как да се спасява.

Та беше татко ти тогава

във Пустата гора, в свой замък,

но тук да дойде сили нямал [452]

и той не виждал изход друг,

освен да го докарат тук[43].

Ти беше мъничко дете,

едва навършил беше две [456]

и още не те бях отбила.

А преди теб се бях сдобила

със две момчета. Тях баща ти,

като пораснаха, ги прати [460]

в два кралски двора на учение,

та там те бойното кръщение

със кон и сабя да получат,

на рицарство да се научат. [464]

По-възрастният брат на кон

при краля на Ескавалон

отиде — той бе смел, почтен

и в рицарството посветен. [468]

А другият — той бе прибран

във Гоморет от краля Бан.

В един ден моите момчета

били за рицари приети [472]

и към дома поели път

мен и баща ти да дарят

със радост, ала, както чух,

във бой предали Богу дух. [476]

По-късно, синко, се разбра,

че на големия ти брат

били очите изкълвани

от ненаситни черни врани. [480]

От скръб помина се баща ти

и си останах аз, горката,

по три покойника да страдам.

Ти беше моята отрада, [484]

единственото ми имане,

което тука ми остана,

единствената ми утеха…

Зли сили другите отнеха. [488]

Синът не смятал, че е длъжен

да слуша този разказ тъжен

и рекъл: — Мамо, дай да ям.

Защо ми казваш туй не знам, [492]

но знам, че много бих желал

да ида там, при онзи крал,

където рицар смел се става.

И майка му едва успява [496]

за малко да го задържи,

та всичко нужно да стъкми,

да сложи във един вързоп

дебела дреха от коноп [500]

и нова риза от коприна,

и туника, и пелерина,

ушити по последна мода,

та спретнат винаги да ходи. [504]

Но все припирал той. Едва

били изминали ден-два

и тя му всичко натъкмила,

ала така се натъжила, [508]

че със целувки, през сълзи

му рекла: — Много ми тежи,

че ти при краля заминаваш,

че искаш рицар там да ставаш, [512]

доспехи нови да получиш.

Какво ли с тебе ще се случи?

Как би се справил, сине мой,

щом още не си влизал в бой [516]

и нямаш никакво умение

да ползваш бойно снаряжение?

Обхваната съм от тревога,

че няма никога да могат [520]

да те научат. Нищо чудно

за начинаещ да е трудно.

Но си е истинско мъчение

да не успяваш при учение. [524]

Аз искам да ти дам съвет,

за да го следваш занапред.

Щом е него се съобразяваш,

ти винаги ще преуспяваш. [528]

Ако е рекъл Бог, след дни

ще станеш рицар, но помни,

че със жена ако се срещнеш

и се нуждае тя от нещо [532]

или от някакви беди

е сполетяна, ти бъди

готов веднага да помогнеш,

е добра постъпка да я трогнеш. [536]

Жените щом не уважаваш,

завинаги без чест оставаш.

Но ако правиш им услуги,

ще те зачитат всички други. [540]

Ако предлагаш им наслада,

не се натрапвай до досада.

За мъж е щастие, нали,

девойка да му позволи [544]

да я целуне. Но тогава

недей с прищевки прекалява!

Щом пръстен има тя на пръста

или с кесия е на кръста [548]

и от любов към теб решава

да ти ги подари, тогава

да не помислиш отегчен:

„Не, този дар не е за мен“. [552]

Да ги приемеш бъди склонен…

Щом като дар са те, защо не?

И друг съвет: ако мъжът

е с някого на дълъг път, [556]

не бива да се колебае

той името му да узнае.

Човек се опознава лесно,

щом името му е известно. [560]

Помни, единствено си струва

с достойните да се общува:

те в грях не биха те въвели,

щом с тебе са на път поели. [564]

По църкви и по манастири

ходи редовно: всеки дири

най-сигурна утеха в Бога.

На него се моли най-много [568]

и тебе с благодатен жест

да надари с достойнство, с чест.

— Защо е църквата, кажи ми?

— Да славим, сине мой любими, [572]

Създателя на битието,

на всичко живо под небето.

— А манастир какво е, мамо?

— То, синко, свят и хубав храм е, [576]

изпълнен с много свети вещи,

там молят се и палят свещи,

там, синко, името Христово

се слави със свещено слово, [580]

че Той за своите идеи

оклеветен бил от юдеи.

Без никаква вина пророкът

подложен бил на най-жестоки [584]

мъчения, че за душите

на нас, мъжете и жените,

се е застъпил, та във ада

да не отидат, да не страдат. [588]

Те били го със злоба, с мъст,

разпнали го на дървен кръст

е венец от тръни на главата.

Да чуеш литургия свята, [592]

молитва да прошепнеш там —

затуй се ходи, синко, в храм.

Отвърнал той, че обещава

да ходи, както подобава, [596]

и сам в обителите божи

е охота… Ала той не можел

при майка си да чака много…

Преди да дойде час за сбогом, [600]

надянал бързо облеклото,

на коня прикрепил седлото

и без да губи много време,

щял трите копия да вземе, [604]

когато майка му решила

от копията две насила

да вземе: хващало я страх.

че по-опасно ще е с тях. [608]

Да беше майка му посмяла

и третото би тя прибрала.

В ръката си младежът стискал

върбова пръчка — с нея искал [612]

да удря коня за из път.

За тръгване дошъл часът.

И майка му с любов, през плач,

му рекла: — Бог да е водач [616]

на стъпките ти, сине мили,

и да ти дава радост, сили,

да имаш в него упование.

Но щом на хвърлей разстояние [620]

бил нашият приятел млад,

обърнал поглед той назад,

видял, че майка му, горката,

в несвяст се свлича на земята, [624]

като че ли в предсмъртен миг,

и с пръчката като е камшик

той коня си ударил здраво,

за да го понесе направо [628]

с присъщия му ход чевръст,

към онзи лес злокобно гъст.

Персевал среща приятелката на Надменния рицар

И яздил той от сутринта,

дордето паднала нощта, [632]

преспал на шумата зелена

и станал, щом денят наченал…

И се разнесла птича песен.

Възседнал своя кон чудесен, [636]

на път отправил се той пак

и за почивка спрял се чак

край шатра сред трева зелена

и кладенец с вода студена. [640]

А шатрата била тъй чудна:

оттук я гледаш — изумрудна,

оттам пък — огненочервена,

с блестящи ленти украсена. [644]

Отгоре златният орел,

лъчите слънчеви поел,

разливал пурпурни каскади

върху зелените ливади [648]

е отблясъци, каквито няма

по цялата земя голяма[44].

А из полята нацъфтели

уелски шатри се редели. [652]

Младежът мигом се завтекъл

към шатрата и сам си рекъл:

— Това ли е домът ти, Боже?

Ще вляза в него, инак може [656]

грях да сторя. Мама беше

напълно права: тя твърдеше,

че няма нищо по-красиво

от църквата и че не бива [660]

да отминавам никой храм,

че редно е да вляза там

и до иконите да стигна,

та глас към Бога да издигна [664]

с молба храна да ми даде,

че нещичко ми се яде.

Той до отворената шатра

се приближил и във средата [668]

копринено легло съзрял,

а в него някой сладко спял:

това било девойка млада.

Вън по зелената ливада [672]

приятелките й берели

за шатрата букети бели.

Младежът влязъл, без да пита,

но почнал конят му да рита [676]

и младата жена събудил.

Не се и миг младежът чудил,

а казал е най-любезен глас:

— Госпожице, привет на вас. [680]

Мен майка ми ме посъветва

и аз пред нея дадох клетва

да поздравявам най-горещо

навсякъде, където срещна, [684]

девойки като вас. Аз няма

сега да изменя на мама.

Девойката от страх и смут

младежа сметнала за луд, [688]

дори упрекнала се тя,

че му търпяла глупостта,

и рекла: — Отминавай, драги,

защото чакат те тояги. [692]

— Добре, ала целувка дай!

Не ме е страх от никой, знай!

Така ме майка ми научи.

— Не ще ти падне, момко, случай [696]

да ме целунеш. Хайде, стига,

че ето моят мил пристига…

Но момъкът бил много як

и сграбчил я, че инак как [700]

с добро целувка да поиска.

В леглото почнал да притиска

девойката, а тя, горката,

напразно взела да се мята… [704]

Но той отново я нападнал,

целувки двайсет си откраднал

и в суматохата видял,

че на ръката й блестял [708]

чудесен пръстен изумруден,

и казал още превъзбуден:

— Я дай ми пръстена тогава,

девойко! Аз не съм забравил, [712]

че мойта майка на раздяла

уроци ценни ми е дала…

Знай, този пръстен се полага

на мен. Дай пръстена веднага! [716]

— Не! — рекла тя. — Та той е мой,

не ще го вземеш даже с бой.

Той хванал й дланта сърдито,

разтворил пръстите й свити, [720]

измъкнал пръстена от пръста,

на своя турил го чевръсто

и казал гордо: — Този ден

за своя труд съм награден [724]

с целувки, та макар и кратки,

но тъй упойващи и сладки…

Прислужничките[45] ни едва ли

по-сладички ми биха дали. [728]

Тя казала му през сълзи:

— Чуй, пръстенчето ми върни!

Щом толкоз грубо се държиш,

с живота си ще заплатиш. [732]

Не ще ти се размине, знай!

Но нейните слова комай

не стигнали до госта млад.

Напротив, той усещал глад [736]

и тъкмо в този миг преминал

край малка бъчва, пълна с вино,

до нея — сребърен бокал,

а на тръстиков сноп съзрял [740]

покривка бяла, под която

стояло ядене богато:

три вкусни гозби от елен.

Та как да е опечален, [744]

и недоволен и сърдит!

След малко бил напълно сит:

едното блюдо сам изял

и най-охотно си налял [748]

чудесно вино във бокала,

изпразнил го на екс и казал:

— Госпожице, ела при мен,

обядът е предназначен [752]

за нас. И двама да ядем

от него колкото си щем,

едното блюдо ще остане.

При тази негова покана [756]

тя продължавала да бърше

сълзите, пръстите да кърши

от болка и от отчаяние

след неговото злодеяние. [760]

Той до насита ял и пил,

остатъците припокрил

е покривката и се наканил

отново своя път да хване… [764]

А как сама да я остави?

Но нямало какво да прави

и казал й: — Добра бъди,

девойко, и не се сърди, [768]

че пръстенчето ти отнемам.

Пред теб сега обет поемам

за най-добро обезщетение…

Аз тръгвам с твое позволение. [772]

Девойката го уверила,

че тя не би благословила

човека, заради когото

я сполетяло зло, каквото [776]

едва ли някоя жена

изпитва в нейната страна.

Каква отплата би й дал,

честта й щом е поругал!… [780]

Но плач прекъснал й гласа.

А в този миг откъм леса

любимият й се задал,

по конските следи разбрал, [784]

че с нея нещо лошо става,

видял, че плаче, и тогава

й рекъл: — Мила моя, лесно

се сещам по следите пресни, [788]

че някой рицар тук е бил.

— Не беше рицар, друже мил,

а бе уелсец прост, неук

и най-нахално влезе тук. [792]

От гозбите ви яде той,

като че на приятел свой

е гост. И виното опита…

— Затуй ли, мила, са сълзите? [796]

Той на подобно угощение

би бил и е мое позволение.

— Не, сир, и нещо друго стана:

ръката ми той грубо хвана [800]

и пръстена ми взе насила.

Една зла мисъл осенила

любимия й. Той й казал:

— Голям негодник е излязъл! [804]

Е, нищо, нека си го носи…

Но май във друго е въпросът.

Не се ли случи още нещо?

— Да, сир, целуна ме горещо[46]. [808]

— Целунал те горещо, значи?…

— Да, сир, целуна ме, обаче

самата аз не бях съгласна.

— На мене всичко ми е ясно: [812]

Признай, че ти хареса даже.

О, нека Бог да те накаже! —

от ревност той й изкрещял. —

Достатъчно съм с теб живял [816]

че да ти мине днес лъжата.

Ти за слепец недей ме смята,

добре съзирам подлостта:

на крив път те изведе тя. [820]

Дордето не постигна мъст,

изобщо няма (честен кръст!)

пред коня ти овес да сложа.

И даже ако се наложи, [824]

не ще го подковават пак[47].

Ако умре, ще видим как

ще ходиш ти пешком след мен.

Не се надявай някой ден [828]

одеждите си да смениш,

окъсана ще си вървиш,

дорде на момъка главата

не се търкулне на земята. [832]

А после взел, че се наял.

Персевал среща Червения рицар и се представя в двора на Артур

Младежът в този миг видял,

че въглищар по пътя ходи

и своето магаре води [836]

и го попитал: — Хей, човече,

навярно идваш отдалече…

Да знаеш някой път по-кратък

за Кардуел, че май нататък [840]

е крал Артур? За чест и слава

достоен рицар там се става.

— Върви по този път, дордето

съгледаш крепост край морето — [844]

отвърнал бързо въглищарят. —

Там може крал Артур да свариш

ту радостен, ту тъжен той е.

— Защо? Причината в какво е? [848]

— Веднага ще ти отговоря:

Артур със верните си хора

над крал Рион спечели бой

и затова се радва той. [852]

Ала проблеми му създават

бароните; те настояват,

без да изпитват угризения,

да идат в своите имения. [856]

И кралят много негодува.

Младежът сякаш че не чувал —

пак нетактичност проявил,

ала все пак доволен бил, [860]

че знае в кой път да поеме,

за да пристигне там навреме.

Брега щом стигнал, той видял

дворец е висок защитен вал [864]

и тъкмо в същия момент

от портите, въоръжен,

млад, силен рицар се задал.

Във лявата ръка държал [868]

той щита, шлема и юздата,

а в дясната — бокал в позлата.

И цялото му снаряжение

блестяло в чудно отражение. [872]

Младежът го харесал много

и си помислил: — Ех, да мога

от краля в дар да имам аз

това оръжие! Тогаз [876]

тук на земята никой няма

да чувства радост по-голяма.

И той се втурнал по посока

на замъка и с два-три скока [880]

пред рицаря се озовал.

Веднага рицарят го спрял

и строго рекъл: — Чакай, стой!

При крал Артур ли, друже мой? [884]

— Да, ще му искам позволение

за чудното ви снаряжение.

— Ако е тъй, недей отлага,

върви и връщай се веднага. [888]

На този лош и долен крал

да кажеш, че съм ти предал

да ми отстъпи сам земята.

В противен случай, нека прати [892]

тук някой да я защитава.

Не вярва ли, кажи тогава,

че аз съм този рицар смел,

бокала с виното отнел. [896]

На храстите да бе говорил,

той много по-добре би сторил…

Отминал момъкът и ето,

че той пристигнал там, където [900]

Артур и свитата му цяла

в голямата приземна зала

(със точна форма на квадрат)

били се сбрали за обяд. [904]

Младежът наш на кон решил

да влезе… Крал Артур се бил

отпуснал в мисли. Той седял

на мястото си и мълчал, [908]

а всички други със наслада

си продължавали обяда[48].

Но момъкът не знаел кой

е крал Артур, та нему той [912]

любезен поздрав да отправи.

Йоне тогава се изправил,

в ръката си голям нож хванал.

— Щом, драги мой, си тъй застанал [916]

и нож държиш, кажи поне

кой тук е кралят. — А Йоне

учтиво казал му: — Как кой?

Та ето краля, друже мой. [920]

Младежът, щом се приближил,

Артур учтиво поздравил,

но кралят в мисли бил потънал,

внимание не му обърнал. [924]

Младежът се опитал пак

за поздрав да направи знак,

но кралят си останал ням.

Младежът рекъл си: — Не знам [928]

как кралят, който не говори,

от някой млад човек ще стори

смел рицар. Туй не е възможно[49].

И вече малко разтревожен, [932]

на коня дръпнал той юздата

за връщане, но в бързината

съборил шапката на краля

върху софрата да се валя. [936]

Сам крал Артур със изненада

видял как шапката му пада,

от мислите си се отърсил,

със поглед момъка потърсил [940]

и казал му със глас приятен:

— Добре дошъл при нас, мой брате

Простете ми, че си мълчах:

но в размисъл потънал бях. [944]

От мисли мрачни бях обзет,

защото моят враг заклет

от нивите ми иска дял,

говори като полудял, [948]

че всички му принадлежат.

Червения го май зоват,

от Генгеройската гора е.

Кралицата, дори и тя е [952]

сега при нас — да ни окаже

подкрепа в този миг тъй важен.

Доколкото засяга мен,

не съм чак толкова смутен [956]

от думите, които рече

тук онзи рицар. Ала вече

не издържах, щом тоз нахал

заля със златния бокал [960]

кралицата. Ах, колко долно

постъпи! Колко ми е болно[50]!

Тя тъй жестоко се обиди,

че в свойта стая си отиде [964]

веднага, с накърнена чест.

Ах, как ли ще се чувства днес?

А пък младежът се прозявал —

дори и пет пари не давал [968]

за болката на този крал,

и не усетил капка жал

за поруганата кралица.

— Кралю, от мен сторете рицар — [972]

изтърсил момъкът припряно.

Лицето му било огряно

от две усмихнати очи.

И кой ли ще го уличи [976]

във глупост, та нали наглед

бил благороден и напет!

— Мой друже, слезте на земята.

му рекъл кралят, — а юздата [980]

на коня на слугата дайте,

той сам ще се погрижи. Знайте,

че тук ще ви окажем днес

е господна воля кралска чест. [984]

Младежът рекъл му: — Простете,

нали си бяха на конете

онези рицари в гората?

Защо аз трябва на земята [988]

да сляза? Не, не ща! За Бога,

я действайте, че бързам много!

— Да — казал кралят, — друже драг,

ще действам аз и още как, [992]

щом имате такъв стремеж.

— Но — рекъл нашият младеж, —

не рицар най-обикновен,

а като Рицаря Червен. [996]

Пред замъка той скоро беше

и златния бокал държеше.

Оръжието му от вас

бих искал да получа аз. [1000]

Щом сенешалът[51] чул това,

ядосан завъртял глава

и рекъл: — Друже мой, идете

при него и си го вземете. [1004]

Наглед сте на това способен

и случай имате удобен.

По-бързо, време не пилейте!

— Ке[52] — рекъл крал Артур, — недейте [1008]

да се държите заядливо!

Не можете ли по-учтиво?

От тези думи на младежа

и аз разбрах, че е невежа. [1012]

Ала кой би твърдял, че той

не е от благороден сой.

Как може подбиви такива

към непознат! Така не бива! [1016]

Тук недостойното държание

е плод на лошо възпитание,

а този момък според мен

би станал рицар смел, почтен. [1020]

На честен мъж не подобава

да обещава, без да дава.

Щом пред приятел се вречеш,

ще изпълняваш, щеш не щеш — [1024]

неудържано обещание

си е направо наказание.

Нали съм казвал неведнъж

на вас, че ако някой мъж [1028]

обета си не изпълнява,

сам себе си той заблуждава,

отблъсква близките си хора

и тъй навлича си позора. [1032]

Но докато добрият крал

говорел, момъкът видял

девойка стройна, нежна, мила,

която всеки би пленила. [1036]

Той поздравил я, а в замяна

отвърнала му тя засмяна:

— Бъди от Бог благословен!

Заклевам ти се, че за мен [1040]

не ще да има в този свят

по-храбър рицар, по-сърцат

от теб. Ще се прославиш, знай,

и тука, и в далечен край. [1044]

И тя в усмивка засияла,

ощастливена се засмяла

за първи път от цели шест

години… Ке, от яд обзет, [1048]

плесница силна й ударил,

но да повтори той не сварил,

защото вече на земята

лежала просната момата. [1052]

Ке хладнокръвно се обърнал

накъм камината и зърнал

един шут и с ритник тогава

го пратил в живата жарава, [1056]

защото шутът непрестанно

повтарял нещо доста странно:

— Това момиче ще се смее

едва когато доживее [1060]

да види рицар смел, прославен

комуто тука няма равен[53].

И шутът все така крещял…

А момъкът в тоз миг вървял [1064]

със своите кроежи скрити

на оня рицар по следите.

Йоне отлично знаел как

младежа наш по път най-пряк [1068]

да изпревари, та по-скоро

да се завърне с вести в двора.

През тайни входове той минал

пресякъл някаква градина [1072]

и на открито се оказал.

И рицарят бил там излязъл —

в очакване на бойна слава.

Дошъл и момъкът тогава [1076]

оръжието му да вземе.

Червения съвсем навреме

бил сложил златния бокал

встрани, младежът го видял [1080]

и рязко казал му: — Преди

минути кралят нареди

оръжието да дадете

на мен. По-бързо го свалете! [1084]

Тогава рицарят запитал:

— А кой ще влезе в бой в защита

на краля! Кой ще се намери

с мен силите си да премери! [1088]

Младежът рекъл докачен:

— Шега не си правете с мен!

Оръжието докога

ще чакам? Дайте го сега! [1092]

Веднага! Тъй е наредено.

— Младежо, питам те почтено:

от името на краля кой

ще дръзне с мен да влезе в бой? [1096]

— Я времето не ми губете,

оръжието отстъпете,

че щом се бавите, тогаз

и сам ще си го взема аз. [1100]

Но рицарят бил тъй ядосан,

че не повторил пак въпроса,

на копието с дръжката

ударил го той мъжката. [1104]

Младежът, който нямал броня,

се свлякъл тутакси от коня

със остра болка във гърдите,

погледнал рицаря сърдито [1108]

и вече тройно разгневен,

като видял, че е ранен

(от болка той дори не ахнал),

със копието си замахнал [1112]

към рицаря и го забил

в главата му. Тъй точен бил,

че да удари не повторил:

такава рана той отворил, [1116]

че кръв потекла на талази.

Как рицарят да се предпази?!

Той паднал мъртъв на земята…

Така приключила борбата: [1120]

младежът в миг от коня скочил,

към падналия се насочил,

отнел му щита, после шлема

направил опит да му вземе, [1124]

но да го махне не успял.

И меча също пожелал —

от ножницата многократно

го дърпал, но безрезултатно. [1128]

И вече щял с един замах

да го захвърли, но чул смях —

Йоне го гледал как се сили

и го попитал: — Друже мили, [1132]

кажете ми какво ви става?

Това не ви ли се удава?

— И сам не зная. Бях решил,

че кралят ми е подарил [1136]

оръжието, ала ето,

че май ще трябва на парчета

трупът му да се насече

(като че в пещ ще се пече): [1140]

със меча за да се сдобия,

наложи се да го убия.

Йоне му рекъл: — Лесно мога

да му го взема. На тревога [1144]

сега недейте се поддава.

— След като можете, тогава

по-бързо действайте! — отсякъл

младежът. И Йоне съблякъл [1148]

напълно рицаря убит —

и шлем, и ризница, и щит

в ръцете си младежът стискал.

Но в този миг той не поискал [1152]

да сложи рицарските дрехи

наместо своите доспехи.

Коприненото наметало

от рицаря не би стояло [1156]

добре на момъка. Не, не!

Каквото да твърдял Йоне,

той нямало да позволи

обущата му да свали. [1160]

— Шега си правите, изглежда.

Не мога здравите одежди,

които ми добре стоят,

да ги захвърля насред път. [1164]

От думите ви тъй излиза…

Нима конопената риза

за друга ще сменя, по-мека?

Наметка ли да сложа лека [1168]

и да оставя тук онази,

която от дъжда ме пази?

По дяволите който смята,

че моите дрехи на земята [1172]

ще хвърля, за да взема чужди!

Луд от съвети няма нужда —

оръжие той искал само…[54]

Йоне склонил пред твърдостта му [1176]

(било излишно да се спори),

поставил лъскавите шпори

върху обущата от кожа,

а после ризницата сложил, [1180]

и шлема му нахлузил лесно

(а той отивал му чудесно),

на кръста меча му пристегнал

(и той като излят прилегнал), [1184]

след туй пък му показал как

на стремето да слага крак

и как на коня да се мята

(това не му било познато). [1188]

Накрая копие му дал,

и във момента, в който щял

да тръгва, чул гласа му: — Аз

дарявам коня си на вас; [1192]

макар че е неудържим,

не ще ми е необходим.

А вие краля поздравете

и му бокала занесете. [1196]

А пък девойката, която

получи удар по главата

от сенешала, нека знае,

че той един ден ще се кае: [1200]

е такъв обяд ще го гостя,

че тройно ще му отмъстя.

Йоне тогава обещал

да върне златния бокал [1204]

и с думи топли и добри

девойката да ободри.

И всеки своя път си хванал…

Когато пред Артур застанал, [1208]

Йоне веднага му подал

в ръката златния бокал

и рекъл: — Сир, бокала! Ето!

Изпраща ви го този, дето [1212]

заслужи рицарската чест.

— Но кой е станал рицар днес? —

попитал кралят с изненада.

— Сир, тази чест сега се пада [1216]

на онзи момък, който влезе

при вас на кон и пак излезе.

— Говориш за един абдал,

безцеремонно настоял [1220]

оръжието да му дам

на онзи рицар, който срам

и неприятности ни носи?

— Да, сир, за него е въпросът. [1224]

— Как взе той златния бокал?

Едва ли с рицаря-нахал

поддържали са дружба стара?

— О, не! Младежът го накара [1228]

с живота си да заплати.

— Но как се случи, разкажи.

— Сир, аз дори и не разбрах:

най-неочаквано видях, [1232]

че рицарят започна пръв,

а после цял потъна в кръв:

младежът просто се обърна

и хубавичко му го върна — [1236]

със удар му разби главата

и онзи падна на земята.

Артур упрекнал сенешала:

— Ах, Ке, не чакайте похвала [1240]

от мен! Когато се обади,

гласът ви все ни носи свади.

От рицар днеска той лиши ме,

с чест защищавал мойто име. [1244]

— И друго, сир, кълна се вам,

че той помоли да предам

и на момичето, което

Ке днес удари по лицето, [1248]

че той ще отмъсти за нея

и ще накаже сам злодея.

Бъдете сигурен в това!

Чул шутът тези му слова [1252]

(край огъня, където бил),

до краля бързо приближил

и рекъл с радост на сърцето:

— Сир, Бог ми е свидетел. Ето, [1256]

че вече сбъдват се знамения

за страховити приключения

и те ще се повтарят често

и ще се отразят злочесто [1260]

на някои. И ще проклина

Ке онзи ден, когато зина

да клевети, че и до бой

достигна в злобата си той. [1264]

Обидата до седем дена

ще бъде скъпо възмездена:

ще си плати той, че ме ритна,

че на девойката налитна, [1268]

че повали я със плесница.

Ке скоро своята десница

ще види сам на две пребита

и ще я носи в лакът свита [1272]

поне шест месеца… Пък нека

отплатата да му е лека!

Не ще му се размине тя.

Когато Ке дочул вестта, [1276]

че чака го направо ад,

без малко шута щял от яд

да умъртви на място там,

без да му мисли. Но от срам [1280]

пред краля, примирил се той

и се разминало без бой.

Артур му рекъл: — Ке, злочест

направихте деня ми днес. [1284]

На момъка да бяхме ние

показали как да се бие,

как копието да върти,

как с щита да се защити… [1288]

Какъв смел рицар би излязъл!

Поне до днеска е показал,

че не владее занаята,

че липсва сръчност на ръката [1292]

при нужда да размаха меча…

А ето че кон язди вече

със риск разбойник посред пладне

отнякъде да го нападне, [1296]

и силом коня му да вземе

или да го срази без време.

Той глупав си е като патка

и би загубил всяка схватка. [1300]

Така, обзет от съжаление,

от болка и от умиление,

не знаел кралят що да стори

и просто секнал да говори. [1304]

Уроците на Горнеман от Горт

В тоз миг младежът галопирал

през планината, без да спира.

Не слязъл още в равнината,

видял една река разлята, [1308]

която хем била широка,

хем бързотечна и дълбока.

И щом полето прекосил,

той вече на брега и бил: [1312]

а там реката многоводна,

бучела като преизподня:

била тя шумна, мътноструйна

(Лоара не била тъй буйна) [1316]

и да премине не посмял.

Покрай реката повървял,

с очи в брега отсрещен впити,

където в чуки страховити [1320]

със шум се удряла водата.

И тъкмо там, върху скалата,

съгледал замък стар, чудесен,

над морската вода надвесен. [1324]

След като той наляво свил,

пред взора му се извисил

на чудни кули силуетът,

като забоден във небето. [1328]

Край най-високата се вдигал

защитен зид и той достигал

до устието на реката.

На всеки ъгъл на стената [1332]

на този превъзходен замък,

иззидана от дялан камък,

стояла кула невисока.

Отправен в същата посока, [1336]

не можел взорът да не трепне

пред замъка великолепен,

с прекрасното му изложение

и вътрешно разположение! [1340]

Отпред дворец бил изграден

и мост, от камък построен,

висял красиво над реката;

а кула точно на средата [1344]

стояла като че на пост.

На входа й — подвижен мост

бил спускан денем и тогава

могло оттам да се минава. [1348]

Когато паднела нощта,

използван бил като врата.

До входа като се добрал,

той благородник там видял [1352]

във хермелинова одежда:

разхождал се и се оглеждал,

и с пръчка във ръка заставал

пред всеки, който приближавал. [1356]

А при заплаха по-голяма

разчитал и на други двама

по-млади, пак от знатен род.

Когато стигнал този вход, [1360]

младежът понапрегнал ум и

си спомнил майчините думи

и поздравил го най-напред:

— Сир, тъй постъпвам по съвет [1364]

на майка си. — Благословен

бъди от Бога и от мен! —

усмихнал се той на младежа,

разбирайки, че е невежа. — [1368]

Отде пристигаш, братко мой?

— На крал Артур от двора. Той

мен рицар ме направи, сир.

— Но как така? Нима подир [1372]

това, което му се случи,

на рицарство той още учи?

А кой оръжие ти даде?

— От него ми е то награда. [1376]

— Награда ли? Но как тъй стана?

Тогава момъкът захванал

подробно всичко да излага.

Но аз припомням ви веднага, [1380]

че всичко вече съм описал

и да повтарям няма смисъл[55].

Щом благородникът разбрал

какви неща е преживял, [1384]

попитал пак: — Кажи ми, друже,

а конят за какво ти служи?

— За да го яхам из горите

и из полята, както в дните, [1388]

когато още бях ловец

и яздех своя млад жребец.

— А как ще действаш, братко мой,

с оръжията? — рекъл той. [1392]

— Добре знам как се с тях борави:

нали видях какво направи

човекът, взел ги онзи ден

от рицаря, убит от мен. [1396]

Така са леки, че на път

не ги усещам да тежат.

— И слава богу, че така е,

но аз бих искал да узная [1400]

как и кога се тук оказа.

— Сир, на раздяла мама каза

с достойни хора да дружа

и неотклонно да държа [1404]

на техния съвет, защото

това е пътят към доброто.

— Урок чудесен ти е дала!

Съветът й е за похвала, [1408]

а твоят дълг е тъй да правиш!

Да имаш нещо да добавиш?

— Да, за подслон ще ви помоля.

— Добре. Да бъде твойта воля! [1412]

Но трябва да се съгласиш…

— С какво? — От днеска да държиш

ти и на всеки мой съвет

и мен да слушаш занапред. [1416]

— Съгласен съм. — Е, слез сега! —

Той слязъл. Първият слуга

на коня му юздата взел,

а другият от него снел [1420]

доспехите (сега излишни)

и ей го в дрехите предишни:

с обуща груби, с наметало,

които майка му бе дала. [1424]

И домакинът този път

разпоредил да донесат

стоманените остри шпори,

на коня метнал се отгоре, [1428]

през рамо щита закачил

и рекъл: — Хайде, друже мил,

сега ще те науча как

да носиш гордо боен стяг, [1432]

как с копието и със щита

да действаш в бой и при защита,

как с коня си да галопираш,

да го пришпорваш, да го спираш. [1436]

На коня се привдигнал той,

като че готви се за бой,

прихванал копието здраво,

пришпорил коня — щял направо [1440]

да литне, сякаш ще воюва.

А този хубав кон му струвал

сто марки сребърни; едва ли

за друг кон толкоз биха дали. [1444]

А благородникът владеел

оръжията — той умеел

от малък е тях да се сражава.

Младежът дълго наблюдавал [1448]

със радост и със възхищение

чудесното му изпълнение.

И след като показал всичко

така, че момъкът самичък [1452]

да схване бойното изкуство,

той приближил до него с чувство

най-благородно и попитал:

— Мой друже, би ли се опитал [1456]

така жребеца си да яхнеш

и с копието да замахнеш?

А момъкът му отговорил,

че за да може да го стори, [1460]

не би му домилял имотът,

парите, ни дори животът.

— Знай, ако искаш да сполучиш,

с труд можеш всичко да научиш. [1464]

Но три неща на този свят

изисква всеки занаят:

усилие, упорство, ум —

без тях ще вдигаш само шум. [1468]

Когато не умееш нещо

и сам не си видял как вещо

го прави някой друг, тогава

ти укори не заслужаваш. [1472]

И след като му казал как

на стремето да сложи крак,

младежът с копие и щит

на коня метнал се със вид [1476]

на рицар от прославен род,

прекарал целия живот

в турнири всякакви и в бой —

такъв бил по природа той. [1480]

А щом природата помага

и щом старание полага

човек, тогава може лесно

да се представи сам чудесно. [1484]

И той наистина успял.

Щом благородникът видял,

че момъкът добре изглежда

на коня, казал си с надежда, [1488]

че той при всяко начинание

успял би с труд и със старание.

Младежът в бойно снаряжение

направил кръгово движение, [1492]

тъй както другият показал,

завърнал се и гордо казал:

— Добре ли беше, сир? Не зная

дори и да се постарая, [1496]

дали ще мога като вас.

В живота си за друго аз

до днес поне не съм мечтал —

това е моят идеал. [1500]

— Мой друже, щом си тъй сърцат,

ще имаш хубав резултат.

Със труд във всичко се успява.

И благородникът тогава [1504]

три пъти коня си възсядал,

три пъти с копие нападал,

пришпорвал коня с остри шпори,

младежа карал да повтори, [1508]

а после друг въпрос поставил:

— Приятелю, какво би правил,

ако друг рицар налети

на теб? — Той скъпо ще плати! [1512]

— А копието с изненада

ако ти счупи? — Ще нападам

с юмруци. — Не, така не трябва.

— Какво тогава? — Меча грабваш, [1516]

и тъй умело го въртиш,

че своя враг да победиш.

И копието си в земята

забучил той, защото смятал [1520]

да му покаже с меча свой

как със врага да влиза в бой,

как със жребеца да връхлита

и да отстъпва при защита. [1524]

Пред момъка накрая спрял и

му рекъл: — Друже мой, видя ли

как трябва да се отбранява

човек, щом друг го застрашава? [1528]

А момъкът, самоуверен,

му отговорил с тон премерен:

— Сир, по-добър от мене няма.

Дордето още бях при мама, [1532]

със всичко нужно разполагах

и в упражненията влагах

усърдие, не жалех сили…

— Напълно вярвам, друже мили. [1536]

Да влезем вътре. Ти си вече

мой най-скъп гост и тази вечер

ще те приемем с радост тук.

Те тръгнали един до друг, [1540]

а момъкът му доверил:

— И друг съвет съм съхранил

от мама, сир: ако на път

се срещна с друг мъж в някой кът, [1544]

не бива да се колебая

аз името му да узная.

Ако е правилен съветът,

то името си ми кажете. [1548]

— Добре. По име, друже мой,

съм Горнеман — отвърнал той

и го повел към своя дом

гост да му бъде. Още щом [1552]

пристигнали, се появил

млад благородник, който бил

в ръката е късо наметало[56]:

за момъка било то — щяло [1556]

да го предпазва от простуда.

Домът му бил направо чудо:

просторен, хубав — всичко ново.

Вечерята била готова. [1560]

Щом рицарите се измили,

на масата се настанили.

А момъкът до домакина

бил сложен, тъй че те двамина [1564]

да вземат от една чиния

и дружно да ядат и пият[57].

Гощавката била тъй пищна,

но според мен ще е излишно [1568]

да я описвам по-нататък.

Щом станали те от софрата,

младежът мило бил поканен

в дома цял месец да остане, [1572]

а ако искал, и година

да постои у домакина,

да поживеят там задружно

и той да види всичко нужно, [1576]

което за добро, за зло

да му помогне би могло.

Тогава момъкът се сетил

да го попита: — Сир, кажете [1580]

дали оттука аз ще мога

да ида с помощта на Бога

до замъка на мойта майка,

която сигурно се вайка [1584]

за мен. Пред нашата врата

на тръгване припадна тя.

Дали е мъртва или жива?[58]

Затуй ви моля най-учтиво [1588]

да ида да я видя там.

Едва тогава аз ще знам

дали тук дълго ще остана.

Държа да тръгна утре рано. [1592]

Стопанинът разбрал тогава,

че няма що да настоява,

и му предложил да вървят

във спалнята, за да поспят. [1596]

От сън щом станал, той видял,

че момъкът все още спял,

и се до него приближил,

събудил го и наредил [1600]

върху разкошното легло

да сложат ново облекло,

подхождащо на рицар млад,

ушито от индийски плат, [1604]

от скъпа източна коприна,

обточено със сърма фина.

Предложил му да го надене

и рекъл: — Ето дар от мене. [1608]

— Сир — казал момъкът, — добре ли

ви чух? Кажете ми не е ли

все пак на мама облеклото

за мен възможно най-доброто? [1612]

Как вашето да облека?

— Приятелю, ще ти река,

че мойте дрехи по-добри са.

Но я по-скоро припомни си, [1616]

че обеща да изпълняваш,

без никога да възразяваш,

съветите ми. — Да, не смятам

от думата да се отмятам. [1620]

И тъй, без много да се бави,

се примирил той да остави

там своите предишни дрехи

и да ги замени с доспехи. [1624]

А домакинът най-накрая

(така изисквал обичаят)

привързал дясната му шпора.

Тогава други млади хора [1628]

помогнали му да се справи

доспехите си да постави.

А благородникът бил вече

на кръста му запасал меча [1632]

и казал, че от този ден

във рицарство е посветен

и влиза в орден най-висок,

благословен от Господ-Бог[59], [1636]

във който подлостта, лъжата

отдавна не била позната.

Накрая рекъл: — Друже мой,

ако с друг рицар влезеш в бой [1640]

и той от теб е победен,

помни един съвет от мен:

не го убивай, щом от сила

ръката ти го е лишила. [1644]

Похвално е, ако държиш

противника да победиш.

Но щом вината си признава,

той все пак милост заслужава. [1648]

Ако говориш прекалено,

все казваш нещо непочтено…

От много чесане сърби,

от много приказки вреди. [1652]

Пословицата тъй ни учи.

И ако някога се случи

да се раздрънкаш, мили друже,

ти укора ми ще заслужиш[60]. [1656]

В живота може неведнъж

жена, девойка или мъж

да срещнеш и да умоляват

съвет да им дадеш. Тогава [1660]

и трето правило ще спазваш —

съвети няма да отказваш.

И още нещо: безусловно

ходи на църква най-редовно, [1664]

моли се не по принуждение

на Господ, а по убеждение:

да ти спаси от грях душата,

живот да дава на земята, [1668]

да пази твоите блага.

Това ми обещай сега!

— О, сир, обет ненарушим

ви давам днес. И нека Рим [1672]

благослови ви. Мама също

така съветваше ме вкъщи.

— Я чуй, за мен е неприятно

да ми повтаряш многократно, [1676]

че все на майка си дължиш

съветите и че държиш

заради туй да изпълняваш

това, което обещаваш. [1680]

Детински смешно ми звучи

и затова се отучи

да го твърдиш по всяко време.

За глупав някой ще те вземе. [1684]

— Какво да казвам в този случай?

— Ще казваш, че те е научил

един васал на друг васал —

тоз, който шпори ти е дал. [1688]

Тогаз младежът доверчив

се врекъл, че дорде е жив

ще казва, че на него само

дължала се почтеността му[61]. [1692]

Стопанинът доволен бил,

младежа с кръст благословил

и рекъл, както се полага:

— Дано и Господ ти помага [1696]

във всичко, братко, занапред.

И рицарят новоприет

сбогувал се със домакина[62],

при майка си за да замине, [1700]

защото много се надявал

да я намери жива, здрава.

Замъкът Добър пристан и неговата господарка Бланшфльор

Щом той навлязъл във гората,

изпълнила му се душата [1704]

със чувство радостно, което

не би изпитал сред полето.

Когато момъкът излязъл

извън леса, той забелязал [1708]

град хубав, здраво укрепен,

ала градът бил обкръжен

от пуста шир и от морето.

Той продължил натам, където [1712]

се извисявал замък бял,

до входа стигнал и видял,

че трябвало по мост да мине,

а мостът можел да се срине — [1716]

разклатен, неустойчив бил.

Но рицарят се престрашил,

а щом се озовал оттатък,

видял заключена вратата. [1720]

И след като дошъл дотук,

той взел да удря със юмрук

и силно, с пълен глас, да вика.

Една девойка бледолика [1724]

от замъка се появила,

към портата глава извила

и викнала: — Хей, кой е там?

Младежът се показал сам [1728]

пред нея и с усмивка блага

й казал: — Аз, девойко драга,

съм рицар и ви моля днес

да ме дарите с тази чест [1732]

у вас да бъда през нощта.

— Да, може, сир — му рекла тя. —

Щом имате това желание,

ще ви окажем тук внимание [1736]

на рицар както подобава.

Отдръпнала се тя тогава,

а той си мислел що ще стори,

във случай че не му отвори [1740]

и трябва вънка да остане…

Заудрял още по-припряно,

и в миг слуги се появили,

учтиво госта поздравили [1744]

и го поканили сред двора.

Във друг край тукашните хора

да са се чувствали прекрасно…

Но там живеели ужасно, [1748]

измъчвани от страшен глад,

осъдени на вечен ад.

Отвътре — никаква разтуха,

отвънка — пустош и разруха, [1752]

където пътник да премине,

навред го срещали руини,

невиждали човешки крак.

В града им имало все пак [1756]

два манастира — две абатства,

единият — за бедно братство,

а другият — за монахини.

Ала сред всичките руини [1760]

една икона не открил,

защото манастирът бил

ограбен и опустошен,

вратите зеели весден, [1764]

ни мелница, ни пещ в града,

за да заситиш с хляб глада,

ни плодове да събереш,

ни нещичко да продадеш. [1768]

Младежът сварил в този вид

града — опразнен и разбит,

със замък, в който нито сидър,

ни хляб, ни вино се намира. [1772]

Накъм дворец, покрит със плочи,

младежът после се насочил,

като вървял подир слугите.

Все пак внимателни били те, [1776]

помогнали му и той слязъл

от коня. В този миг излязъл

от замъка един мъж млад,

държейки във ръка халат, [1780]

друг повода на коня взел

и във яхъра го завел —

един яхър, където няма

ни жито, ни овес, ни слама. [1784]

И всички заедно поели

по стълбището и въвели

младежа във просторна зала.

Една девойка се задала [1788]

в миг откъм залата голяма,

след нея пък вървели двама

мъже, отрано посребрели,

несгоди тежки преживели. [1792]

Те щели да са в свойта сила,

ако не ги била сломила

така неволята горчива.

Девойката била красива, [1796]

със грация на папагал,

с наметка, с туника и шал —

и всичко в пурпур и позлата:

със хермелинова подплата, [1800]

с яка самурена, обшита

със нишки сребърни, които

блестели като чист елмаз.

И да съм имал случай аз [1804]

да ви описвам красотата,

с която Бог дарил жената

(косите, устните, челото),

ще го направя пак, защото [1808]

тук всеки щрих е много важен —

най-дребната подробност даже.

Разпуснела ли си косата,

блестяла тя като позлата. [1812]

Чело — високо, гладко, бяло,

досущ изваяно стояло.

Като че майсторска ръка

я е изписала така: [1816]

с кафяви вежди тънки, вити,

с игриво пламъче в очите

и с поглед винаги засмян,

с нос прав, изящно очертан, [1820]

а на лицето снежнобяло

червило, като лъч изгряло,

подсилвало й красотата[63].

Тя грабвала ума, сърцата [1824]

с вълшебство приказно, което

Бог бил й пратил от небето —

на друга той не бил го дал.

А щом младежът я видял, [1828]

един на друг се поклонили,

и другите я поздравили.

Тя хванала го за ръката

и рекла с горест на душата: [1832]

— О, рицарю мой, друже драг,

простете ми, че няма как

да ви приемем тука днес

и по достойнство, и по чест. [1836]

Не ща да чуете от мен

ни плач, ни жалби в този ден,

да не помислите, че просто

говоря аз така, че гостът [1840]

да си замине… Не дай боже!

Ще ви посрещнем, както можем,

пък Бог и по-добро да дава.

И го завела тя тогава [1844]

във стая пищно подредена,

просторна, ярко осветена

с висок таван небесносин

и към леглото с балдахин, [1848]

застлано цялото с коприна,

насочили се те двамина,

един до друг се настанили,

до тях веднага приближили [1852]

шест-седем рицари, които

със удивление нескрито

поглеждали го, а той там

стоял безмълвен като ням [1856]

и все си мислел за съвета

на благородника… Мъжете,

озадачени, промълвили:

— Не е ли странно, Боже мили, [1860]

че непрекъснато мълчи!

Той ням е — ясно си личи.

И жалко, че на този свят

май по-красив не е познат. [1864]

Та те са лика и прилика

с пленителната, ведролика,

но тъй измъчена девойка.

Направо са чудесна двойка, [1868]

като че Бог ги е създал

един за друг. Но колко жал

изпълва ни при мисълта,

че си мълчат и той, и тя! [1872]

И продължили да говорят

загрижено добрите хора.

Девойката все тъй мълчала,

защото явно била цяла [1876]

в очакване той пръв да каже

най-простичката дума даже,

но не могла да продължава

така и рекла му тогава: [1880]

— Отгде дойдохте тука, сир?

Той проговорил най-подир:

— Госпожице, бях в чуден замък,

иззидан от прекрасен камък, [1884]

при благородник, който с мен

бе тъй любезен и почтен.

Голяма кула там видях

и четири по-малки — тях [1888]

не ще описвам. Само знам,

че онзи благородник там

е Горнеман от Горт. И днес

във кралството на рядка чест [1892]

и почести се радва той.

— Ах, колко вярно, друже мой,

представяте го! — рекла тя. —

У вас личи искреността, [1896]

а който истина твърди,

сам Бог ще го възнагради.

Свети Рикие ми е свидетел[64],

че той е с висша добродетел. [1900]

И нека доверя на вас,

че племенница съм му аз…

Не съм го виждала отдавна.

От думите ви става явно, [1904]

че по-достоен и по-честен

не ви е досега известен.

За прям човек той вас е взел

и затова ви е приел [1908]

радушно, както сам си знае,

а той е щедър, всеотдаен.

За жалост, тук не сме богати.

Днес вуйчо ми, прийорът, прати [1912]

за ядене шест хляба само,

опечени в обителта му,

и буренце с червено вино,

та тази вечер да поминем. [1916]

Тук друго нямаме освен

убит на сутринта елен.

Тя наредила на слугата

да сложи начаса софрата, [1920]

веднага всички там се сбрали

и до насита пили, яли.

А след това се разделили:

едни се в замъка качили, [1924]

в нощта на пост за да стоят,

а други легнали да спят,

защото са били на стража

преди това. И ще ви кажа, [1928]

че рицарите и слугите,

които бдели край стените,

били поне петдесетина.

Не бива мълком да отмина [1932]

това, че всички други доста

са се погрижили за госта.

Едни веднага се заели

леглото с хубави постели, [1936]

с възглавница да натъкмят,

та хубав да му е сънят

и да се чувства най-удобно.

Когато си в легло подобно, [1940]

добре ще е девойка млада

да те дари в нощта с наслада.

Но той си нямал и представа

как би прекарал нощ такава [1944]

и затова във сън дълбок

потънал нашият младок.

Девойката пък в този час

била изпаднала във власт [1948]

на чувство бурно и опасно

и вече ставало й ясно,

че няма мира да намери,

и взела даже да трепери, [1952]

да се обръща, да се мята…

А той спокойно спял в кревата.

С коприненото наметало

загърнала тя свойто тяло [1956]

и авантюра дръзка, смела,

без да му мисли, предприела:

на нашия младеж решила

да каже що е наумила. [1960]

В душата с тягостно вълнение,

в сълзи и в пот от притеснение,

от стаята си тя излязла,

във неговата стая влязла [1964]

и до леглото му дошла.

Тъй развълнувана била,

че си не сдържала сълзите

и те му парвали страните. [1968]

И докато тъй през нощта

на колене стояла тя,

не знаейки какво да стори,

в просъница, без да говори, [1972]

видял я той как се е свила

и колко нежно е обвила

с ръце врата му, и решил

да се покаже също мил: [1976]

към нея той прострял ръце

и с развълнувано сърце

продумал й с гальовен глас:

— Нима, девойко, виждам вас? [1980]

Какво при мене ви докара?

— Ах, рицарю, хванете вяра,

кълна ви се в Отца и Сина,

че има за това причина. [1984]

Към мене милост проявете! —

му рекла тя. — Не ме мразете.

Не съм от лудост обладана,

така пред вас за да застана. [1988]

Не мисля си за нищо срамно,

за Бога! Просто е измамно,

че съм по нощница сега,

а всъщност моята тъга [1992]

на никого не е позната.

Аз нямам радости в душата.

Откакто тука съм, какво ли

не изтърпях — злини, неволи. [1996]

Не виждам смисъл да живея,

щом все в беди така ще крея.

Животът свършва се за мен…

През тази нощ и този ден [2000]

на всичко аз ще сложа край.

От триста рицари комай

останали са петдесет,

защото рицарят проклет [2004]

Ангингерон, зъл сенешал

на Кламадьо, без капка жал

изби ги или пък в затвора

изпрати някои, но скоро [2008]

ще ликвидира той навярно

и тях жестоко и коварно.

Те няма как да се спасят.

На мен бедите се дължат, [2012]

че цяла зима, цяло лято

измина вече, откогато

Ангингерон държи в обсада

града и всичко живо страда. [2016]

Той умножава своите сили,

а нашите са се стопили.

Храните свършиха съвсем —

на два-три дни веднъж ядем. [2020]

Ангингерон не ще се трогне

и ако Бог не ни помогне,

изглежда в много скоро време

той замъка ни ще превземе [2024]

и аз ще се окажа в плен.

Не, най-добре ще е за мен

да сложа край на моите дни!

Щом тялото се вледени, [2028]

тогава ще ми е все тая,

че злият Кламадьо накрая

с бездушен труп ще разполага.

Не мога вече да отлагам: [2032]

аз имам скрит в една кутия

нож остър и ще се убия.

Това, мой мили друже, аз

държах да споделя със вас. [2036]

Сега поспете си спокойно.

Каква възможност за достойно

и благородно поведение

за рицаря! Тя без съмнение [2040]

дошла е тук да сподели

с горчиви думи, през сълзи

със него силната си болка

и тъй да провери доколко [2044]

готов е да я защищава

и замъка да отбранява.

И той й казал: — Скъпа моя,

най-настоятелно ви моля [2048]

да си избършете сълзите,

от нищо да не се боите

и да разчитате на мен.

И знайте, че от този ден [2052]

ще ви предпазва Бог от злото.

Сега легнете с мен в леглото,

защото в тази нощ и аз

не бих се отделил от вас. [2056]

— Щом радост ви това доставя —

му рекла тя, — ще го направя.

И той привлякъл я с милувки,

със нежни думи и с целувки, [2060]

което много вероятно

за нея е било приятно.

Останали тъй долепени,

макар и с устни разделени, [2064]

додето пукнала зората.

Изпълнила им се душата

със радост, че за първи път

могли прегърнати да спят. [2068]

Но разделили се накрая,

тя върнала се в свойта стая

и преоблякла се веднага,

без някой друг да й помага. [2072]

Щом изтокът лъчи запалил,

онези, що на пост стояли,

събудили мъжете, дето

са спали през нощта, и ето [2076]

че всички те били на крак.

Девойката отишла пак

при рицаря и с топъл глас

му рекла: — Връщам се при вас, [2080]

сеньор, за да ви пожелая

приятен ден. Уви, аз зная,

че дълго тук не ще стоите.

Бог да помага да вървите [2084]

по рицарския славен път.

А аз самичка в този кът

оставам, без любезността ви…

Без вас тук как ли ще се справим? [2088]

Не срещнахте за съжаление

заслуженото уважение.

И затова сега се моля

дано, по Божията воля, [2092]

навред из другите места

ви срещнат с по-добри неща,

и с повече хляб, сол и вино!

— Не, драга, аз не ще замина — [2096]

отвърнал бързо той, — преди

тук всичко да се нареди.

И миг дори не ще оставя

врага ви с вас да се разправя. [2100]

Не, той ще падне поразен!

И ако бъда награден

тогава с вашето внимание,

защо ми е от друг признание! [2104]

— Но то е нещо мимолетно —

отвърнала му тя кокетно. —

Нима ще се задоволите?

За да не си въобразите, [2108]

че отказът ще означава

надменност и самозабрава,

ще кажа, че съм с вас съгласна.

Но все пак нека ви е ясно, [2112]

че ако без да се превземам,

приятелството ви приемам,

аз не желая да умрете

заради мене. Извинете, [2116]

това ще е прескъп залог.

Не сте тъй силен, тъй висок

(бъдете сигурен в това),

че сам да вдигнете глава [2120]

срещу такъв здрав, силен рицар

с корава, варварска десница,

да му излезете насреща

в открит двубой, в борба гореща. [2124]

— Не, драга, ще се уверите,

че няма да ме отклоните

сега от моята идея!

Какво би взело връх у нея? [2128]

Не искала тя да го спре,

не искала и да умре.

Когато някой друг се врича,

човек е склонен да отрича [2132]

това, което силно иска,

и тласка другия към риска.

Като жена със опит, тя

му насърчавала страстта [2136]

към туй, в което дотогава

уж щяла да го укорява.

А той готов за схватка бил

и мигом се разпоредил [2140]

доспехи да му донесат

и коня да му доведат.

Набързо коня оседлали

и всички (рицари, васали) [2144]

със страх, изписан на лицата,

и със тревога във душата

му казвали: — Сир, Господ нека

в опасната борба нелека [2148]

с вас бъде вечно и дано

зло сполети Ангингерон —

той с меч града ни порази.

И всички, все тъй през сълзи, [2152]

когато портата минавал

и вече се отдалечавал,

в един глас го благословили:

— Дано, сир, Бог ви дава сили, [2156]

Светият Кръст над вас да бди

и да ви пази от беди,

от плен, от смърт, от злия враг…

След битката елате пак [2160]

във нашия изстрадал град,

от всички за герой признат,

заслужил най-висока чест…

Ангингерон получил вест, [2164]

че идва мъж въоръжен,

но той бил твърдо убеден,

че ще превземе крепостта,

преди да падне вечерта, [2168]

и че не ще се там намери

мъж, който с него да се мери.

А в стана верните му хора

ликували, че много скоро [2172]

в града ще бъдат господари.

Ангингерон набързо сварил

да вземе меча си и щита

и го видели как полита [2176]

на бързия си млад жребец

към безразсъдния храбрец.

— Младежо — грубо рекъл той, —

ти мир ли искаш или бой? [2180]

Кажи, какво при нас те носи?

— Аз ще задавам тук въпроси! —

подел младежът с гняв в душата.

Защо опустоши страната? [2184]

Защо народът е избит?

Ангингерон, надут, сърдит,

му рекъл: — Замъкът, градът

веднага да се предадат. [2188]

А пък момата ще е в дар

на моя славен господар.

— По дяволите ще вървиш,

ако такъв език държиш. [2192]

Я по-добре се откажи!

— Младежо, ти не се лъжи,

че честичко една злина

я плаща някой без вина. [2196]

Тук момъкът не издържал

и на врага си налетял.

Когато мечът заговори,

излишно ще е да се спори. [2200]

И всеки копието хванал

с острец от лъскава стомана

и с дръжка ясенова, здрава.

(удобна, майсторска направа). [2204]

За миг пришпорили конете

и двамата, от гняв обзети,

един на друг си налетели.

И копията зазвънтели, [2208]

и брони взели да скриптят,

и ударите да валят

по тялото и по главата,

нахвърляли се във борбата [2212]

като глигани разярени.

За миг те спрели уморени,

но битката била подета

със гняв такъв, че на парчета [2216]

летели копия край тях,

като че никой нямал страх

да сипе удари безброй.

Но в този ръкопашен бой [2220]

Ангингерон бил тъй ранен,

че бил от коня повален

със силна болка във ръката.

Младежът слязъл на земята, [2224]

не можейки да продължава

от коня си да се сражава,

и с меча го нападнал пак.

Защо да ви разказвам как [2228]

те да се бият продължили,

как всеки влагал всички сили

и стръв в решителния бой,

как твърде дълго траял той. [2232]

Ангингерон не издържал,

а нашият младеж не спрял

противника си да напада

и той помолил за пощада. [2236]

Пощада? Дума да не става!

Но той припомнил си тогава,

че победителят не бива

противника си да убива. [2240]

Тъй благородникът съветва

и сам младежът дал бе клетва.

— Сир, милост! — рекъл сенешала.

Ще ви помоля за пожала, [2244]

не дръжте се жестоко с мен!

Признавам, че съм победен,

че паднах в битката позорно,

че победителят безспорно [2248]

сте само вие. Някой друг,

ако не ни е гледал тук,

не би си вярвал на ушите

и би помислил, че дължите [2252]

победата на чудо свише.

Но ето, раните ми вижте —

те ясно сочат резултата!

Със меч спечелихте борбата [2256]

и хората ми го видяха.

Нали пред шатрата стояха.

Друг рицар на света едва ли

с такава чест ще се похвали. [2260]

Я си спомнете за момент

не сте ли с нещо задължен

на някой благородник виден —

при него нека да отида [2264]

да се разкая с намерение

със прошка и благоволение

да бъда аз удостоен

и пак да си остана в плен[65]. [2268]

За мен по-хубав изход няма:

ще идеш ей там в оня замък,

една девойка там ще видиш

(внимавай да не я обидиш [2272]

със нещо!). Ще я поздравиш

от мен. Кажи й, че държиш

да бъдеш неин верен роб!

— Тогава нека моят гроб [2276]

е тук! — отвърнал сенешала. —

Та тя трикратно би желала

смъртта ми! Татко й загина

и в мен бе цялата причина[66]. [2280]

Заслужил съм си без съмнение

и още повече презрение

е това, че аз не се смилих

и рицарите й избих. [2284]

Мен там ме чака смърт, позор

(бих предпочел да съм в затвор)…

При друг приятел ме пратете

или при дама, ако щете, [2288]

където няма риск голям.

Смъртта си ще намеря там,

за миг да й попадна само.

Смилил се той над участта му [2292]

и му предложил да го прати

при други рицари познати,

в друг замък — в този, в който бил

приет от благородник мил [2296]

сред каменните му стени,

със здрави кули отстрани,

достигащи до небесата,

и с мост, издигнат над реката. [2300]

Ала и там затвор го чакал…

Молителят, без да протака,

му отговорил: — Сир, аз знам,

че избавление и там [2304]

не ще намеря, а ще патя.

Един от неговите братя

убих в последната война.

И там очаква ме злина. [2308]

Аз предпочитам да загина

от вас, наместо да замина

във оня замък тъй ужасен.

— Тогава изходът е ясен: [2312]

едно остава — щеш не щеш,

пред крал Артур да се вречеш,

че ще останеш в негов плен[67].

Носи му поздрави от мен [2316]

и питай за една девица,

получила от Ке плесница.

Пред мен я плесна сенешала,

защото беше се засмяла, [2320]

когато появих се аз.

Ти ще останеш в нейна власт

и ще й кажеш, че на Бога

се уповавам, за да мога [2324]

да отмъстя за таз обида,

преди на оня свят да ида.

Ангингерон му обещал

да иде при добрия крал [2328]

и с мисията да се справи,

а после заповед отправил

обсадата да прекратят

и знамето да отнесат. [2332]

А момъкът се връщал вече

към замъка… Щом отдалече

мнозина лесно го познали,

да го посрещнат се събрали, [2336]

но не разбрали как така

не им той носи на ръка

на победения главата.

Щом като слязъл на земята, [2340]

учудването си не скрили

и да попитат се решили:

— С Ангингерон какво се случи,

сеньор, кажете да научим. [2344]

Щом в плен не сте го тук довели,

главата му да бяхте взели!

— Сеньори, ако аз го бях

убил, бих имал също грях. [2348]

Той близките ви е изтребил

и е заслужил смъртен жребий,

но би било позор за мен,

ако убия победен. [2352]

Изпратих го да иде в двора

на крал Артур и там в затвора

да го държат до старост сива.

Тогава радостна, щастлива, [2356]

девойката се появила,

с ръце врата му тя обвила

и го завела в свойта стая

да си починат, както знаят, [2360]

да уталожат своя глад

с целувки вместо със обяд;

тъй в своите палави прегръдки

те вкусили най-сладки глътки. [2364]

Когато Кламадьо дошъл

във своя стан, той с поглед зъл

напомнил, че е вече време

града със меч да се превземе. [2368]

Ала един младеж на кон

му казал, че Ангингерон

неравна битка е загубил,

и както си косите скубел, [2372]

добавил: — Монсеньор, кой знае

дали най-лошото това е?

— По-точно! Казвай! — Тоя ден

Ангингерон бе победен [2376]

и бе изпратен във затвор

във крал Артуровия двор.

— Кажи, кой сторил е това,

младежо, не пести слова! [2380]

От кой край взе се този рицар?

И как със своята десница

такъв левент е победил

и силата му е сломил? [2384]

— За бога, монсеньор, признавам,

че лично аз не го познавам,

от Добри пристан[68] той изскочи

и бързо се към нас насочи [2388]

със лъскаво въоръжение.

— Какво е твойто предложение? —

попитал Кламадьо тогаз.

— Да се завърнете при нас, [2392]

защото, монсеньор, оттатък

с добро не вярвам да ви чакат.

Друг рицар, който стар бил вече

(той учил Кламадьо със меча [2396]

да удря), като чул това,

поклатил укорно глава:

— Ако такъв един съвет,

младежо, бъде днес приет, [2400]

добро той няма да докара.

Луд само би ти хванал вяра.

След туй добавил: — Монсеньор,

аз няма да навлизам в спор. [2404]

Но съгласете се и вие,

че който иска да надвие

такъв противник, за да може

ръка на замъка да сложи, [2408]

един е неговият път:

така да действа, че гладът

да стори Добри пристан слаб —

да нямат ни вода, ни хляб. [2412]

Щом ние тук сме сити, здрави,

това ни дваж по-силни прави

и никой не изпитва страх

в сражение да влезе с тях. [2416]

В началото ще почнем бой

със група рицари — на брой

към двайсет. Бързо според мен

убит ще е или пленен [2420]

самонадеяният рицар

и той пред своята девица

Бланшфльор не би могъл да блесне

с юначество и подвиг лесен. [2424]

Та как намерил би опора

у слаби, изгладнели хора?

След първата ни група с още

по-многоброен и по-мощен [2428]

отряд ще оградим вразите.

— Успяхте да ме убедите —

отвърнал Кламадьо. — Тогава

към действие да се минава! [2432]

Бойците ни непобедими,

петстотин смели исполини,

и двойно повече пешаци

ще сеят смърт сред тез голтаци. [2436]

И двайсет рицари калени,

със знамена за бой развени,

завчас пред замъка се спрели,

а щом отвътре ги видели, [2440]

отворили широко порта

да влезе вражата кохорта —

така младежът наш бил казал

и той начело им излязъл, [2444]

надявайки се да е кратка

и не тъй трудна тази схватка

и сам на вражия орляк

показал, че не е новак. [2448]

Нападал смело той… И ето

на копието острието

как се забивало в телата:

на тоя — счупена ръката, [2452]

на оня — черепът разбит,

до него друг лежал убит,

четвърти тежко бил ранен,

а петият попаднал в плен… [2456]

Ала във този миг войската

задала се от долината:

все на коне — към пет стотици,

хиляда — пешите войници. [2460]

Но след като се приближили,

от гледката се вцепенили —

видели те разгром нечут

и ги обхванал страшен смут. [2464]

А другите в редици стройни,

макар и слаби, малобройни,

ги чакали сърцати, смели.

Ала вразите се множели: [2468]

отпред бил конният отряд,

а пехотинците — отзад.

Когато хората разбрали,

че трудно биха устояли, [2472]

прикрили се покрай стените.

А междувременно стрелците

опитали се да ги спрат

със лъкове, ала врагът [2476]

бил кръвожаден, побеснял,

пред входа с ярост се тълпял,

и искал, без да губи време,

града с жестокост да превземе, [2480]

а после замъка. Но щом

една немалка група с взлом

пробила, падаща врата

прекъснала им дързостта [2484]

и всички смазала за миг.

А Кламадьо тревожен вик

надал пред тази хорска гмеж,

за миг превърната на леш. [2488]

Такъв кошмар не бил видял.

И той, безпомощен, разбрал,

че страшно зло си е навлякъл

с прибързаната си атака. [2492]

Ала съветникът му бил

до него и го насърчил:

— Сеньор, защо ви изненада

това, че силният пострада? [2496]

Бог и добро, и зло раздава.

Провалът да не ви смущава:

според светеца и тамяна.

Страхотна буря връхлетя ни, [2500]

войските ни са намалели.

Врагът наистина спечели,

но то ще е от ден до пладне.

До три дни замъкът ще падне. [2504]

Не сбъднат ли ми се словата,

тогава давам си главата.

Ако се вслушате във мене,

врагът ще бъде на колене, [2508]

ще минат два-три дена само

и ще е ваша крепостта му.

А тази, дето дълго време

не искаше да ви приеме, [2512]

ще иска милост и от вас.

Не чакал Кламадьо и час

и с шатри натъкмили стана,

готов за бой, не за отбрана. [2516]

А всички рицари, пленени

във замъка, били лишени

от тежкото въоръжение.

Не ги заплашвало мъчение [2520]

и съд, ако обет дадат

на замъка да не вредят.

Ден след военния театър

към сушата задухал вятър [2524]

и до брега чак бил докаран

един шлеп, с жито натоварен

и със какви ли не храни.

Току до градските стени [2528]

по волята Господна спрял[69],

отвътре някой го видял,

от замъка мъже излезли,

при шлепа незабавно слезли [2532]

в стремеж със няколко въпроса

да разберат кои са, що са,

с какво привлича ги градът

и где предвиждат да вървят [2536]

новопристигналите хора.

А те отвърнали: — Сеньори,

търговци сме на хляб и вино,

на плодове, месо, сланина [2540]

и на овце, и на свине,

и на волове за клане.

Пък другите им рекли: — Много

се радваме и слава богу, [2544]

че ви довяха ветровете

при нас! Добре дошли бъдете!

Свалете цялата си стока,

ще ви дадем цена висока, [2548]

с кюлчета злато и сребро

ще заплатим това добро:

и виното, и плодовете,

и житото ви и овцете. [2552]

Ако поискате, дори

една каруца със пари

за стоката ви ще платим

и няма да се пазарим. [2556]

И тъй по най-добрия начин

разбързаните купувачи

с търговците се спазарили,

веднага стоката свалили [2560]

(като че ли помели шлепа)

да я закарат във подкрепа

на изгладнелите си хора.

Зарадвани, там много скоро [2564]

за всички сложили софрата,

отрупана с храна богата,

та до насита да ядат —

не плашел ги сега гладът. [2568]

С брашно били те запасени,

с меса и пресни, и солени,

и с плодове, каквито щеш.

Момчета ще запалят пещ, [2572]

готвачи гозби ще стъкмят

и вече сит ще е градът.

А Кламадьо да си станува

отвън, че даже да векува! [2576]

В туй време момъкът се бил

с девойката усамотил

и я целувал до забрава.

А недалече смях и врява [2580]

изпълвали оная зала,

където вкусна гозба щяла

след малко всички да засити —

да са доволни и честити. [2584]

След кратко време новината

разчула се и сред войската.

А Кламадьо го хванал яд,

като видял, че този град [2588]

не го очакват гладни дни…

Защо ли градските стени

с войските си бе обсадил

и ценни сили похабил? [2592]

Ядосан, бесен бил направо,

но като нямал що да прави,

без да се двоуми дали

с друг някой да го сподели, [2596]

решил да прати свой вестител

при онзи рицар-победител:

да бъде той предупреден,

че в много кратък срок, до ден, [2600]

ще го очаква на дуел.

Щом другият е толкоз смел,

в единоборство в равнината

да търси своята разплата. [2604]

Но щом девойката любима

разбрала, че опасност има

за нейния приятел мил,

болезнен страх я задушил. [2608]

А рицарят, готов за риска,

отвърнал й, че много иска

да иде на полето бойно,

и тя почувствала се двойно [2612]

опечалена и нещастна,

но все пак с него съпричастна.

И други с аргументи разни

го увещавали напразно [2616]

да не излиза на двубой

със Кламадьо, защото той

не бил надвит от никой друг.

Уелсецът отвърнал: — Тук, [2620]

сеньори, ще решавам аз;

двубоят не засяга вас.

Каквото и да ми твърдите,

сега не ще ме отклоните. [2624]

И никой думичка не казал,

във стаята си всеки влязъл

с желание да си почине,

дордето тази нощ премине, [2628]

но продължили да скърбят,

че не могли да го възпрат.

Уви, девойката и тя

в молби прекарала нощта, [2632]

очаквайки да го склони:

нали със никакви злини

не ги заплашвал Кламадьо.

Ала безсмислено било. [2636]

И аз намирам странно нещо

в това: тя толкова горещо

го молела със плахост мила

и всяка дума придружила [2640]

с целувка, та дано сполучи

с любов сърцето да отключи

като със ключ и той най-сетне

от своя план да се отметне. [2644]

Но ужас й обзел душата,

че той не й приел молбата.

Напротив, искал начаса

доспехите да донесат [2648]

и цялото въоръжение.

От най-дълбоко съжаление

били околните обзети,

а той на Краля на кралете [2652]

помолил се за тяхно здраве,

към коня бързо се отправил,

възседнал го и полетял,

оставяйки ги във печал. [2656]

Щом Кламадьо го забелязал,

срещу младежа сам излязъл

със пламнали очи, защото

той искал с удар от седлото [2660]

да го свали, да вземе коня,

да го лиши от меч и броня,

да го убие незабавно.

А там в полето пусто, равно [2664]

самият Кламадьо бил вече

отпратил всички надалече.

Застанали лице в лице

с оръжието си в ръце, [2668]

готови да си налетят,

без думичка да промълвят.

Не минал даже миг и ето,

че почнал боят сред полето. [2672]

Връхлитали те като хали,

въртели острите кинжали,

омраза на живот и смърт

бушувала във всяка гръд [2676]

и всеки удрял с настървение,

така че копия строшени

се разлетели на парчета.

Щом те се свлекли от конете, [2680]

пак стрелнали се с поглед страшен

и в настървен бой ръкопашен

дуела дълго продължили,

сражавайки се с равни сили. [2684]

Не се съмнявайте, че знам

подробно боя да предам,

но няма смисъл от това.

Нали сам Кламадьо глава [2688]

склонил, признал се победен:

след този бой ожесточен

готов бил да се подчини

на другия (а преди дни [2692]

и сенешалът тъй бе сторил).

Но Кламадьо се уговорил

да не отива във затвора

на Добри пристан, нито в двора [2696]

на онзи рицар, чийто замък

иззидан бил с най-хубав камък.

Той бил съгласен да остане

затворник в мрачните зандани [2700]

на крал Артур и там да може,

щом като иде, да доложи

сам на прекрасната девица,

получила от Ке плесница, [2704]

че с Божие благоволение

тя ще дочака отмъщение.

Било веднага обещано

обсадата да вдигнат рано, [2708]

а пък които са пленени,

да си вървят освободени

по домовете живи, здрави.

А Кламадьо щял да застави [2712]

най-верните си хора вече

покорно да стоят далече

и никой рицар от войската

да не безпокои момата. [2716]

Така при своите безславно

се върнал той и незабавно

пред всички заповед издал,

тъй както сам бил обещал: [2720]

онез, които в плен стоят,

на свобода да си вървят.

Пленените веднага взели

вързопите си и поели [2724]

към къщи. Никой не понечил

да ги възпре, да им попречи.

И Кламадьо поел на път

самичък, както бил редът [2728]

(за този ред въпрос ще стане

във много рицарски романи):

щом рицарят е победен,

тогава той е задължен [2732]

да иде в плен, както героят

го е оставил подир боя —

без нищо той да съблече

и нищо да не облече. [2736]

По пътя на Ангингерон

той стигнал до Диназдарон —

там бил на крал Артур палатът.

В туй време с радост непозната [2740]

освободените обратно

се върнали[70]. Те многократно

били измъчвани жестоко.

Сега камбанен звън високо [2744]

над манастири се разнесъл

и чаканата вест донесъл.

А монахини и монаси,

без да прикриват радостта си, [2748]

въздавали хвала на Бога.

Каква отрада, колко много

се веселили стари, млади

по улици и по площади [2752]

и във тържествената зала!

А Кламадьо и сенешала

един след друг все тъй вървели

три дена, а пък нощем спели [2756]

все във един и същ бивак,

за да поемат сутрин пак

по пътя към Диназдарон.

Там крал Артур на своя трон [2760]

седял, с придворни заседавал —

въпроси важни той решавал.

В миг Кламадьо със вид унил

с доспехите се появил, [2764]

Ангингерон го забелязал —

той бил пристигнал и бил казал

каква заръка са му дали.

Придворните го задържали, [2768]

за да участва във съвета.

Ангингерон видял лицето

на Кламадьо, обляно в кръв,

и стреснат заговорил пръв: [2772]

— Отново сме пред факт чудат,

сеньори! Онзи рицар млад

с червените доспехи праща

и Кламадьо. Мен яд ме хваща, [2776]

че той е също победен,

щом е така окървавен.

Аз отдалече го видях

и тутакси го разпознах. [2780]

Самият Кламадьо това е,

а както тука всеки знае,

по-храбър рицар, по-сърцат

и в Рим дори не с познат. [2784]

Но ето че и най-добрите

не се спасяват от бедите.

Така отсъдено било:

Ангингерон и Кламадьо [2788]

да се намерят един друг

при крал Артур. А тъкмо тук

на Петдесетница[71] във двора

се насъбрали много хора: [2792]

кралицата била до краля

във пищната просторна зала

и куп придворни отстрани

били със своите жени. [2796]

Допреди малко всички тия

присъствали на литургия.

И Ке сред залата стоял,

в едната си ръка държал [2800]

наметка лека с капюшон,

а пък във другата бастон,

с разкошна шапка на главата,

а пък под шапката — косата [2804]

на плитка вързана отзад.

По-хубав мъж на този свят

не се е срещал! На колан,

от чиста свила изтъкан, [2808]

проблясвала тока от злато

над облеклото му богато.

От него по-красиво няма.

Но тази красота голяма [2812]

била под облика кошмарен

на присмеха му зъл, коварен[72].

От него всеки се страхувал,

покорно всеки път му струвал. [2816]

Та кой не би изпитал страх

от неговия жлъчен смях.

Край него който преминавал,

от пътя му се отстранявал — [2820]

тъй подъл и ужасен бил.

До краля Ке се приближил

и рекъл му да заповяда

и той да сподели обяда. [2824]

— Ке — казал кралят, — замълчете!

Сега ли точно ще ядете?

Как за обяд въпрос ще става,

дорде съветът заседава, [2828]

и то на празник като този?

След малко в кралските чертози

сам Кламадьо смирено влязъл

и с кротък глас на краля казал: [2832]

— Аз моля Бог живот и здраве

на най-добрия крал да дава.

На неговата добродетел

отдавна всеки е свидетел. [2836]

Излишно е да търсим сходство

с такова чисто благородство.

Тук със задача важна аз,

кралю, изпратен съм при вас [2840]

и до последния си ден

във двора ще остана в плен.

Макар че туй ме злепоставя,

принуден бях да го направя [2844]

от оня, който победи ме.

Не зная неговото име,

отде е — нямам си представа.

Могъл бих само да добавя, [2848]

че е с оръжие отлично,

което нему вие лично

сте дал. Поне така твърди.

— Мой друже, нека Бог да бди [2852]

над дните ти! Кажи все пак

за него още нещо: как

е той, е какво днес преживява,

дома си сам ли управлява? [2856]

Тогава Кламадьо додал:

— Кралю, до днес не съм видял

по-храбър рицар, по-напет.

На него всичко му е в ред. [2860]

А на оная хубавица,

получила от Ке плесница,

аз ще предам, че непременно

на Ке ще бъде отмъстено, [2864]

самият рицар ще го стори.

Щом шутът чул го да говори,

и той изрекъл своите фрази:

— Кралю мой, Господ да ме пази! [2868]

За Ке ще има отмъщение,

в туй няма никакво съмнение:

на две ще му строшат краката

и ще му отсекат ръката. [2872]

Ке мислел, че това са празни

слова, и все пак се подразнил,

но не ударил го в челото

не от страхливост, а защото [2876]

дължал на краля уважение

и би изпитал омерзение.

А кралят, клатейки глава,

му рекъл: — Жалко за това, [2880]

че надалече той замина!

Тогава срещу него зина

ти, Ке. Все лош език държиш

и почти винаги грешиш. [2884]

Веднага скочили двамина:

Ивен, комуто тук мнозина

надявали се за съвет,

след него станал и Жирфлет — [2888]

налагало се да вървят

сир Кламадьо да придружат

чак до покоите просторни,

където дамите придворни [2892]

прекарвали деня в забави.

На краля той поклон направил

и го отвели при момата,

за да й каже новината. [2896]

Очаквала тя тази вест,

защото ударът до днес

я мъчел. Болката минава,

ала срамът си срам остава. [2900]

От болката ще се оправиш,

но как могъл би да забравиш

обидата, щом прав си бил?

Страхливец само би простил. [2904]

И затова от срам тя още

измъчвала се денем, нощем.

Щом Кламадьо предал вестта,

той пак се върнал в крепостта [2908]

при крал Артур и занапред

като придворен бил приет.

А в тези дни добрият рицар —

тоз, който милата девица [2912]

Бланшфльор със чест бе защитил

и Кламадьо бе победил,

живеел мирно и щастливо

в любов с девойката красива. [2916]

Тя можела да му дари

и цялата страна дори,

ако на нея той държал.

Но на душата му лежал [2920]

болезнен спомен и тъга

по майка му. И все така

я виждал паднала на прага

и искал той, без да отлага, [2924]

да я намери здрава, жива.

Ала девойката красива

била против — на други даже

помолила се да му кажат [2928]

тук да стои. Той не приел[73],

ала пред тях обет поел

и майка си да доведе,

ако ли Господ Бог даде [2932]

да я завари жива вкъщи.

И мъртва да е тя, той също

щял да се върне тук отново.

Щом всичко му било готово, [2936]

той тръгнал тутакси на път,

като оставил да скърбят

за него всички. Най-нещастна

била девойката прекрасна. [2940]

Сълзи горчиви тя проляла.

Той тръгнал, а след него цяла

процесия… Ще видиш сходна

на Възнесение Господно, [2944]

защото не могло да мине

калугери и монахини

несъпричастни да стоят.

И те целели да го спрат. [2948]

— Сир, ти от злото ни спаси

и ако роним днес сълзи

и тук припадаме от скръб,

то е, защото си ни скъп. [2952]

А той отвърнал им: — Не трябва

скръбта тъй лесно да ви грабва!

Защо е този плач горчив?

Аз казах, Бог е милостив, [2956]

че пак при вас ще се завърна.

Та лошо ли ще е да зърна

за миг поне аз свойта майка,

която плаче и се вайка [2960]

далече в Пустата гора.

Ако съдбата е добра

и я намеря жива, здрава,

тя с мен ще дойде и тогава [2964]

ще стане тука монахиня.

Ако ли не, и таз година,

и в бъдеще добри бъдете,

за нея също се молете [2968]

душата й да иде там

във Рая, гдето е Аврам.

Красиви дами, господа,

не ви заплашва вас беда, [2972]

дай боже, върнал се обратно,

да ви се отплатя стократно.

И всеки вкъщи се прибрал,

а пък младежът полетял [2976]

на кон, с доспехи на гърдите,

тъй както бил дошъл преди той.

Персевал в замъка на Граала

До късно вечерта се скитал,

а нямало кого да пита [2980]

дали добрия път е хванал.

Но ни за миг той не престанал

да моли Господа горещо

за него да направи нещо, [2984]

та свойта майка да намери,

щом стигне бащините двери.

Чак привечер той превалил

един хълм и се приближил [2988]

до някаква река широка

и бързоструйна, и дълбока…[74]

Как в нея с коня да нагази?

— Ех, дано Господ да ме пази! — [2992]

помислил той. — Да ми помогне

до оня бряг да се домогна,

пък лесно ще е по-нататък.

Потеглил той покрай реката, [2996]

достигнал до една скала,

но тъй огромна тя била,

че спрял пред нея, и тогава

съгледал той, че се задава [3000]

рибарска лодка със двамина,

ала те, вместо да преминат

край него, спрели по средата

и там отпуснали веслата. [3004]

Единият отпред седял,

в ръката въдица държал

и ловко й поставял стръв.

Решил се рицарят ни пръв [3008]

рибарите да заговори

и рекъл: — Моля ви, сеньори,

бъдете тъй добри, за бога,

кажете ми дали ще мога [3012]

да мина таз река голяма?

Не е възможно брод да няма…

Човекът с въдица в ръката

чул и отвърнал на молбата: [3016]

— Повярвайте ни, няма, брате.

И лодка няма, на която

жребецът ви да се прекара.

А нашата е малка, стара, [3020]

не е възможно пет човека

да идат с нея надалеко.

А няма брод, ни сал, ни мост.

— Дали ще мога като гост [3024]

да пренощувам в някой хан?

— Разбира се. Мой гост желан

ще бъдете за тази вечер,

затуй не си мислете вече. [3028]

Там има проход, преминете

през него и се изкачете

на хълма. А в далечината,

съвсем наблизо до гората [3032]

е моят дом — там ще преспите.

Излишно е да се косите.

Щом прохода преодолял,

младежът до един превал [3036]

излязъл, ала под небето

не виждал той дома, където

би спал… А здрачът наближавал

и момъкът се притеснявал. [3040]

— О, Господи, не е ли срамно,

че той постъпи с мен измамно?

Какъв подслон, какъв ти дом

на този хълм безлюден, щом [3044]

не виждам нищо край гората!

Рибарю, грях ти на душата!

Нима за да ми навредиш,

ти дръзна да ме заблудиш? [3048]

Защо се подигра със мен?

Обаче в същия момент

висока кула забелязал[75],

тъй хубава — човек би казал, [3052]

че досега не е позната

подобна кула на земята —

иззидана от камък сив,

с опрян в небето връх красив, [3056]

с две малки кули отстрани.

Младежът щял да обвини

рибаря, че го заблудил,

но както сам се уверил, [3060]

човекът се оказал свестен,

добър, гостоприемен, честен.

Отпред на кулата, под свода,

младежът забелязал входа, [3064]

отвеждащ към голяма зала.

На входа стража не стояла

и по един подвижен мост

той влязъл. Като най-скъп гост [3068]

стопаните го там приели:

оръжието двама снели,

друг коня взел да отведе

и да му сложи да яде, [3072]

четвърти с фино наметало

загърнал стройното му тяло.

Завели момъка във пищно

преддверие — ще е излишно [3076]

да казвам, че такъв разкош

не се е виждал и в Лимож.

Тук момъкът за малко спрял,

дорде стопанинът успял [3080]

да му изпрати други двама,

които в залата голяма

дошлия гост да придружат.

Ще ви призная, че видът [3084]

на стаята го запленил:

била квадратна, подът бил

със плочки хубави застлан,

в средата имало диван, [3088]

където в мантия вечерна

и със самурена, възчерна,

красива шапка на главата,

край огън, в който от дървата [3092]

оставала искряща жар,

бил седнал благородник стар,

облегнат леко на дивана.

Покрай камината, опряна [3096]

на четири колони здрави,

могли и седнали, и прави

над триста души всеки път

за празник да се съберат. [3100]

И тъй, младежът наш закрачил

подир двамината водачи

към благородника. Тогава

той поздравил го, без да става, [3104]

и рекъл: — Друже мой, бъдете

добре дошъл и ми простете,

че срещам ви така, защото

аз трудно ставам от леглото. [3108]

— Но, сир, това ви положение

не ми създава притеснение.

Да дава Бог аз да съм здрав!

Помъчил се да стане прав [3112]

гостоприемният стопанин

и с глас любезен го поканил:

— По-близо, момко, пристъпете

и на дивана приседнете. [3116]

Когато някой е до мен,

се чувствам по-обнадежден.

Младежът седнал на дивана,

а благородникът подхванал: [3120]

— От кой край идвате при нас?

— От Добри пристан. В ранен час

на кон потеглих, сир, оттам.

— На дълъг път сте тръгнал сам, [3124]

преди да се развидели

и сте вървял цял ден, нали?

— Не, тъкмо първите камбани

удариха — не бе тъй рано. [3128]

Дордето с домакина знатен

той водел разговор приятен,

откъм големия портал

млад благородник се задал, [3132]

провесил меч на своя врат,

и на стопанина богат

подал го и се поклонил,

а той, тъй както седнал бил, [3136]

изтеглил меча и видял

кой надписа е изковал —

закалката била такава,

че мечът да не се поддава [3140]

на чупене. Ковачът само

си знаел где е слабостта му.

Новодошлият най-подир

продумал: — Ще ви кажа, сир, [3144]

че племенницата ви мила,

с коса блестяща като свила,

ви го дарява. Меч по-лек

не притежава друг човек. [3148]

Комуто искате го дайте,

от вас зависи, ала знайте,

че дамата ще е спокойна,

ако е той в ръка достойна, [3152]

че само три такива меча

измайсторени са, а вече

ковачът почна да старее

и дълго май не ще живее. [3156]

И благородникът решил,

че тъкмо този момък бил

достоен с меча да воюва.

Презрамникът му само струвал [3160]

едно съкровище богато.

И дръжката била от злато —

дори в Арабия едва ли

такава биха изковали. [3164]

А ножницата посребрена

била със сърма украсена.

Стопанинът му го подал

и казал: — Друже, бих желал [3168]

да го запашете веднага

на кръста, вам се той полага.

Младежът, трогнат, най-сърдечно

благодарил, запасал меча, [3172]

изтеглил го, върха му зърнал

и в ножницата пак го върнал.

Било на всички вече ясно,

че мечът му стои прекрасно: [3176]

един достоен, храбър рицар

го вземал в своята десница

и занапред щял в мир и в бой

достойно да го носи той[76]. [3180]

А край горящата камина,

където имало мнозина

мъже, той мярнал и слугата,

комуто бил си дал нещата. [3184]

И меча той му поверил,

а след това се настанил

пак до човека, който днес

му бил оказал рядка чест. [3188]

Ала в туй време изотзад

пристигнал благородник млад

с блестящо копие в ръката,

преминал после по средата [3192]

между камината пламтяща

и двамата мъже седящи.

Червена капчица огряла

върха на копието бяло [3196]

и всеки забелязал как

до дръжката се стекла чак[77].

А нашият младеж, горкият,

като че ли видял магия — [3200]

и изненада, и възхита

почувствал той, но не попитал

как всъщност станало това.

И мигом мъдрите слова [3204]

при рицарското си кръщение

си спомнил: и до унижение

ще стигне, ако не внимава

какво говори, и тогава [3208]

ще си рекат, че грубиян е…

Не искал той така да стане

и предпочел да не приказва.

Ала видял, че се показват [3212]

двамина хубави младежи,

на ръст — високи, снажни, свежи,

с прекрасни свещници в ръцете,

от злато все едно излети. [3216]

На свещниците им горели

по десетина свещи бели.

Наред с младежите вървяла

девойка чудна и държала [3220]

със двете си ръце граал[78].

Той в залата така блестял,

че свещите наподобили

звезди, които са се скрили [3224]

посред бял ден или когато

в нощта се появи луната.

Граалът бил от чисто злато

със изумруди и ахати, [3228]

и други перли скъпоценни,

каквито ни в недрата земни,

ни в морски дълбини студени

до днешен ден не са видени. [3232]

Тя приближила, а след нея

пристъпяла и втора фея;

на нашия учуден гост

тя хубав сребърен поднос [3236]

показала, а после двете

отминали натам, където

току-що бил се появил

мъж с копие и пак се скрил. [3240]

Как момъкът да се не сети

сега за мъдрите съвети

на стария! И този път,

обзел го страх да не рекат, [3244]

че е невеж и невъзпитан,

и предпочел да не попита

за кой човек във тази зала

е бил предназначен Граала. [3248]

Но аз си мисля, че с редно

да ви напомня как с вредно

човек да бъде мълчалив.

Младежът гледал боязлив [3252]

и думичка не промълвил.

Стопанинът разпоредил

да стоплят и да донесат

вода и както бил редът, [3256]

слугите всичко подредили.

Дорде ръцете си измили

и гостът млад, и домакинът,

във залата дошли двамина [3260]

и внесли плот на маса — цял

от слонска кост, сребристо бял,

и две подпори други двама

донесли: масата голяма [3264]

набързо там била сглобена

и с всичко нужно натъкмена.

Ще отбележа тук, че тия

подпори ни горят, ни гният — [3268]

били от абанос най-рядък,

не ги заплашвал дървоядът.

Ала прекрасната нагласа

на тази безподобна маса [3272]

най-вероятно се дължала

на нейната покривка бяла:

ни папи, нито кардинали

не са на тъй красива яли. [3276]

Но как да я опиша в книга,

когато слово ми не стига.

Сервираното първо блюдо

било еленски бут — за чудо: [3280]

тлъст бут, със чер пипер подправен,

направо нямал нему равен!

Един слуга върху поднос

пред взора на самия гост [3284]

нарязал бута на парчета,

поставил ги върху галета

и ги на двамата сервирал.

И виночерпец се намирал — [3288]

на всеки в златния бокал

той вино хубаво налял.

И както сладко ял и пил,

с очи младежът проследил [3292]

как чудният Граал минавал

и все така недоумявал

за кой ли е предназначен.

Макар че бил озадачен, [3296]

припомнил си за кой ли път,

че много приказки вредят,

и пак си премълчал въпроса.

Подобни страхове защо са, [3300]

щом многократно със Граала

минавали през тази зала?

Той все пак би желал да знае

за кой ли всичкото това е. [3304]

Но щом сега мълчал, то значи,

че утре щял да търси начин

да разбере от някой друг

(дордето е все още тук). [3308]

С една нощ само той отложил

въпросите, така че можел

без притеснение да взима

каквото на софрата има: [3312]

и бут, и вино-еликсир.

Какъв великолепен пир!

Такава приказна софра

навярно би била добра [3316]

за император и за крал.

И момъкът край нея щял

да си изкара чудна вечер

със домакина тъй сърдечен, [3320]

тъй щедър и гостоприемен.

След пиршеството дълго време

останали да си говорят,

дордето вътрешните хора [3324]

приготвяли за сън леглата.

Ала преди да ги изпратят

да спят, донесли им смокини,

фурми, бадеми, нектарини, [3328]

мускатов орех, карамфил,

александрийски джинджифил

и портокали тънкокори,

храносмилателни ликьори, [3332]

сиропи свежи и приятни,

вина десертни, ароматни,

в дълбоки изби изстудени.

Такава пищност според мене [3336]

той даже и не бил сънувал,

затуй на всичко се любувал.

И тук стопанинът подхванал:

— За сън, мой друже, час настана [3340]

и трябва да вървя оттатък,

във спалнята, пък и краката

започнаха да ме болят

по-силно и не ме държат. [3344]

А вие тука, ако щете,

и по до късно останете.

И както старият се бил

върху дивана настанил, [3348]

дошли там няколко слуги

и за четирите ъгли

с постелката го взели здраво,

за да го отнесат направо [3352]

във неговата спалня. После

дошъл моментът и за госта

да се отправи към леглото.

Помогнали му облеклото [3356]

да си свали и го отвели

да спи в чаршафи снежнобели.

Така до сутринта той спал,

а щом събудил се, видял, [3360]

че домакините му явно

от сън са станали отдавна.

Понеже нямало наблизо

слуги да влизат и излизат, [3364]

изключено било от други

да се надява на услуги.

Щом сложил новите си дрехи

и рицарските си доспехи, [3368]

видял до своето легло

оръжието — то било

оставено нарочно там,

та той да си го вземе сам. [3372]

Когато бил готов, решил

да тръгва вече, ала бил

учуден много, че намерил

заключени там всички двери. [3376]

Той чукал, викал, но, уви,

кой можел да се появи?

За щастие успял да влезе

във залата и да излезе, [3380]

а след това по стъпалата

да стигне долу пред вратата.

Там чакал конят оседлан

и щитът, до зида опрян. [3384]

Не виждал другиго сега:

ни щитоносец, ни слуга.

Но бил отворен входът главен,

а падащият мост — оставен [3388]

така, че щом му се наложи,

най-безпрепятствено да може

да тръгне сам. Оттам, изглежда,

по тъмно снощните младежи [3392]

излезли са, за да отидат

в гората близка, за да видят

стоят ли ловните капани.

Защо той тука да остане, [3396]

след като можел да опита

при тях да иде, да попита

за кой предвиден бил Граала

и копието как кървяло. [3400]

Но не било това тъй просто.

Той тъкмо щял да мине моста,

когато някой го изправил…

Добре че конят му направил [3404]

отскок, та минали оттатък

и тъй не паднали в реката.

Но изненадан от това,

веднага той извил глава [3408]

и се развикал: — Хей, ти там,

недей се кри! Кажи да знам

защо току-що моста вдигна?

За малко спри да те настигна, [3412]

че искам нещо да узная…

Той викал, викал и накрая

разбрал, че е напразно всичко,

че е останал сам-самичък [3416]

и че каквото да се случи,

той отговор не ще получи[79].

Братовчедката

Пришпорил коня си тогава

накъм зелената дъбрава [3420]

по горската пътека тясна

и забелязал много прясна

следа от някакви копита

и по следата се опитал [3424]

да разбере дали наскоро

са минали онези хора,

които вечерта видял.

Като вихрушка полетял [3428]

по пресните следи. Случайно

под клонест дъб, на място тайно

съгледал някаква нещастна

девойка, стенеща ужасно: [3432]

— Ах, колко много страдам аз!

Проклет да бъде оня час,

когато съм била родена!

От всичко тук съм отвратена. [3436]

За мене никога до днес

денят не е бил тъй злочест.

Защо ли бе ми отредено,

о, Боже, тялото студено [3440]

на милия си да държа

и безутешно да тъжа!

Защо не беше пощаден

любимият ми мъж, а мен [3444]

смъртта да беше поразила!

Щом милия ми е убила,

не виждам смисъл да съм жива.

О, смърт, бъди по-справедлива, [3448]

не ме оставяй в този ад,

вземи и мен на оня свят

при него — по ще е добре

там Господ да ни събере[80]! [3452]

Така се вайкала горката,

отчаяна, в сълзи облята,

за рицаря, потънал цял

във кръв. Младежът ни се спрял [3456]

пред нея, поздравил учтиво,

видял, че плаче тя горчиво

и да попита се решил:

— Девойко, кой го е убил? [3460]

— От рицар бе обезглавен,

сеньор. И всичко тук пред мен

се случи тази сутрин рано.

Но забелязвам нещо странно: [3464]

твърди се, че по таз пътека

човек отишъл би далеко,

например би изминал днес

и цели двайсет левги, без [3468]

той да открие някой кът,

където да го приютят.

А вие идвате на кон

здрав, породист, кон-вихрогон [3472]

(едва ли има по-красива

от неговата буйна грива).

С овес и със сено да беше

по цял ден хранен, пак не щеше [3476]

тъй хубав да изглежда той.

Личи си явно, драги мой,

че имал сте голям късмет:

нощес добре сте бил приет. [3480]

— Наистина, девойко драга,

приет бях, както се полага

на гост висок. Съвсем сте права,

пък и видът ми го издава. [3484]

Наблизо е и ако викна,

ще бъда чут и ще откликнат

в дома, където аз преспах,

и най-радушно срещнат бях, [3488]

Сега ще ми е много трудно

да ви опиша колко чудно

е мястото. Какви палати!

Едва ли те са ви познати. [3492]

Дори и меч получих в дар.

— Нима добрият Крал Рибар

нощес на вас подслон е дал?

— Рибар ли беше или крал, [3496]

това не знам, но си личеше,

че е богат. Така мил беше,

че прием чуден ми направи.

Тук би могло да се добави, [3500]

че вчера минах през гората

и стигнах близо до реката,

където вечерта ме свари.

Там двама възрастни рибари [3504]

видях: единият гребеше,

а риба другият ловеше.

Та той прие ме в крепостта.

— Та той е крал! — му рекла тя — [3508]

Но в хълбоците бил ранен

и се видял осакатен

за цял живот[81]. Той има нужда

да се придвижва с помощ чужда. [3512]

Не може днес горкият крал

да язди кон — тъй отмалял

се чувства той. Но щом рече

за малко да се развлече, [3516]

във лодка с друг се настанява

и с риболов се забавлява,

а вторият му е веслар.

Затуй му викат Крал Рибар[82]. [3520]

Понеже го болят краката,

на лов не ходи из гората.

Единствената му разходка

е някой да го вози с лодка. [3524]

А той си има и гребци,

и въдичари, и ловци —

и всеки, както се полага,

старае се да му помага. [3528]

Той в замъка си многократно

се връща. Най му е приятно

да бъде в чудния палат,

достоен за такъв богат [3532]

и толкова почитан крал.

— Противното кой би твърдял?

Аз много очарован бях

в мига, когато го видях. [3536]

Той много мило ме погледна

и ме покани да приседна

до него — нямал как да стане,

защото кръстът му скован е. [3540]

Аз с удоволствие приех

и мястото си там заех.

— Наистина, голяма чест

ви е оказал с този жест. [3544]

Кажете ми дали видяхте,

дордето с него там седяхте,

онези капки кръв червена

по копието — нито вена [3548]

по него има, нито плът.

— Да, да. Видях ги как блестят…

— Попитахте ли ги поне

в какво е тайната? — О, не. [3552]

— А нужно е било, мой друже,

кураж тук мъничко е нужен.

Ами Граалът там ли беше?

— Разбира се. — Кой го държеше? [3556]

— Девойка някаква. — А тя пък

къде отнесе го? — Нататък,

към някаква съседна зала.

— А кой вървеше пред Граала? [3560]

— Двамина рицари. Държаха

по два свещника, а те бяха

с по десет свещи. — А след тях?

— Девойка хубава. Видях, [3564]

че носи сребърен поднос.

— А вие някакъв въпрос

зададохте ли им? — И звук

от мен не чуха. — Ах, и тук [3568]

с мълчанието сте сгрешил.

А бихте ли ми съобщил

какъв сте, кой сте, та все пак

да знам. А той не знаел как [3572]

се казва, но за мигновение

дошло му някакво прозрение,

че се нарича Персевал[83] —

туй име някой му бил дал. [3576]

И прав бил този рицар млад.

Тя чула, пламнала от яд

и рекла: — Да ми е простено,

но името ти е сменено. [3580]

— Тогаз какво е то, кажете.

— По прякор те наричат Клети.

И с право… Как не си отвори

устата и не проговори! [3584]

На краля, който тъй линее,

помогнал би да оздравее

и на крака той пак би станал,

пак би се с работа захванал, [3588]

би сторил много добрини[84].

За жалост толкова злини

на всички нас ще се стоварят.

Та други ли да отговарят [3592]

за туй, че грях си ти направил

и свойта майка си оставил

от скръб по тебе да умре.

Познавам те съвсем добре, [3596]

но ти не знаеш, че и аз

израснах някога у вас

и ми се падаш братовчед…

Ах, ти наистина си клет!… [3600]

И аз скърбя, и ти скърбиш,

че не можа да се решиш

да ги попиташ за Граала;

че твойта майка е умряла; [3604]

че беше зверски умъртвен

любимият ми (той към мен

тъй обичлив и нежен беше,

по всеки повод ме зовеше [3608]

със най-гальовните слова).

— Ах, братовчедке, щом това

е вярно, моля ви, кажете

успяхте ли да разберете [3612]

какво е станало със мама?

— Да, и за мен бе скръб голяма.

Нали бях там, когато тя

бе покосена от смъртта. [3616]

— Дано спаси й Бог душата,

за да отиде в небесата!

Наистина е тъжно, да.

Каква печал, каква беда! [3620]

Ако е мъртва тя, тогава

аз няма там какво да правя.

Днес повелява ми дългът

да тръгна по различен път. [3624]

Най-хубаво е да решите

и вие с мене да вървите.

Човекът, който тук лежи,

не ще ви с нищо утеши. [3628]

Умрелият си е умрял,

а живият си има дял

и трябва да го изживее.

Защо в тъга да ви линее [3632]

душата, че е мъртъв той?

Я по-добре да видим кой

убил е вашия любим

и нека скъпо му платим! [3636]

Пък нека Господ отреди

кой в битката да победи!

Но не могла тя да сподави

скръбта си. Как да го остави [3640]

така? И рекла: — Изход друг

аз нямам. Ще остана тук,

за да го погреба. Тогава

със мен каквото ще да става. [3644]

А вие тръгвайте натам

по пътя, с камъни застлан.

Натам убиецът замина

и тук остави ни двамина: [3648]

любимия ми — мъртъв вече —

и мен — да нося траур вечен.

Ала това не означава,

че искам да ви подстрекавам [3652]

към бой със него. Честен кръст!…

И все пак заслужава мъст!

А меча кой ви го е дал?

Той още кръв не е пролял [3656]

при остър ръкопашен бой.

Повярвайте, аз зная кой

със опитната си ръка

измайсторил го е така. [3660]

Да, много сръчно изкован е,

но на парчета той ще стане,

когато в друг меч се удари.

— Говори се, че като дар е [3664]

изпратен бил на домакина

от близка негова роднина,

а той пък го дари на мен.

Но аз съм обезпокоен, [3668]

ако е истина това.

Навярно знаете каква

възможност има, за да може

да се поправи, не дай боже, [3672]

ако се счупи някой ден.

— Ще бъдеш много затруднен,

но изход има: ще се вдигнеш

на дълъг път и като стигнеш [3676]

до Котоатърския замък,

ще видиш езеро голямо:

край него Требюше живее,

ковачът, който най умее [3680]

такива мечове да прави.

Единствен той ще го поправи,

щом той го е измайсторил.

Друг майстор, друже, не би бил [3684]

способен същото да стори.

Не искал Персевал да спори

и рекъл: — Ако се строши,

това ще ме унищожи. [3688]

Надменният рицар и неговата приятелка

На път поел той, а пък тя

останала си със скръбта.

И дълго време Персевал

по пресните следи вървял, [3692]

дорде настигнал край гората

кон, който влачел си краката,

и на младежа се видяло,

че тялото изнемощяло, [3696]

ребрата, дето се броят,

на лош стопанин се дължат.

Той бил с нечиста рядка грива,

която хилав врат разкрива, [3700]

със клепнали уши, които

направо падат на очите;

едва крепял се, а когато

вървял, подгъвал си краката. [3704]

Кон, който от умора капва,

а вечер нищичко не хапва,

като че ли под наем взет е,

е само за храна на псета. [3708]

Та както казах, Персевал

настигнал кон изпосталял

със старо, скъсано седло.

То явно за жена било [3712]

и там наистина седяла

една девойка пребледняла,

с вид тъй окаян, тъжен, жалък,

че може би светът е малък, [3716]

за да откриеш като нея.

Тя би била направо фея,

да беше под звезда щастлива!

От роклята й парцалива, [3720]

покрита с кръпки извехтели,

навън гърдите й висели.

Била моминската й плът

във рани, сякаш че върхът [3724]

на остър нож там бил играл.

Ликът изглеждал загрубял

от пек, от вятър и от студ,

от тежък непосилен труд. [3728]

Била разчорлена косата,

до болка стисната устата,

а от очите натъжени

се ронели сълзи солени [3732]

и те оставяли следи

по мършавите й гърди

и по-надолу, по бедрата,

та даже и по колената. [3736]

Ако видът й будел жал,

какъв ли камък е тежал

в душата й? Щом приближил,

младежът като смазан бил [3740]

от този неин вид измъчен.

А тя веднага с жест несръчен

понечила да се обърне

и голотата да загърне. [3744]

Ала напразно — тук ще скрие,

а там пак голо ще открие.

Така я сварил Персевал,

в душата си почувствал жал, [3748]

разбирайки какво страдание

издава нейното ридание.

А в плен на своите неволи,

започнала тя да се моли [3752]

на Господ: — Боже, докога

ще ме измъчваш все така?

Нима заслужила съм с нещо

това страдание зловещо? [3756]

С какво се, Боже, провиних

и пред кого ли съгреших?

Прати ми някой, дай съвет

да се спася от този гнет. [3760]

Или ти сам освободи ме

от този, който позори ме.

Ни той ще се смили над мен,

ни бих могла аз някой ден [3764]

от него нейде да се скрия,

а и не ще да ме убие.

Дали за да ме изтезава

той непрестанно настоява [3768]

при него да стоя насила?

И да съм с нещо съгрешила,

той можеше да се смили

над младостта ми. Та нали [3772]

платих му с болка и тъга!

Дали изобщо досега

той в мене нещо е обичал,

щом на тегло ме днес обрича, [3776]

без да изпитва капка жал?

Дошъл при нея Персевал

и рекъл: — Ах, девойко драга,

Всевишният да ви помага! [3780]

При този поздрав тя навела

глава и с тъжен глас подела:

— Сеньор, Бог здраве да ти дава,

каквото искаш, то да става. [3784]

Но с тези думи май сгреших.

Той изчервил се до уши

от срам и казал: — Драга моя

приятелко, какъв е тоя [3788]

строг упрек към самата вас?

Не съм ви виждал още аз,

не съм ви причинил злина.

— При моята злочестина, [3792]

сеньор, от страх се изпотявам,

когато някой приближава:

дори почтен да е, не знам

не следва ли позор и срам. [3796]

— Аз сигурно по невнимание

в душата ви негодувание

съм предизвикал. Тука ида,

но не със цел да ви обидя, [3800]

а просто в пътя си вървях.

В момента, в който ви видях

нещастна, бедна, изтерзана,

реших, че няма да престана [3804]

злосторника да търся. Тук

за мене няма изход друг.

— Сеньор, за бога, замълчете

и ме на мира оставете. [3808]

Вървете си по своя път,

че тука дебне ви грехът.

— Но аз не знам какво налага

да си вървя оттук веднага. [3812]

Достатъчно съм смел и як,

пък и не ме преследва враг.

— Идете си, сеньор, защото

ще ви споходи лесно злото: [3816]

че може да ви изненада

Надменния и от засада

да ви убие като куче.

Той като че ли е научен [3820]

на бой със всеки да налита.

Когато някой се опита

на пътя нещо да ми каже,

той мигом може да го смаже — [3824]

така уби един наскоро.

Понякога на разни хора

съвсем подробно той разказва

защо сурово ме наказва. [3828]

Дорде се вайкала горката,

Надменния откъм гората

се появил със гръм и трясък

и налетял през прах и пясък [3832]

на Персевал: — Ехей, защо ти

си спрял девойката? Горко ти!

Нахалнико, ще си платиш,

че с нея дръзна да стоиш. [3836]

Дошъл е сетният ти час.

Преди със теб да свърша аз,

ще ти разкажа най-подробно

защо възмездие подобно [3840]

налагам й. И ти тогава

ще разбереш защо такава

е участта й. Бях в гората

и бях оставил в мойта шатра [3844]

ей тази тук девойка жалка

съвсем сама, ала след малко

дошъл един уелсец там.

Отгде се появил — не знам, [3848]

знам само, че той уж насила

целунал я. Да беше скрила

от мене как е продължил!

Не се е той задоволил [3852]

с целувка. Зная аз добре,

че няма как с това да спре.

Едната крачка друга води.

Защо мъжът с жена ще ходи, [3856]

щом до целувка стига само?

Къде е мъжествеността му,

щом като спира той дотук?

Да го разправя тя на друг! [3860]

Когато се реши жената

да си даде на мъж устата,

тя склонна е, това го знам,

да продължат и по-натам. [3864]

Ако оказва съпротива,

повтаряйки „Недей, не бива!“,

целта й с да заблуждава.

Тя иска все да побеждава. [3868]

Единственото изключение

е само при това сражение:

тя драска, хапе настървена,

а иска да е победена. [3872]

Защото явно предпочита

насилието да изпита:

не иска длъжна да остава[85].

И следователно тогава [3876]

тя със уелсеца е спала

и пръстена си му е дала,

а той й беше дар от мен.

Та затова бях разярен! [3880]

Преди туй, колкото си щял,

той на софрата пил и ял…[86]

От казаното ясно става

каква отплата заслужава. [3884]

Човек за лудостта си плаща,

та друг път да не се захваща.

Естествено, че побеснях,

когато всичко разгадах, [3888]

и се заклех, че занапред

ще я науча аз на ред:

ни зоб на коня й ще давам,

ни вече ще го подковавам, [3892]

а пък на нея ще престана

пари да давам за премяна,

преди да съм обезглавил

тоз, който я е опетнил. [3896]

Той свършил своята история

и Персевал му отговорил:

— От днес нататък, драги, знай,

че трябва да се тури край [3900]

на всичко. Аз целувка взех,

аз пръстенчето й отнех

и със това й причиних

страдание. Да, ядох, пих… [3904]

Ако не седнеш на софрата,

то значи нямаш ум в главата.

Надменния му рекъл: — Браво!

Ти всичко си призна направо. [3908]

След тази изповед, кълна се,

че дните ти ще бъдат къси…

Ти смърт, смърт само заслужаваш.

— Защо ли си въобразяваш, [3912]

че аз съм мекушав и плах? —

отвърнал Персевал без страх.

И всеки спуснал се със стръв

към другия, та удар пръв [3916]

да нанесе… И остриета

се разхвърчали на парчета.

След като падат на земята,

те пак подхванали борбата — [3920]

извадил всеки своя меч

и почнали жестока сеч…

Изобщо не възнамерявам

сега подробности да давам [3924]

как там двубоят се развил.

Най-важно е, че продължил,

дорде Надменния признал,

че другият е надделял, [3928]

че нему славата се пада,

и го помолил за пощада.

Тогава Персевал се сетил

за драгоценните съвети, [3932]

че победителят не бива

противника си да убива,

когато за пощада моли,

и рекъл: — Рицарю, защо ли [3936]

на милостта ми се надяваш,

щом милост ти не проявяваш

към таз, която на страдание

обрекъл си без основание? [3940]

Отвърнал другият: — Тъй много

обичам я, кълна се Богу,

че с вас ще се съобразя

и няма да ви възразя. [3944]

Държах се с нея зле, признавам,

и страшно много съжалявам.

— Иди тогава с твойта дама

днес още в някой близък замък, [3948]

там нека тя да си почине

и болката й да премине.

А после й купи премяна

и тъй, нагиздена, засмяна, [3952]

при крал Артур я заведи,

кажи, че аз съм наредил

на него да се подчиняваш.

Предай му, че го поздравява [3956]

Червения[87]. Добрият крал

послуша своя сенешал

и в рицарство ме посвети.

Подробно ще разкажеш ти [3960]

пред всички негови придворни

какви мъчения позорни

наложил си на таз девица.

И нека всички (крал, кралица, [3964]

прислужници, придворни дами)

да разберат за милостта ми

към теб. Сред тези дами има

една със хубост несравнима, [3968]

с необичаен, рядък чар.

На нея залепи шамар

Ке сенешалът за това, че

ми се усмихна кротко. Значи, [3972]

от мене ще я поздравиш

и лично ще я увериш,

че във Артуровия стан

на сенешала грубиян [3976]

ще отмъстя. И ще го сторя —

аз знам добре какво говоря.

А другият, без да се бави,

го уверил, че ще направи [3980]

каквото иска Персевал.

Но преди всичко обещал

девойката да отведе

във замък, за да й даде [3984]

възможност малко да почине

и болката й да премине.

Тя щяла с него да остане,

дордето той от свойте рани [3988]

напълно се възстанови.

— Добър път, рицарю! Върви! —

му рекъл Персевал тогава. —

За мен недей се притеснява: [3992]

все ще намеря някой кът,

където да ме приютят.

Така те двамата си рекли

и като че ли с меч отсекли. [3996]

Сразеният във боя рицар

отвел красивата девица

наблизо до един палат,

приготвил баня, нов халат, [4000]

облякла пищни дрехи тя

и цялата си красота

възвърнала. И те за път

се стегнали, за да вървят [4004]

към Карлион[88], защото там

бил разположил своя стан

Артур с отбраната си свита

(едва три хиляди били те). [4008]

Щом стигнали самия двор,

той рекъл на Артур: — Сеньор,

тук трябва да остана в плен

и вам да бъда подчинен [4012]

за цял живот. Тъй заповяда

младежът, който за награда

от вас оръжие добил

и вие сте го посветил [4016]

във рицарство. — Щом чул това,

поклатил крал Артур глава

и рекъл: — Драги мой, бъдете

добре дошъл и си свалете [4020]

оръжието. Бог да дава

сполука, радости и здраве

на този, който тук ви прати.

Заради него в тез палати [4024]

ви срещам, както подобава.

— Сеньор, аз искам да добавя,

че нужно е преди да снема

доспехите си (щита, шлема), [4028]

с достопочтената кралица

и с прелестните й девици

веднага да се запозная.

Най-вече трябва ми оная, [4032]

която просто се засмяла

и затова от сенешала

получила шамар, горката.

В това й е била вината. [4036]

Той млъкнал. А добрият крал

кралицата си призовал,

учтиво й подал ръка,

поканил той също така [4040]

придворните й дами тук

и щом Артур като съпруг

до себе си я настанил,

Надменният се приближил [4044]

и казал й: — Кралице, вам

ще трябва поздрав да предам

от онзи рицар дръзновен,

от който аз бях победен. [4048]

Изпраща той на вас, кралице,

и тази млада хубавица.

— Ще съм му благодарна вечно!

отвърнала му тя сърдечно. [4052]

А той подробно й разказал

с каква жестокост бил наказал

девойката, как без причина

е страдала една невинна. [4056]

И хронологията спазил…

Показали му после тази,

с която Ке така груб бил

и й плесница залепил. [4060]

Той рекъл й: — Девойко, аз

нарочно пратен съм при вас

от рицар, който ви отправя

привет и много настоява [4064]

да уверя и вас самата,

че той где влезе във палата

на този благороден крал,

когато вече е успял [4068]

да отмъсти на грубияна —

тоз, който ви видял засмяна

и толкова се разгневил,

че ви плесница залепил. [4072]

Тук шутът се развикал пак:

— Ке, мислите, че съм глупак

и казвам нещо много тъпо,

но скоро ще платите скъпо. [4076]

Тогава крал Артур погледнал

към Ке и рекъл: — Колко вредна

постъпка стори ти, човече!

Обиди момъка и вече [4080]

едва ли той ще се завърне.

Най-сетне кралят се обърнал

учтиво към дошлия рицар,

успокоил го, че в тъмница [4084]

за пленник няма да го вземе,

и го поканил да си снеме

доспехите… Тогаз Говен

попитал с вид озадачен: [4088]

— Кралю, ще кажете ли кой

успял е да надвие в бой

достоен рицар като този?

Едва ли в другите чертози, [4092]

и в островите сред морето

намира се лице, което

могло би по кураж и слава

със него днес да се сравнява. [4096]

— Любезни племеннико мой,

и аз не зная кой е той.

Един път само го видях,

но толкова угрижен бях, [4100]

че във ума ми бе мъгла.

А той тогава пожела

да бъде посветен от мен

във рицарство. Бях убеден, [4104]

че несъмнено заслужава

със качествата си такава

висока чест, и рекох: „Брате,

от коня слезте и елате [4108]

при мен, дорде момците знатни

ви донесат доспехи златни.“

Той каза, че би предпочел

на кон да е и би приел [4112]

доспехи, но да са червени.

Единственото снаряжение,

което по вкуса му беше,

навремето принадлежеше [4116]

на рицаря необуздан,

отнел ми златния стакан.

А Ке със своя лош език

му каза: „Брате, в тоя миг [4120]

на тебе кралят предоставя

стакана: значи ти остава

да идеш да го вземеш сам.“

Повярва той, отиде там… [4124]

Как всичко станало, не зная,

научих само, че накрая

младежът със замах фатален

пронизал рицаря нахален [4128]

със копие и го убил.

Тъй се с оръжие сдобил

и оттогава той към мен

е предан, верен и почтен. [4132]

Кълна се във свети Давида,

че много искам да го видя.

Щом трябва, ще прекарам още[89]

три-четири безсънни нощи, [4136]

но ще го срещна аз, където

и да се скита под небето[90].

И всеки там бил убеден,

че вече е настанал ден [4140]

за път. И почнали веднага

багаж в сандъците да слагат:

чаршафи, дрехи и завивки,

бельо, възглавници, покривки; [4144]

налагало се всички дружно

да трупат нужно и ненужно.

Един книжовник просветен

едва ли би могъл за ден [4148]

самин, каквото и да прави,

подробен списък да състави

на всичко онова, което

било за този поход взето, [4152]

като че бой им предстоял.

Придворните със своя крал

от Карлион на път поели.

А пък кралицата отвела [4156]

девиците от свойта свита.

Когато вечер мразовита

сковала кралския керван,

край пътя той се спрял на стан. [4160]

А през нощта сняг завалял[91].

Капки кръв по снега. Персевал се среща отново с Артур

По навик вече, Персевал

събудил се и рано станал,

приготвил се и пътя хванал, [4164]

надявайки се в битки лесно

с геройства рицарски да блесне.

Така той стигнал край гората,

където в побелели шатри [4168]

станувал кралският конвой.

Но още отдалече той

съгледал гъски над шубрака

и чул ги как ужасно крякат: [4172]

обхванати били от страх,

че ястреб бял кръжал над тях.

Но в същия момент една

от тях летяла настрана, [4176]

към нея ястребът завил,

настигнал я и я свалил

с едничък удар на земята,

а после литнал в небесата [4180]

(в туй ранно утро на герака

за гъски минал му мерака).

А долу гъската ранена

с три малки капки кръв червена [4184]

в снега оставила следа.

За нея не било беда,

че има тази лека рана,

и отлетяла пак към стана. [4188]

Едва когато Персевал

се приближил, той сам видял

как алената кръв блестяла

на снежната покривка бяла. [4192]

Той втренчил поглед във петното

кръв алена в снега, защото

напомняло руменината

на милата му, за която [4196]

се сетил в същия момент.

Във спомена си потопен,

той виждал й лицето бяло,

от малко руж поруменяло, [4200]

тъй както багрела кръвта

безпримерната белота

на тази зимна утрин ледна.

Като картина ненагледна, [4204]

така лицето й било:

уста, страни, очи, чело…

Би казал, че за първи път

така изглеждал му ликът [4208]

любим на неговата мила,

като че в сняг се е размила

голяма капка кръв червена[92].

Денят отдавна бил наченал… [4212]

Стоейки в шатрите си бели,

оръженосците видели

на хвърлей от самия стан

младежа, все тъй замечтан, [4216]

и си помислили, че дреме.

А крал Артур си спял в туй време.

Оръженосците му верни

дошли при Сагремор Безмерни [4220]

(човек с енергия голяма —

каквото почне, мяра няма).

Пред шатрата на своя крал

в момента той на пост стоял [4224]

и рекъл им: — Ехей, кажете

в тоз ранен час какво тук щете?

— Сир, знаете ли откога

там онзи рицар все така [4228]

спокойно си седи на коня,

с препасан меч, със шлем и броня

— Сега ще го накарам аз

да дойде с коня си при нас. [4232]

Видял се Сагремор принуден

Артур веднага да събуди

и кралят още във съня си

чул неговите фрази къси: [4236]

— Сир, вижте! Онзи рицар сякаш

на коня спи. — Без да протака,

Артур поискал да вървят

и конника да доведат. [4240]

И ето, само за момент

бил Сагремор въоръжен,

довели коня му и той

напълно бил готов за бой. [4244]

На кон от стана в миг излязъл,

при рицаря се спрял и казал:

— Сир, моля да благоволите

пред краля ни да се явите! [4248]

Но другият не отговорил.

Тогава Сагремор повторил…

Един и същ ефектът бил

и Сагремор се разярил: [4252]

— Веднага, сир, пред мен тръгнете

Апостол Петър е свидетел,

че тук се слуша мойта воля.

Не съм дошъл да ви се моля. [4256]

Той тутакси раздиплил стяг

и налетял като на враг,

предупреждавайки, че може,

щом тъй стои, да се наложи [4260]

дори и до двубой да стигнат.

Но Персевал дори не мигнал,

от мислите си се отърсил

и за атака вежди свъсил. [4264]

Дордето Сагремор да свари

противника си да удари,

сам копието си строшил.

А Персевал тъй ловък бил, [4268]

че само с удар по главата

го повалил върху земята.

Ударил конят му на бяг,

до шатрите достигнал чак… [4272]

Артуровото обкръжение

го срещнало с недоумение.

А Ке не счел за неудобно

и тук да каже нещо злобно [4276]

пред целия Артуров двор:

— Сеньори, вижте Сагремор —

пешком той след двубоя ходи

и рицаря на кон ни води. [4280]

Артур се постарал спокойно

да каже: — Ке, не е достойно

да се надсмиваш днес така

над Сагремор! Я ти сега [4284]

иди със него да се биеш,

да видим как ще го надвиеш!

— Със радост, сир! Кажете само

и ще прекърша гордостта му. [4288]

Насила или не, до тук

от мен, а не от някой друг,

ще е доведен той и даже

сам името си ще ви каже. [4292]

Потеглил той въоръжен

към рицаря, все тъй вглъбен

в онези малки капки кръв.

Ке почнал да говори пръв: [4296]

— Ей ти, заспалият васал,

или ела при моя крал,

или ще си платиш прескъпо!

Чул Персевал, но не отстъпил, [4300]

а тутакси пришпорил коня

и с устрем налетял на оня,

от който идела закана.

Двубоят тутакси захванал [4304]

и всеки пръв да блесне искал.

Ке здраво копието стискал,

но всуе… Още отначало

при удар то се разхвърчало [4308]

встрани на хиляди парчета.

Не се забавил и ответът:

с все сила Персевал замахнал,

едната му ръка навяхнал, [4312]

а после с копие в главата

ударил го и на скалата

подобно ствол го повалил;

а другата ръка строшил, [4316]

тъй както се троши дърво

(нали си спомняте какво

бе шутът в двора предвещал?).

Дордето Ке в несвяст лежал, [4320]

ударил конят му на бяг,

бретонците видели как

се връща той без сенешала

и врявата не закъсняла: [4324]

помислили, че е умрял

горкият кралски сенешал,

потънали в дълбока скръб,

като че станал им по-скъп. [4328]

А Персевал все тъй не спирал

във трите капки да се взира.

Артур бил много натъжен,

че Ке във боя бил сразен, [4332]

но другите събрали сили

и някак си го утешили.

Достатъчно било навреме

добър лечител да се вземе: [4336]

хем счупеното да намести,

хем рамото с компреси чести

в най-кратък срок да изцери.

Артур бил с чувства най-добри [4340]

към сенешала неприятен:

веднага доктор бил изпратен

със три девойки милосърдни.

Били те толкова усърдни, [4344]

че в шина сложили ръката,

привързали я към снагата,

успели да наместят само

за миг навехнатото рамо, [4348]

а след това те сенешала

отнесли в шатрата на краля

и там се Ке успокоил.

Говен до краля близо бил [4352]

и казал: — Сир, за Бога, аз

съм чул свещен завет от вас:

на рицаря не подобава

друг рицар той да отклонява [4356]

от мислите му, без значение

дали си има извинение.

А вижте вашите придворни!

Не знам дали не са позорни [4360]

постъпките им, но с делата

сами си търсеха белята.

А онзи рицар вероятно

е чувствал нещо неприятно: [4364]

или той нещо е загубил,

или девойка е залюбил,

а тя от друг му е отнета.

Затуй, кралю мой, разрешете [4368]

аз да отида да го срещна.

Задачата ще е успешна:

щом сгодният момент настане,

ще кажа, че с тук поканен [4372]

от вас. — Но Ке дочул това

и заканително глава

поклатил: — Значи, ей така

довеждате го за ръка?! [4376]

Как лесно е, сеньор Говен,

двубой да бъде отменен!

Ах, драги, всички ли задачи

решавате по този начин? [4380]

Все тъй ли деликатен бяхте,

та толкоз пленници събрахте?

Щом видите, че храбър рицар

отпуска своята десница, [4384]

от люти битки изтощен,

преструвате се задължен

добри слова да изречете

и в плен врага да доведете. [4388]

Говен, каквото да се случи,

човек все нещо ще научи

от теб: извърташ тъй словата,

че да е чиста съвестта ти. [4392]

Кого ли би нападнал остро?

Май трябва да се мъчи доста

човек, та вяра да ти хване.

Да си в копринена премяна [4396]

като че ли ти вече стига.

Защо ръката ти да вдига

меч остър срещу някой друг,

щом с блага реч ще минеш тук? [4400]

Чрез нея търсиш ти прослава.

Едно „Сеньор, Бог да ви дава

живот, и радост, и надежда!“

и работата се нарежда. [4404]

Спокойно можеш да се хвалиш

че знаеш със слова да галиш,

тъй както галиш котарак.

И хората ще казват: „Как [4408]

геройски справя се Говен!“

— Сир Ке, защо сега на мен

да си изливате яда?

Твърдя, че ще го доведа, [4412]

без той да ми строши ръката

или да ме рани в главата.

Защо излишно да си патя?

— Щом тъй говориш, теб ще пратя [4416]

при него, племеннико драг —

му рекъл кралят. — Но все пак

не тръгвай невъоръжен.

И още в същия момент [4420]

Говен доспехите надянал

и копието здраво хванал,

възседнал пъргав кон охранен

и в миг пред онзи рицар странен, [4424]

готов на всичко, се явил.

А рицарят все тъй си бил

унесен в мисли и мечти.

Обаче слънчеви лъчи [4428]

снежеца леко разтопили

и две от капките се скрили,

а третата била на ред.

И рицарят не бил зает [4432]

чак толкова с това видение.

Говен по-скоро с уважение,

а не с враждебност приближил

и дружески му заявил: [4436]

— Сир, братски аз ви поздравявам,

макар и да не ви познавам.

Мен крал Артур при вас ме прати

да ви предам, че в своите шатри [4440]

да ви приеме би желал.

— Сир — отговорил Персевал, —

тук двама ваши вече бяха

и те насила пожелаха [4444]

да заличат това, което

най-скъпо ми е на сърцето.

Та аз не съм им подчинен!

Загрижени ли са за мен, [4448]

та идват със такава стръв?

Тук имаше три капки кръв

в снега — червено върху бяло;

помислих, че е засияло [4452]

лицето на едно момиче,

което толкова обичам.

Как някой си ще ме лиши

от туй, което ме теши?! [4456]

— Да, прав сте, сир. Но няма как

да бъде някой дебелак

от сходни мисли обладан.

И само явен грубиян [4460]

посяга на това, което

е драгоценно за сърцето.

Аз просто искам да решите

дали при краля ще склоните [4464]

да дойдете сега със мене…

Той чака ви със нетърпение.

— Ще дойда само ако знам,

че сенешалът Ке е там. [4468]

— Да, драги, там е, нали той

ви предизвика на двубой

и вие му добре платихте:

десницата му потрошихте, [4472]

а другата ръка едва

с навяхване се отърва.

— Получил си е за награда

това, което му се пада… [4476]

Защо на милата девица

удари той една плесница?

— Това сте вие?! — изумен

възкликнал тутакси Говен. — [4480]

За вас говорим тук безспир.

А името ви как е, сир?

— Аз Персевал съм. Ами вие?

— Сир, няма за какво да крия — [4484]

на мене име са ми дали

Говен. — Сеньор Говен, така ли?

— Да, да. — Тогава Персевал

възторга си не овладял: [4488]

— Ах, сир, аз знам, че много хора

с голям респект за вас говорят.

Наистина ще се гордея,

ако във дружба с вас живея. [4492]

Говен отвърнал: — И от вас

по-радостен ще бъда аз.

Тогава Персевал добавил:

— Не бих се и минута бавил… [4496]

За мен ще е висока чест

при крал Артур да бъда днес.

А при това със вас ще имам

приятелство незаменимо. [4500]

И те протегнали ръце,

прегърнали се от сърце,

прибрали копието, щита

и с радост истинска, нескрита [4504]

към стана на Артур поели[93].

Младежи знатни ги видели

и се завтекли да докладват

на краля, за да го зарадват: [4508]

— Сир — рекли те, — сеньор Говен

се връща вече, придружен

от онзи рицар. Вижте само

каква е силна радостта му. [4512]

Излезли всички да ги срещнат,

а Ке и този път с насмешка

на краля рекъл: — Ето, сир,

че сродникът ви най-подир [4516]

се връща от неравна бран,

в която той е увенчан

със слава, както ми изглежда.

Но как така я той нарежда, [4520]

че винаги остава квит:

не се е бил, не е и бит.

Защо му е да се сражава

и с меча си да убеждава? [4524]

Защо ли сили да пилее,

щом като може да успее

там, дето толкоз сили ние

положихме, за да се бием, [4528]

но не сполучихме, уви.

Ке не преставал да брътви

нелепости по навик стар.

Говен със своя нов другар [4532]

до двора вече се добрал

и посъветвал Персевал

оръжието си да снеме

и ново облекло да вземе, [4536]

тъй както си му бил редът.

И наредил да му дадат

да сложи туника красива,

която най да му отива, [4540]

а после за ръка го хванал

и с него пред Артур застанал:

— Кралю, пред вас стои мъжът,

заради който много път [4544]

изминахме за две недели.

Откакто бяхте го видели

във двора, вие многократно

за него с чувство най-приятно [4548]

говорехте, а в този час

самият той е между нас.

— Сполайти, племеннико мил! —

му рекъл кралят, който бил [4552]

тъй радостен, че чак подскочил,

към гостенина се насочил

и рекъл му: — Добре дошъл

във двора ни! Как бих могъл [4556]

да ви наричам, момко драг?

— Кралю мой, ще ви кажа как,

аз Персевал съм — тъй зове ме

и майка ми. — От колко време [4560]

ви чакам, скъпи Персевал —

подел зарадваният крал, —

щом вече сте във моя двор,

за мен самия няма спор, [4564]

че бих ви задържал, дордето

ви е приятно на сърцето.

След като с вас се разделих,

аз толкова се натъжих [4568]

защото нямах и представа

къде сте и какво с вас става.

Девойката и моят шут

(той впрочем никак не е луд) [4572]

достойно бъдеще видяха

за вас… Те много прави бяха.

И тяхното предположение

намери пълно потвърждение [4576]

във рицарските ви прояви.

Кой дръзнал би да ги постави

сега под някакво съмнение?!

Кралицата била в течение [4580]

на случая и тя самата

приела с радост новината.

До крал Артур се приближила,

последвана от много мила [4584]

девойка — същата, която

с усмивка ведра на устата

го бе посрещнала тогава.

А щом видял, че се задават, [4588]

насреща Персевал излязъл

и със поклон любезно казал:

— Дано ми чуе Бог молбата,

кралице, и на най-добрата [4592]

от всички дами той да дава

и радости, и чест, и слава!

— Бъди добре дошъл от мен,

младежо храбър, закален [4596]

в двубои рицарски безчет! —

му рекла тя… Дошла на ред

девойката, която в стана

го бе посрещнала засмяна. [4600]

Той и към нея се обърнал

и я приятелски прегърнал

със думите: — Девойко, аз

на всичко съм готов за вас. [4604]

Кълна се в рицарската чест!

Девойката за този жест

била безкрайно благодарна.

И си представяте навярно [4608]

как рицари, кралица, крал

се радвали, че Персевал

във стана на Артур бил вече…

И всички още тази вечер [4612]

във Карлион се пак прибрали

и чак до призори гуляли.

Празник в двора на Артур. Нови предизвикателства

Преминал в празненство бога

и следващият ден, когато [4616]

пристигнала една девица

на пепелява магарица.

Тя яздела с камшик в ръката,

била си вързала косата [4620]

на две дебели плитки черни…

И ако в книгата са верни

словата, казани за нея,

и аз тогава също смея [4624]

да кажа, че дори и в ада

едва ли погледът попада

на чак такова грозотило,

което не било се мило [4628]

с години: цялото й тяло

било на въглен почерняло.

А вместо светлина в очите —

две дупки зеещи: били те [4632]

като на плъх; с нос на мъниче,

със бърна като на добиче,

зъбите й — като нагар,

дори с брада — като на стар [4636]

козел; устата — като яма,

отзад — със гърбица голяма,

отпред — досущ като дъска,

а разкривените крака [4640]

приличали на мотовили;

ръцете — дълги като вили,

но в ханша, в раменете — здрава,

като че ли след малко става [4644]

насред хорото да се хване[94].

И тя посмяла да застане

пред краля! Никой дотогава

не бил и чувал за такава [4648]

грозница. Тя го поздравила,

на другите се поклонила,

пристъпила към Персевал

(той близо до Артур стоял) [4652]

и рекла: — Друже, на съдбата

отпред е хубава косата,

ала отзад е тя плешива.

Чак тъй да си страхлив не бива! [4656]

Нали при Крал Рибар ти беше

и копието, що кървеше,

видя? Отвори ли уста,

за да попиташ как кръвта [4660]

от белия му връх сълзи?

Защо не ги попита ти,

макар че бе озадачен,

за кой ли е предназначен [4664]

Граалът? Грях нима ще сториш,

ако устата си отвориш?

Късмет дошъл ти наготово,

а ти очакваш нещо ново! [4668]

Ако въпроси бе задал,

би оздравял добрият крал:

избавил би го от страдание

и той с любов и със старание [4672]

държал би кралството си в ред.

Какво го чака занапред?

С голяма болка във душата

ще си загуби той земята. [4676]

От злото няма да убегне.

Угроза над мъжете тегне,

жените им ще са вдовици,

а пък прекрасните девици [4680]

ще тръгнат по сирашки път.

И рицарите ще измрат…

У тебе само е вината[95].

След всичко казано момата [4684]

на краля рекла: — Трябва вече,

кралю, да ида надалече,

да търся някъде приют.

Аз знам един дворец прочут [4688]

и той се казва Горди замък.

Там рицарите — (има-няма

петстотин и седемдесет)

са си родени със късмет, [4692]

защото всеки рицар има

мома или жена любима

една от друга по-красива.

Щом някой ваш човек отива [4696]

към Горди замък, нека знае,

че ако с храброст пожелае

да блесне, в рицарски двубой

е най-добре да влезе той. [4700]

Но аз и друго място знам

и вярвайте, че тъкмо там

наистина си заслужава

да водиш бой за чест и слава. [4704]

И ще ви кажа то къде е —

под хълма Монт Есклер. Живее

там в плен една девица клета

и който я спаси от гнета, [4708]

висока чест ще извоюва

и винаги хвалби ще чува.

Ще има право да запаше,

без ни най-малко да се плаши [4712]

Магическия меч през рамо.

Кълна се, че лъжа тук няма[96].

След като всичко споделила,

дошлата се отдалечила. [4716]

И тук Говен не се сдържал,

пред сбралите се клетва дал

момата да спаси от гнет.

А пък синът на Нут — Жирфлет [4720]

заклел се, че друг избор няма,

освен да иде в Горди замък.

А Кахедин им заявил:

— На Зли връх[97] още не съм бил. [4724]

Нататък моят дълг зове ме.

И Персевал не губил време,

и той пред тях поел обет,

от силни пориви обзет, [4728]

по своя път да тръгне още

сега и две поредни нощи

в едно легло да не преспи[98].

Не можел той да се стърпи [4732]

да не участва във сражение

при всяко ново приключение

и във решителен двубой

победа да спечели той. [4736]

Държал да разбере нарочно

Граалът за кого е точно

и копието да открие,

което, както знаем ние, [4740]

от острия си връх кърви.

Налагало се да върви

и всичко нужно да направи.

И ето че застават прави [4744]

петдесетина храбри воини,

за славни подвизи достойни.

Един на друг те дали клетва

дори живота си да жертват, [4748]

но в битките да победят,

какъвто и да е врагът.

Те снели празничните дрехи

и взели рицарски доспехи. [4752]

А в този миг сред глъч и врява

видели, че се появява

Генганбрезил със златен щит,

със синя панделка обшит. [4756]

Той чинно краля поздравил

и до Говен се приближил

със думите: — Ти, подла твар,

убил си моя господар [4760]

във гръб. Позор и срам! На съд!

Тук всички ще се убедят,

че си постъпил най-коварно.

Кажи това не е ли вярно! [4764]

Говен тъй силно бил засегнат,

че чак подскочил като жегнат,

за да измие сам позора.

Но брат му, сър Агравен Горди, [4768]

го хванал дружески с ръка

и рекъл: — Брате, как така

заради него ще срамиш

рода ни благороден? Виж, [4772]

че съм готов със меч в ръката

да отмъстя за клеветата[99].

— Не, брате — казал му Говен, —

не ще допусна вместо мен [4776]

честта ми друг да защищава

и вместо мен да се сражава.

Ако съм с нещо прегрешил

и рицаря с позор покрил, [4780]

аз бих поискал извинение

и бих постигнал помирение.

И всеки би го одобрил…

Но ако си е наумил [4784]

със клевети да ме обиди,

в най-скоро време сам ще види,

че мене нищо ме не спира.

Кога? Той нека сам избира, [4788]

животът щом не му е мил.

Заканил се Генганбрезил,

че до четиридесет дена

ще бъдат всички убедени, [4792]

че подло действал е Говен

и че ще е разобличен

пред краля на Ескавалон[100],

а той и от Авесалом [4796]

бил по-красив и по-напет.

— Тогава ти върви напред —

отвърнал му Говен, — а аз

след теб. Ще видим кой от нас [4800]

на свойта чест е изменил.

Обърнал гръб Генганбрезил,

а храбрият Говен веднага

за път започнал да се стяга [4804]

и всеки щял да му отстъпи

кон, шлем, щит, меч, доспехи скъпи,

но той на своите държал.

Говен два щита си избрал [4808]

и седем коня, и седмина

мъже смелчаци за дружина[101].

Тъга обзела двора кралски,

надигнали се вопли кански; [4812]

не бих могъл да кажа колко

припаднали от страх и болка.

Уверен в своята сполука,

Говен потеглил. Ето тука [4816]

едно подробно изложение

на цялото му приключение.

Тибо от Тентажел, Мелиан от Лис, Девойката с късите ръкави

Изпърво той в една ливада

на група рицари попада. [4820]

След всичките пешком вървял

млад щитоносец — той държал

жребец испански за юздата

и носел лъскав щит в ръката. [4824]

Говен решил да го попита:

— Какви са тези, дето скитат,

сеньор, по пътя каменист?

— Това е Мелиан от Лис — [4828]

достоен рицар, няма спор.

— Със него ли сте? — Не, сеньор,

аз служа на Трае д’Анет.

— Та аз, за Бога, отнапред [4832]

познавам го. Къде отива?

— Турнир наскоро се открива

от Мелиан от Лис и той

с Тибо от Тентажел в двубой [4836]

ще защищава с меч честта си.

Сир, още днес елате с нас и

достойнствата си покажете.

Говен попитал: — Те, простете, [4840]

в двубой ще влязат, но защо?

Аз спомням си, че у Тибо

самият Мелиан израсна.

— Историята е ужасна. [4844]

На Мелиан бащата много

ценял Тибо, кълна се в Бога,

защото бил добър васал.

Когато вече той видял, [4848]

че ще умира, поверил

сина си, който малък бил,

в ръцете на Тибо. Но ето

че момък станало момчето [4852]

и на Тибо във дъщерята

се влюбил лудо. А момата

изслушала изповедта му

и рекла му, че рицар само [4856]

обикнала би… Мелиан

получил рицарския сан

и пак във обич й се врекъл.

— Не, срокът, който е изтекъл, [4860]

е къс — отвърнала му тя. —

За да спечелиш любовта,

ще трябва с подвизи да блеснеш.

Което се постига лесно, [4864]

без да платиш цена голяма,

то според мене сладост няма.

Ако държиш на любовта ми,

в турнир излез срещу баща ми… [4868]

Държа да знам в какви ръце

ще бъде моето сърце[102]. —

Така бил предизвикан той

срещу баща й на двубой: [4872]

щом любовта му повелява,

как няма да се подчинява!

Нали, сир, не ви липсва плам,

за да отидете с тях там, [4876]

в двореца, и щом стане нужно,

да се сражавате задружно.

— По пътя, брате, си вървете,

а мене тук ме оставете! — [4880]

Говен веднага му отвърнал.

А другият му гръб обърнал

и си по пътя продължил.

Но и Говен принуден бил [4884]

натам да тръгне и поел

към замъка във Тентажел,

защото нямало друг път.

Там щели да се съберат [4888]

с Тибо и близки, и съседи,

и неговите братовчеди

да го съветват за турнира.

Но явно никой не намирал [4892]

за нужно да се влиза в бран

със господаря Мелиан,

защото чакал ги провал.

Тибо нареждане издал [4896]

на хората от своя род

да се зазида всеки вход:

по този начин той си бил

най-вещ пазач осигурил[103]. [4900]

Обаче само при една

потерна нямало стена;

вратата й била подпряна

с греда дебела от стомана [4904]

и със бакърен лост напречно,

та можела да служи вечно.

Така, без много да се скита,

Говен със малката си свита [4908]

пред таз врата се озовал

(той пътьом вече бил разбрал,

че друг път тук не е познат:

или напред, или назад). [4912]

Залостена била вратата

и той край кулата в тревата

намерил подходящо място

да си отдъхне и под бряста, [4916]

растящ сред тучната ливада,

обиколена от ограда,

сам двата щита си свалил

и ги на клони закачил. [4920]

А щом от кулата видели,

че най-спокойно си седели

под бряста, сметнали, че може

двубоят им да се отложи. [4924]

Но отдалече ги съзрял

един препатил стар васал

от знатен многолюден род,

стопанин на голям имот. [4928]

Той имал опит най-богат,

за много мъдър бил признат

и всички негови съвети

от другите били приети. [4932]

Щом до Тибо се приближил,

той казал: — Господарю мил,

аз двама рицари видях

да идват. По вида разбрах, [4936]

че са в Артуровата свита[104]

и имат сила страховита.

Единият от тях дори

могъл би с меч да покори [4940]

мнозина. Но съм убеден,

че тоз турнир не е решен.

Със доблестните си момци,

безстрашни рицари, стрелци [4944]

конете им ще повалим

и лесно ще ги победим:

ще си покажем храбростта,

ще си платят за наглостта. [4948]

Тибо съвета му приел

и всеки рицар се заел

със подготовка за турнира,

и никой не стоял на мира: [4952]

едни оръжието сбрали,

конете други оседлали,

а пък жените и момите

заели място по стените [4956]

да гледат боя. И тогава

видели в тучната морава

Говен да ходи из тревата.

А щитовете му — и двата [4960]

все тъй висели окачени.

Били мнозина убедени,

че рицарите са двамина

и пред очите им ще минат, [4964]

преди да обявят турнира.

А други взели да се взират

и споделили с изненада:

— Уж е един, а му се падат [4968]

два щита. Рицарят е сам,

а цял табун коне са там!

Едва ли този храбър мъж

със двата щита наведнъж [4972]

ще може да се отбранява

и с ловкост да ни удивлява[105]!

Дорде без резултат жените

все тъй си блъскали главите, [4976]

бойците със доспехи нови

били за схватката готови.

А върху кулата зъбчата

намирала се дъщерята, [4980]

която Мелиан склонила

с баща й да премери сила.

По-малката сестра — и тя

застанала на крепостта; [4984]

била с ръкави къси, бели

и често пъти я зовели

Девойката е късите ръкави.

Художник сякаш бил оставил [4988]

изящен щрих върху ръцете.

На кулата около двете

сестри стояли много други

моми и рицарски съпруги. [4992]

А пък под тях, извън стените,

се прегрупирали бойците

във подготовка за турнира.

И Мелиан се там намирал. [4996]

Според девойката любима

той имал хубост несравнима:

какъв красив и храбър рицар!

Честолюбивата девица [5000]

възкликнала: — Почтени дами,

повярвайте в искреността ми:

за мен от Мелиан от Лис

друг по-красив и напорист [5004]

не е познат, нали така?!

Та вижте само как в ръка

днес копието стиска той!

Нали е истински герой? [5008]

Сърцето си аз бих му дала.

Сестра й мигом възроптала

и се наканила да каже,

че знае и по-хубав даже, [5012]

но другата се разярила,

замахнала със всичка сила

по бузата да я удари[106].

Добре че някой все пак сварил [5016]

между сестрите да застане

и за ръката да я хване,

на удара за да попречи.

Турнирът се разгарял вече: [5020]

и колко копия строшени,

и колко рицари свалени!

А който с Мелиан на бой

излизал, неизменно той [5024]

се виждал паднал на земята

да й усети твърдината.

И копието да строши,

героят пак ще издържи: [5028]

в миг ще извади своя меч

и ще започне нова сеч.

Сред другите той нямал равен.

От неговия подвиг славен [5032]

любимата била пленена

и заявила възхитена:

— Ах, скъпи дами, вижте чудо!

От радост аз съм като луда — [5036]

нали сред чужди и сред свои

най-силен и най-смел е той?

— Не е той — казала сестрата —

това ще проличи в борбата. [5040]

Околните и този път

едва успели да сдържат

голямата, която с хули

нападала: — Мръснице, чу ли? [5044]

Как смееш да ми възразиш!

Ти лъжеш и не се свениш.

Сега шамар си заслужаваш,

та друг път много да внимаваш. [5048]

Плесницата й за беда

била тъй силна, че следа

оставила върху лицето

на малката сестра… Но ето [5052]

че пак съгледали Говен

и спорът пак бил подновен:

— Защо все още, боже мой,

не се въоръжава той? [5056]

— Навярно предпочита мир.

— Търговец е и за турнир

дори през ум не му минава.

— Коне купува и продава. [5060]

— Сараф е, вярвайте на мен,

но като че не е решен

на бедни рицари да дава

това, което притежава. [5064]

Сребро пренася и посуда.

— Простете ми, но аз се чудя

как туй в ума ви се побра? —

им рекла малката сестра. — [5068]

Нима един търговец бива

да носи копия такива?

Изглежда дяволът във вас

говори, сигурна съм аз. [5072]

Нима с оръжие такова

ще тръгне някакъв търговец?

Един сараф тъй изглежда!

Видът му просто ме навежда [5076]

на мисълта, че той е рицар.

— Видът му, мила хубавице,

едва ли много означава.

Ако си той въобразява [5080]

налозите да събере

за себе си, то по-добре

да се признае за глупец.

И той, подобно на крадец, [5084]

извършва нещо, за което

ще си заслужи май въжето.

Говен съвсем наблизо бил

и много ясно доловил, [5088]

че има в женските задявки

безспорни злостни подигравки,

които го попритеснили

и даже малко разгневили. [5092]

Ала припомнил си Говен,

че е в измама обвинен,

че трябва да отиде той

клеветника да срещне в бой, [5096]

да защити честта си сам,

а иначе позор и срам

на своя род ще навлече.

Ако в турнира той рече [5100]

да вади меч, ще го ранят,

а може и да го пленят

и затова встрани стоял.

За друг бой сили той щадял! [5104]

Все по-напрегнат боят ставал

и Мелиан с вик настоявал

прислугата да му достави

веднага копия по-здрави. [5108]

Така, пред главната врата

от сутринта до вечерта

турнир оспорван се развивал

и който с плячка се сдобивал, [5112]

отнасял я на място скрито.

А междувременно жените

съгледали оплешивял

оръженосец: той държал [5116]

парче от копие строшено,

а на врата му, закачена

на ремък стар, висяла броня.

Без много да се церемони, [5120]

една от стеклите се дами

му рекла: — Ако ме не мами

сега умът ми, друже драг,

за мене вие сте глупак. [5124]

Нима за туй парче си струва

един живот да се рискува?

Я по-надолу погледнете:

богатство — колкото си щете — [5128]

върху земята си лежи.

На рицар то принадлежи,

но той пък е такъв добряк,

че можеш целия мустак [5132]

да му оскубеш, без да гъкне.

Луд само няма да отмъкне

това голямо състояние.

Вземете го без колебание! [5136]

Не виждам кой би ви възпрял.

Оръженосецът видял,

че рицарят стои улисан

и рекъл: — Драги мой, какви са [5140]

причините, та ти цял ден

стоиш като зашеметен?

Не счупи нито меч, ни щит —

на някого ли си сърдит? [5144]

— Това съвсем не те засяга —

отвърнал другият. — Я бягай

оттук! Върви където щеш!

Все някой ден ще разбереш [5148]

защо съм толкова унил.

Оръженосецът не бил

нахален, за да продължава

да пита и да му додява [5152]

и предпочел да го остави

каквото иска той да прави.

Турнирът свършил в тоз момент…

Мнозина паднали във плен, [5156]

а пък почти на всяка крачка —

коне убити. Много плячка

съперниците насъбрали,

А други с чест се увенчали. [5160]

На мръкване се уточнили

да продължат със нови сили

двубоите на сутринта.

Когато паднала нощта, [5164]

отишли всички местни хора

по стаите си. С тях във двора

и рицарят Говен се вмъкнал,

ала на входа се натъкнал [5168]

на вече стария васал,

тоз, който на Тибо бе дал

съвет в турнирен бой да влезе.

Васалът много бил любезен [5172]

и рекъл мило на Говен:

— Сеньор, отрада е за мен,

че сте при нас. Наш гост бъдете

и в замъка ни останете, [5176]

дорде налага ви дългът.

В друг дом не ще ви приютят

тъй топло, както тук при нас,

в това ви уверявам аз. [5180]

— Премного съм ви задължен,

сеньор — отвърнал му Говен. —

Щом тези топли думи чувам,

приемам и ще ви гостувам. [5184]

Васалът бързо го отвел

във стаята му и подел

със него братски диалог:

попитал под какъв предлог [5188]

от схватките цял ден странил.

И другият му обяснил,

че бил най-долно обвинен

в коварство. Затова Говен [5192]

боял се да не го пленят

или пък в бой да го ранят.

Най-важното било той сам

с меч да измие тоя срам; [5196]

нали пред всички бил поел

обет да иде на дуел.

Напълно удовлетворен,

васалът поздравил Говен, [5200]

че е останал настрани,

и тръгнал да го настани

във своя дом за през нощта.

Пред господарската врата [5204]

тогава се събрали хора

и взели за Говен да спорят,

изказвайки неодобрение

за странното му поведение. [5208]

Те взели да се наговарят

да го накаже господарят,

когато там се появила

голямата сестра: решила [5212]

тя да излее яростта си

и гневно рекла на баща си:

— Сеньор, бъдете убеден,

че не отиде този ден [5216]

на вятъра. И слава богу!

Дори спечелихте. Аз мога

изгодите да изредя.

Дължа да ви предупредя, [5220]

че трябва гостът нежелан

тозчас да бъде задържан.

А който тук го е довел,

не би се никога наел [5224]

пред всички да го защищава.

Той явно иска да минава

за рицар. Всъщност се преструва,

защото смята да търгува [5228]

със стоката си, без да трябва

да плаща данък. Той ограбва

по този начин всички нас.

Зависи от самия вас [5232]

дали лъжецът ще получи

дължимото — да се научи

да бъде малко по-почтен.

А той сега е у Гарен, [5236]

сина на Берта, и у тях

ще пренощува. Аз видях

как те отидоха нататък.

Изглежда смогнала момата [5240]

с твърденията си неверни

добрия рицар да очерни,

защото мигом яхнал коня

баща й, за да търси оня [5244]

лъжец. Но малката сестра

видяла своя мил баща,

че бърза рицаря да свари,

и рекла да го изпревари [5248]

отзад през портичката скрита,

така че бдителната свита

да я не види. У Гарен,

където вече бил Говен, [5252]

посрещнали я две сестри,

Гареновите дъщери.

Зарадвали се те и двете,

обгърнали й раменете, [5256]

целунали я по страните,

по устните и по очите

и я завели в свойте стаи.

А междувременно баща им, [5260]

като човек със важен сан,

и неговият син Бертран

отивали да разговарят

за нещо важно с господаря. [5264]

Ала го срещнали по път

и тъкмо да го поздравят,

Тибо пред двамата признал,

че накъм тях сам той вървял. [5268]

— Сеньор, това ни прави чест,

пък и у нас скъп гост е днес,

най-хубавият и сърцат

от рицарите в този свят. [5272]

— Да беше истина! Но не.

Та той търгува със коне,

а иска да ни заблуждава.

Затвор по-скоро заслужава. [5276]

— Сеньор, нали съм ваш васал

и доказателства съм дал,

че винаги съм бил почтен.

Той явно е оклеветен. [5280]

От ранга си готов съм аз

да се откажа. Даже с вас

приел бих да се разделя,

ала не ще ви позволя [5284]

едно подобно изявление.

— Признавам си, че под давление

на мои много близки хора

се бях запътил да го сторя. [5288]

Но можете да сте спокоен…

Щом гостът ви е тъй достоен,

ще е отрадно и за мен.

— Сполай ви! — рекъл му Гарен. — [5292]

Ако дома ми посетите,

хем госта ми ще уважите,

хем и на вас ще е приятно.

И те се върнали обратно. [5296]

А щом Говен ги забелязал,

да ги посрещне той излязъл,

с „добре дошли“ ги поздравил

(нали така възпитан бил), [5300]

учтивости си разменили

и в къщата се настанили.

Добрият господар Тибо

попитал рицаря защо [5304]

встрани от битките стоял.

Във отговор Говен признал,

че неговото поведение

не заслужва одобрение, [5308]

а след това му доверил,

че някой си го обвинил

в коварство и че в кралски двор

отива да даде отпор [5312]

със меч на тази клевета.

— Засегната ли е честта,

безспорно вашето държание

намира пълно оправдание. [5316]

Къде ще имате дуел?

— Сеньор, обет съм аз поел

в Ескавалон да ида, в двора

пред краля ще се гледа спорът. [5320]

Тибо му рекъл: — Значи, друже,

ескорт добър ще ви е нужен,

ще ви доставя и храна,

че пътят води през страна, [5324]

безкрайно бедна. — Но Говен

му казал, че е запасен

добре и ако се наложи,

дори и да продава може[107]. [5328]

Пък и той бил познат навред

и все добре би бил приет.

След като всичко туй разбрал,

на тръгване Тибо видял, [5332]

че вече идвала към тях

по-малката сестра и тя

насочила се към Говен

и с вид до болка възмутен [5336]

му рекла: — Сир, добър бъдете

и на сестра ми отмъстете.

При вас дойдох да се оплача,

че ме наби… — Говен обаче [5340]

не знаел тя кому говори,

пък и не виждал що да стори

и я погалил по главата.

Но тя му хванала ръката [5344]

и казала: — Сеньор, та аз

бях бита днес заради вас,

и не от друг, а от сестра ми.

Как силна е ненавистта ми [5348]

към нея! — Но девойко драга,

това сега не ме засяга.

Но в същия момент бащата

я чул и смъмрил дъщерята: [5352]

— Какво от рицаря очакваш

ти, дъще, та му се оплакваш?

Говен попитал с изненада:

— Нима тя щерка ви се пада? [5356]

— Да, рицарю, тя щерка ми е,

но с дете. Не бива вие

да се тревожите за нея.

Та тя си няма и идея [5360]

какво говори. — Но Говен

безкрайно бил озадачен

и казал: — Много ми е болно

за нея, сир, и ще е долно, [5364]

ако отхвърля й молбата.

След туй погледнал дъщерята:

— Не, аз не ще ви изоставя,

девойко! Но какво да правя? [5368]

— Достатъчно ще е за мен

да влезете въоръжен

на кон в турнирната борба.

— Отправяла ли сте молба [5372]

подобна, драга хубавице,

към някой друг безстрашен рицар? —

попитал той. А пък бащата

пак казал: — Тя е глуповата, [5376]

умът й още е зелен!

— Сеньор — отвърнал му Говен, —

не е виновна младостта!

Така добре го каза тя. [5380]

Щом иска милата девица,

аз ще докажа, че съм рицар.

Нали е ваша дъщеря!

— Сир — рекла тя, — благодаря! — [5384]

А после му се поклонила

и бързо се отдалечила.

Настигнал я отвън бащата

и я попитал за кавгата [5388]

със нейната сестра. Тогава

тя рекла, без да се стеснява:

— Сеньор, тя, както и преди,

все продължава да твърди, [5392]

че Мелиан бил най-добрият

и най-красив от всички тия,

които са се сбрали тук.

Ядосах й се и напук [5396]

на нея казах, че за мен

и по-добър, и по-ценен

е рицарят, с когото аз

говорих току-що пред вас. [5400]

И както си стоях в тълпата,

тя ме задърпа за косата,

дори мръсница най-ужасна

нарече ме. Аз съм съгласна [5404]

остригана да ходя даже,

но този рицар да покаже

на Мелиан във честен бой,

че по-достойният е той. [5408]

Та след това да спре сестра ми

да дразни всички тези дами

и да утихне яростта й.

— Да, щерко — одобрил баща й. — [5412]

Но щом на него ти държиш,

добре ще е да му дариш

ръкав или пък друга вещ

и тъй в любов да се вречеш[108]. [5416]

— Това, сеньор, ще е уместно,

но трябва да призная честно,

че много къс ми е ръкавът

и страшно ще се притеснявам, [5420]

ако не го хареса той.

— Ти за ръкава не се бой —

отвърнал той. — Във къщи много

ръкави има, слава богу. [5424]

След всичко казано бащата

прегърнал нежно дъщерята,

зарадвало му се сърцето

и вкъщи я завел. Но ето [5428]

че ги голямата видяла

и се веднага разкрещяла

(та те прегърнати вървели

и нещо тихо си мълвели!): [5432]

— Сеньор, какво ли ви разправи

Девойката с късите ръкави?

Тя знае много номера

и трудно можете разбра [5436]

кога прибягва до измама.

Къде сте ходили тъй двама?

— По-хубаво си замълчете! —

й казал той. — За мен от двете [5440]

безспорно тя е по-добрата.

Защо й дърпахте косата?

Добре ли е, кажете вие,

сестра сестра си да набие? [5444]

Едно такова поведение

в мен предизвиква възмущение.

От порицанието строго

била тя раздразнена много, [5448]

а той във същия момент

от скрина взел червен сатен

и на шивач го поверил.

Шивачът скоро се явил [5452]

и му подал готов ръкава —

широк и дълъг. И тогава

Тибо на малката сестра

заръчал: — Утре сутринта [5456]

сама при рицаря идете

и в знак на обич го дарете

с ръкава: да го носи той

при предстоящия двубой. [5460]

А тя отвърнала, че щом

се зазори, от своя дом

сама ще тръгне, за да иде

при рицаря си: да го види [5464]

и да му връчи своя дар.

Тогаз добрият господар

си тръгнал. Тя пък се завтекла

към дружките си и им рекла [5468]

когато пукне се зората

да й почукат на вратата,

че трябвало отрано тя

на крак да бъде. Сутринта [5472]

с готовност дружките й мили

във стаята й се явили,

разбудили я и веднага

започнали да й помагат, [5476]

за да се облече навреме,

приготвения дар да вземе

и с него при Говен да иде.

Отишла тя и що да види: [5480]

ни той, ни някой друг. Къде са?

Те в църквата били на меса.

Наложило се на момата

да го изчака пред вратата [5484]

от литургия да се върне.

Едва успяла да го зърне,

към него спуснала се тя

и рекла: — Нека милостта [5488]

на Господ Бог през този ден

да бъде с вас! А пък от мен

ръкава като дар вземете.

— Благодаря ви и бъдете [5492]

уверена, че в боя аз

ще вляза с мисълта за вас! —

учтиво й Говен отвърнал.

След туй при своите се върнал, [5496]

конете бързо оседлали

и всички край града се сбрали.

А вече дамите, момите

места заели по стените [5500]

двубоите да наблюдават.

Започнали да се сражават

противниците с много стръв.

Пред всички Мелиан бил пръв. [5504]

Голямата сестра видяла

как бие се и не сдържала

хвалбите си: — Ах, погледнете

какъв смел рицар и помнете, [5508]

че той е явно най-добрият,

най-храбрият от всички тия,

които там се състезават.

Говен се появил тогава [5512]

красив, сърцат, необуздан,

нахвърлил се на Мелиан

и с първия замах той сварил

така врага си да удари, [5516]

че копието му и мечът

се разхвърчали надалече.

А той от болка вик надал

и мигновено се видял [5520]

сразен и проснат на земята.

Говен поел с ръка юздата

на коня му и го предал

на момък, който там стоял, [5524]

и му заръчал да изтича

да каже на онуй момиче,

зарад което бил приел

с готовност в рицарски дуел [5528]

със Мелиан да се сражава,

че в дар той коня му й дава.

Когато сцената видяла,

по-малката не се стърпяла [5532]

и рекла на сестра си: — Виж

ти на какъв герой държиш!

Я погледни сега къде

е твоят мил! Хвали го де! [5536]

Нали безспорно права бях,

когато вчера ти твърдях,

че има тук и по-добри.

В това се всеки увери. [5540]

Веднага взела да крещи

голямата: — Ще млъкнеш ти

сега, негоднице, мръснице,

защото от една плесница [5544]

главата ти ще се завие.

— Защо, за бога, ще ме биеш?

Аз само истина говоря!

Нали видяха всички хора [5548]

как Мелиан бе повален

от коня, а сега, сразен,

лежи, не можейки да стане.

Дори със риск бяс да те хване, [5552]

аз всичко ще повторя пак:

та кой ли тук не вижда как

сега е проснат на земята

и само мърда със краката! [5556]

Голямата била готова

да я удари, но отново

събралите се я възпрели.

Тогава дамите видели [5560]

да приближава тъкмо оня

млад рицар, който водел коня.

Щом той девойката открил,

веднага й го подарил, [5564]

а тя от радост засияла

и благодарности предала

за своя рицар, който бил

тъй смел, че Мелиан сразил. [5568]

Той можел всеки друг да снеме

за миг от бойното му стреме,

ако противникът желае

със него да се запознае [5572]

чрез меч във рицарски двубой.

Като че ли за пръв път той

увлечен по конете бил

и даже четири пленил. [5576]

И както всеки е разбрал,

той Мелиановия дал

в дар на Тибо на дъщерята.

Със втория зачел жената [5580]

на мъдрия васал. Най-сетне

Говен за подходящо сметнал

останалите да дари

на неговите дъщери. [5584]

Турнирът свършил и Говен

бил за герой провъзгласен,

а още не било обяд.

На влизане в самия град [5588]

подир прославения рицар

проточила се върволица

от хора — искали да знаят

какъв е той, от кой ли край е. [5592]

Но щом от тях очи отвърнал,

любимата девойка зърнал,

а тя до него приближила,

за стремето се уловила [5596]

и казала; — Не зная как

сега, сеньор любим и драг,

да ви благодаря. — Тогаз,

щом чул приятния й глас, [5600]

той рекъл: — Мила моя, знай,

че няма тъй далечен край,

от който да не се завърна.

Света, щом трябва, ще обърна. [5604]

Дори когато остарея

и ми косите побелеят,

аз пак ще съм все тъй готов,

когато чуя твоя зов, [5608]

при теб да дойда на мига

на помощ да се притека.

— Сполай ви много! — рекла тя.

Тогава нейният баща, [5612]

понеже всичко бил видял,

се приближил и настоял

пред рицаря да му гостува

и във дома му да нощува, [5616]

признавайки си, че желае

и името му да узнае.

Поканата му не приел

Говен, ала за нужно счел [5620]

да отговори на въпроса:

— Сир, името Говен аз нося.

Щом някой иска да го знае,

не ще го крия — да, това е. [5624]

Но ако никой ме не пита,

тогава просто предпочитам

да си мълча. — Щом туй разбрал,

Тибо направо засиял [5628]

от радост и повторил пак:

— Сеньор, та аз не виждам как

поканата ще отклоните.

Не бива днес да си вървите. [5632]

Повярвайте, такава чест

на рицар като вас до днес

все още аз не съм отдавал.

Тибо не спрял да настоява, [5636]

но не склонил добрия рицар.

Тогава милата девица

със госта се съобразила,

за сбогом го благословила, [5640]

към него ниско се навела

чак до краката му и взела

да ги целува… На Говен

тя казала с тон най-почтен, [5644]

че е направила така,

защото иска отсега,

където и да се окаже

(и в най-далечния кът даже), [5648]

той да си спомня все за тоя

момент. — Не бой се, мила моя! —

спокойно рекъл й Говен. —

Ти винаги ще бъдеш с мен, [5652]

в които и да съм предели[109].

Те сбогом след това си взели

и тези, дето там стояли,

от все сърце му пожелали [5656]

късмет, осланяйки се Богу.

В замъка на Ескавалон

Потеглил той, пътувал много,

а щом дошла нощта, се спрял

във манастир и там преспал. [5660]

Когато пак изгрял денят,

Говен със своите на път

поел. След малко те видели

сърни, които си пасели [5664]

край гъста, сенчеста дъбрава.

Той спрял дружината тогава

и заповядал на слугата,

тоз, който водел за юздата [5668]

най-хубавия кон, веднага

за лов да почне да го стяга

и копие да му даде,

а след това да отведе [5672]

жребеца, вече изморен,

на който досега Говен

бил яздил. Без да се забави,

слугата нужното направил. [5676]

Говен препуснал своя кон и

сърните втурнал се да гони,

със копието бял сръндак[110]

ударил по врата и пак [5680]

повторил, но сръндакът скочил

и към гората се насочил.

Говен животното пак погнал,

но да го улови не смогнал, [5684]

защото конят му се спрял

внезапно — той бил обосял

с единия си преден крак[111].

Говен не виждал вече как [5688]

със този кон ще продължи…

Той нямало да издържи.

Запрели другите коне,

Говен тогава на Йоне [5692]

посочил коня и попитал

защо със предното копито

накуцва. Другият откликнал,

крака на коня леко вдигнал, [5696]

видял, че липсвала подкова,

и казал: — Нужно е със нова

да бъде конят подкован,

сеньор, и някакъв налбант [5700]

ще трябва бързо да открием.

Налага се сега и ние

по-бавно да вървим нататък.

Те пак поели. И когато [5704]

до замък стигнали, видели,

че хора с кучета вървели

насреща им; след тях — ловци

с колове остри и стрелци [5708]

със лъкове, а пък слугите

след тях им носели стрелите.

След всички — групата голяма

на рицарите, като двама [5712]

от тях вървели най-отзад.

Единият бил доста млад

и между всички най-красив.

Единствен той с поклон учтив [5716]

Говен радушно поздравил

и за юздата уловил

красивия му боен кон

и казал с повеляващ тон: [5720]

— Сир, спрете моля! Аз дължа

да ви призная, че държа

да бъдете скъп гост у нас.

Сестра ми тъкмо в този час [5724]

е вкъщи, тя е много мила

и с радост би ви настанила.

Ще идете там с този мой

приятел. — И тогава той [5728]

до другия се приближил

и му заръчал: — Друже мил,

при моята сестра идете

със него и я поздравете. [5732]

Кажете й добре да знае,

че ако още вярна тя е

на братството ни и рече

на някой да се обрече, [5736]

това е този рицар само[112].

Да вярва тя във честността му,

тъй както вярва и на мен.

Той нека бъде настанен, [5740]

пък аз тук няма да се бавя —

готов съм всичко да оставя,

за да съм с него. — И Говен

от рицаря бил придружен [5744]

до там, където всички вече

го мразели. Но отдалече

не можел и да предполага,

че на опасност се излага. [5748]

Той хвърлил взор към онзи замък,

издигнат от най-хубав камък

съвсем наблизо до морето;

огледал мястото, където [5752]

били защитните стени

и кулата, а пък встрани

простирал се самият град.

И всеки своя занаят [5756]

си гледал, за да преживява:

тук шлемове се изковават,

а там пък ризници плетат,

едни на станове тъкат, [5760]

а облекла ушиват други;

сараф предлага ти услуги,

седло ли търсиш — при сарача,

за щит и шпори — при ковача, [5764]

тук някой гербове изписва,

друг платове там боядисва,

ще видиш също как леяри

метали леят, как златари [5768]

предмети ваят най-изящни:

различни прибори и чаши,

със диаманти обковани,

колани, пръстени, гердани… [5772]

Когато някой наблюдава

какво из улиците става,

помислил би, че всеки ден

във този град е уреден [5776]

безкраен панаир, богато

отрупан със сребро и злато.

Където и да се обърнеш,

мед, восък и храни ще зърнеш [5780]

и най-различни скъпи кожи,

с една реч — стоки всевъзможни[113].

След като тук и там се спрели,

за да погледат, те поели [5784]

на път към замъка, където

посрещнали ги и конете

въвели. Рицарят любезно

предложил на Говен да влезнат [5788]

сами във кулата, в която

открили лесно те сестрата.

Към нея рицарят веднага

се приближил и рекъл: — Драга [5792]

девойко, поздрав приемете

от брат ви лично и срещнете

днес този рицар с чест такава,

с каквато тука заслужава [5796]

приет да бъде роден брат

или пък най-добър познат.

И не пестете средства, щом

той гост ще бъде в този дом. [5800]

Бъдете щедра и учтива

със него. Аз сега отивам

да стигна другите в гората.

Преди да тръгне той, сестрата [5804]

му рекла: — Моят брат от мен

да бъде преблагословен,

щом като е благоволил

да ми изпрати този мил, [5808]

изискан млад човек, защото

той явно не ми мисли злото.

А пък на госта с поглед благ

тя казала: — Младежо драг, [5812]

добре дошъл у нас бъдете,

до мен елате и седнете.

Заради вас и хубостта ви

и щом сам брат ми е отправил [5816]

молба такава, с радост аз

бих всичко сторила за вас.

И нищо друго на Говен

не му оставало, освен [5820]

поканата й да приеме,

да бъде за известно време

с такава хубава мома,

която искала сама, [5824]

без страх, че някой ги следи,

със него да си поседи

и за любов да си говорят.

Какво ли по-добро да сторят! [5828]

Той врекъл й се във любов,

повтаряйки, че е готов

до гроб да бъде верен рицар

на тази хубава девица[114]. [5832]

Как тя да се възпротиви

на любовта му! Но, уви,

в миг на целувки и наслада,

във стаята им с изненада [5836]

се вмъкнал някакъв васал,

веднага той Говен познал

и почнал злобно да крещи:

— Бъди проклета вечно ти, [5840]

девойко, бог да те убие!

С позор и срам ще те покрие

мъжът, с когото ти бесуваш,

прегръщаш го и го целуваш. [5844]

Не с устните си, а с ръцете

да бе изтръгнала сърцето

на този негодяй. Дългът ти

така изисква. Рядко пъти [5848]

една жена презира злото

и се застъпва за доброто…

Че май не е жена жената,

когато тачи добротата. [5852]

А ти си си жена, защото

без срам целуваш се в леглото

с човека, причинил смъртта

на собствения ти баща. [5856]

Когато женското създание

обхванато е от желание,

то малко се интересува

какво на другите ще струва. [5860]

Щом като тези думи казал,

васалът бързо си излязъл…

Говен направо онемял

от чутото и не успял [5864]

дори устата да отвори

и нещо да му отговори.

Изпаднала в несвяст сестрата

и в миг се свлякла на земята. [5868]

Говен я вдигнал пребледняла

и от уплаха премаляла.

А щом на себе си дошла,

девойката все пак могла [5872]

да каже: — Свършено е с нас!

Аз ще умра заради вас,

а вие пък заради мене…

Нам тежък жребий отреден е. [5876]

След малко тук ще се сберат

над седем хиляди: градът

ще дойде като на голям

събор. Със сигурност аз знам, [5880]

че в кулата ни има много

оръжие, и слава богу!

Сега ще ви се предостави.

Със цяло кралство ще се справи, [5884]

ако със него разполага,

един смел рицар. — И веднага

тя всичко нужно натъкмила

и рицаря въоръжила. [5888]

Тогава влюбените наши

помислили, че ги не плаши

опасност чак така голяма.

Ала Говен видял, че няма [5892]

щит, с който да се пази в бой.

Но в този миг съгледал той

дъска за шах и казал: — Драга,

да търсите не се налага. [5896]

И фигурите от дъската

съборил право на земята

и казал си: — Да заповяда

тук който иска. От обсада [5900]

какво ли има да се плаша,

щом като мога да запаша

аз своя меч Ескалибур[115]!

Та той нали като папур [5904]

дори желязото разсича.

Васалът вече бил изтичал

вън, дето се били събрали

съседи, кметът, феодали, [5908]

приличащи си по това,

че се не хранели с трева:

били дебели, даже тлъсти.

До тях той приближил чевръсто [5912]

и ги приканил: — Да вървим

сега Говен да заловим!

Той господаря ни уби.

— Къде? Къде е? Да не би [5916]

той сам да е дошъл при нас?

— Да, в кулата е. В този час

с девойката се забавлява,

без тя да се съпротивлява; [5920]

отплаща му се със целувки

и със прегръдки и милувки.

Побързайте, не се бавете!

Елате и го заловете! [5924]

И нека го изправим сам

пред всички за позор и срам,

защото именно такава

разплата той си заслужава. [5928]

И да е жив, а не умрял!

От ужас да трепери цял

пред господаря ни, защото

мъртвецът не познава злото; [5932]

от него той не се страхува

и нито вижда, нито чува…

На бунт! Така зове дългът.

Тук нека се сбере градът! [5936]

И всички, щом го чули само,

на крак били: кой с кол на рамо,

кой със топор, кой със секира,

с каквото под ръка намирал, [5940]

един дори бил взел вратата.

Камбаните от общината

и глашатаят от мегдана

зовели хората да станат [5944]

като един — големи, малки

със вили, с копия, с бухалки.

Не ми се вярва и в Ломбардия

да вземе някой мъж да вади [5948]

нож на умряло куче[116]! Явно

Говен щял да умре безславно

във предстоящото сражение

без божие благоволение. [5952]

А и девойката сърцата

била със него. Към тълпата

развикала се тя тогава:

— Мръсници, паплач, сган такава, [5956]

свирепа сбирщина, боклук[117]!

Кой дявол ви доведе тук?

Какво, какво целите вие?

Дано вас Бог да ви убие! [5960]

Прекрачите ли тези двери,

смъртта си всеки ще намери.

Напразно сили ще хабите,

но няма да го заловите. [5964]

Не е проникнал той отзад,

през таен вход, а моят брат

изпратил го е тук при мен

с молба да бъде настанен [5968]

като брат роден в този дом.

Нима престъпница съм, щом

тук този рицар по съвет

на брат ми топло е приет? [5972]

Да мисли кой каквото иска!

Държах се с него като близка,

да, вярно, но за лудории

днес ние двамата дори и [5976]

не сме помислили. Не знам

защо сега да чувствам срам.

Кажете ми каква е тая

навалица пред мойта стая. [5980]

Защо със копие и меч

дошли сте да държите реч!

Как ярост да не ме обхване!

Ала преди тя да престане [5984]

пред тях яда си да излива,

те вече взели да разбиват

вратата й със всички сили

и я на две разполовили. [5988]

А рицарят със меч в ръката

ударил първия в главата,

а другите, като видели,

стъписали се, не посмели [5992]

да продължат. Било ги страх.

И ни един измежду тях

не се решил ръка да вдигне

срещу Говен, да го не стигне [5996]

на падналия участта:

да си плати за дързостта.

Но при всеобщата уплаха

девойката видяла шаха [6000]

и с тежки пешки, е офицери

заудряла кого намери.

От страшна ярост обладана,

тя им крещяла със закана, [6004]

че само да й стигне сила,

без жалост всички би избила.

А другите, одързостени,

напирали напред, решени [6008]

и кулата да разрушат,

ако не им се предадат.

Отвътре хвърляли по тях

големи фигури за шах [6012]

и тъй принудили мнозина

във отстъпление да минат.

При тази сигурна защита

едни решили да опитат [6016]

отвън на кулата стените

да подкопаят. Те самите

показвали, че се страхуват

вратата пряко да щурмуват. [6020]

Тя никак не била голяма,

така че много трудно двама

мъже могли един до друг

да минат. За отбрана тук [6024]

би стигнал и един смел рицар —

той с меч във своята десница

би пръснал мозъка на тия

натрапници. Но най-добрият [6028]

бранител вече вътре бил.

А този, който бил склонил

във своя дом да го покани,

не мислел, че така ще стане. [6032]

Той бързал вкъщи да си иде

по-скоро своя гост да види,

но в миг изпаднал във почуда,

като съзрял тълпата луда [6036]

основите да подкопава

сред безподобен шум и врява.

Не подозирал, че Говен

бил вътре в същия момент. [6040]

Но след това Генганбрезил

бунтарите предупредил

на кулата да не посягат

и начаса да се разбягат. [6044]

А те съвета не приели

и му отвърнали, че щели

да сринат кулата със взлом,

и него да затрупат, щом [6048]

той вътре с другия остава.

Разбрал Генганбрезил тогава,

че няма да се справи сам

със насъбралите се там. [6052]

Затуй принуден се видял

да иде на самия крал

да се оплаче от тълпата.

А кралят тъкмо от гората [6056]

завръщал се със своите хора

и рицарят го заговорил:

— Сир, кметът с първенците градски

се втурнаха сред крясък адски [6060]

двореца ви да разрушат.

Честта ви те ще опетнят.

Безкрайно ще ме наскърбите,

ако сега не ги склоните[118] [6064]

да спрат… В измяна и от мен

бе обвинен сеньор Говен,

но той след вашата покана

на гости в замъка остана. [6068]

Един крал как ще позволява

такъв гост да се наскърбява!

Та той кого е нагрубил!

А кралят на Генганбрезил [6072]

отвърнал: — И за мен е срам,

че хората ми чак дотам

са стигнали. И да го мразят,

честта си аз не ще погазя [6076]

и няма никой да оставя

със госта ми да се разправя[119].

След тези думи те поели

към кулата и там видели [6080]

народа, който продължавал

да вдига безподобна врява.

И кралят наредил на кмета:

— Обсадата веднага спрете! [6084]

И всеки вкъщи се прибрал…

Но имало един васал

с такъв голям авторитет,

че разни хора за съвет [6088]

били при него всеки ден.

Та той във същия момент

на краля казал: — Сир, такава

отплата днес си заслужава [6092]

предателят, убил баща ви.

Та как народът да сподави

една бушуваща омраза!

Но ваша милост му оказа [6096]

гостоприемство в този двор,

според което от затвор

и от нападки защитен е.

Генганбрезил е според мене [6100]

единственият, имащ право

с престъпника да се разправя,

защото пред Артур той стана

и обвини Говен в измяна. [6104]

Говен дошъл е без съмнение

от вас да моли извинение.

Не мислите ли, сир, че може

присъдата да се отложи [6108]

с една година и Говен

от вас да бъде задължен

да търси копието странно

със връх, от който непрестанно [6112]

на малки капки кръв извира.

И нека сам Говен избира:

или да разбере къде

е то и да го предаде [6116]

на вас, или пък да остане

до гроб във вашите зандани.

И нека той едва тогава

да бъде хвърлен с пълно право [6120]

в затвора мрачен да изгние.

Сир, сигурен бъдете вие,

че неговото поведение

не заслужава снизхождение. [6124]

Съвет от мене приемете

и всички средства приложете

изменникът проклет, омразен

наистина да бъде смазан. [6128]

Добрият крал не възразил

и заедно с Генганбрезил

отишли в кулата, в която

била останала сестрата [6132]

със вид напълно съкрушен,

а същевременно Говен

не чувствал нито смут, ни страх.

Генганбрезил дошъл при тях, [6136]

към девойката с глава

за поздрав кимнал, след това

погледнал рицаря и казал:

— Сир, вие в кулата сте влязъл, [6140]

защото ви поканих лично.

Но явно трябваше изрично

на тръгване да настоявам

да не показвате такава [6144]

нелепа дързост в този замък

и в този град, където няма

да бъдете приет учтиво.

За случилото се не бива [6148]

да спорим. — Мъдрият васал

при чутото не се сдържал

и казал: — Бог ми е свидетел,

сеньори, сигурни бъдете, [6152]

че този спор ще уредим.

Не бива никой да виним

за пристъпите на тълпата.

От само себе си нещата [6156]

едва ли ще се наредят

до Страшния фатален съд.

Сеньори, затова ви моля

да действате по кралска воля: [6160]

с година спора отложете!

Сеньор Говен, сега вървете

където искате, обаче

обет ще сторите, така че [6164]

в най-кратък срок да донесете

тук копието, от което

на капчици кръвта се стича[120].

Че както книгата предрича, [6168]

когато дойде му денят,

със него ще опустошат

цял Логър — на Артур земите,

свърталището на Ламите[121]. [6172]

Обет пред краля поемете

и волята му изпълнете!

— Бих предпочел да ме оплачат

или пък болен да се влача [6176]

пет-шест лета мъртвешки блед,

отколкото с такъв обет

да се обвържа в този ден —

отвърнал сдържано Говен. — [6180]

Не от смъртта се плаша днес,

а от един живот без чест.

Васалът рекъл: — Пази боже

да иска някой да изложи [6184]

с такъв обет на риск честта ви.

Днес случаят ви предостави

възможност да се закълнете,

че в кратък срок ще донесете [6188]

сам копието в този двор.

Не стане ли, не е позор —

ще свърши всичко със това.

— Приемам вашите слова [6192]

и съм за клетвата готов.

Ковчеже със красив обков

донесли му и сир Говен,

пред всички дал обет свещен [6196]

каквото трябва да направи

и копието да достави.

Та ето как отложен бил

дуелът със Генганбрезил [6200]

най-малко за година време.

Преди на път пак да поеме,

той на момата сбогом казал,

пред спътниците си излязъл [6204]

и настоял по домовете

да си отидат и конете

със себе си да отведат,

а Гренгалет[122] да задържат. [6208]

Така, разтърсени от плач,

с прославения си водач

младежите се разделили,

сърцата им от скръб се свили… [6212]

Ала подробности от мен

недейте чака — за Говен

не се и дума споменава

в частта, която посвещавам [6216]

на моя разказ за Граала.

Персевал среща вуйчо си отшелника

Каква съдба е сполетяла

добрия рицар Персевал[123] —

аз за това съм обещал [6220]

да ви говоря в тази книга.

Забравил Господа, той стига

дотам, че цели пет години[124]

не коленичил пред светини, [6224]

не влязъл в църква, та пред кръста

поне веднъж да свие пръсти

и Господу да се помоли.

Наистина, сред куп неволи [6228]

той искал с подвизи да блесне

след приключения нелесни.

Със рицарското си държание

от всяко трудно изпитание [6232]

излизал винаги герой.

За пет години пратил той,

подир сражения безчет,

при крал Артур към петдесет [6236]

затворника, но ни веднъж

и не помислил този мъж

за Бога… Тъй, до онзи ден,

когато той, въоръжен, [6240]

видял в една земя пустинна

три рицаря и десетина

почтени дами с тях[125]. Били те

със малки шапки на главите, [6244]

със вълнени дебели дрехи,

но боси. А пък той — с доспехи,

със копие въоръжен

и с щит на ремък закачен. [6248]

И щом жените го видели,

от изненада онемели.

Та те след пост и покаяние

вървели боси, със желание [6252]

да си изкупят греховете.

А тоя!… Я го погледнете!

Един от рицарите спрял

и заговорил Персевал: [6256]

— Сеньор, защо не сте зачели

Христос и Божите повели.

Нима не вярвате във тях?

Не знаете ли, че е грях [6260]

да сте с оръжие, когато

Исус Христос на кръст бил разпнат?

А той, объркан, че не знае

кой месец, ни кой ден сега е, [6264]

отвърнал му съвсем смутен:

— Наистина ли? Кой сме ден?

— Разпети петък сме, сеньор!

Не знаете? Какъв позор! [6268]

Днес всички кръста величаят,

за греховете си се каят.

Ден, в който разпнат бил Христос.

За трийсет сребърника тоз, [6272]

що никога не е грешил,

от свой човек предаден бил.

И тъкмо на Исус се пада

да бъде разпнат и да страда [6276]

за чужди грехове вовек,

защото бил богочовек.

Вселил се Бог в Светата Дева,

тя от Светия Дух зачева [6280]

и тъй е бил Христос роден,

а сам Бог в него въплътен.

Не вярваш ли в това, не можеш

да видиш ти лицето Божие. [6284]

В човек се Господ въплъщава,

но светостта му си остава.

Христос понесъл кръстни мъки,

защото искал да измъкне [6288]

от пъкъла рода човешки:

предпазвал хората от грешки,

умрели даже възкресил

и затова той разпнат бил [6292]

по донесения лъжливи

от фарисеи завистливи —

за собственото им нещастие

и за всеобщо наше щастие. [6296]

Туй всички трябва да го знаят,

за грешките си да се каят

и никой вярващ в тоя ден

да не стои въоръжен. [6300]

— Как тук се озовахте днес?

— Ний бяхме в онзи тъмен лес,

отшелник в него обитава

и само Божията слава [6304]

му стига свят живот да води,

да среща всякакви несгоди.

— Сеньори, обяснете, моля,

дали късмет или неволя [6308]

при него е завела вас?

Една жена с тих, кротък глас

му рекла: — Всеки християнин,

желаещ праведник да стане, [6312]

си казва лошите привички.

Отидохме при него всички

да си признаем греховете

и да му искаме съвети. [6316]

При тези думи Персевал

разплакал се и си признал[126],

че много иска да отиде

в леса отшелника да види. [6320]

Попитал ги как може сам

човек да стигне лесно там,

където постникът живее.

Отвърнали му: — Ей къде е. [6324]

Във гъстата гора идете

и по следите ни вървете:

тук-там прекършихме клонаци,

за да послужат като знаци, [6328]

та който тръгнал е нататък,

да се не лута из гората.

Със всички сбогом той си взел

и към отшелника поел. [6332]

Но докато натам вървял,

въздишал тъжно Персевал,

защото чувствал колко много

са греховете му пред Бога. [6336]

Все пак на прошка той разчитал

и щом до тихата обител

дошъл, оръжието снел,

жребеца си встрани отвел, [6340]

за дънер здраво го завързал

и към параклиса забързал.

Отшелникът във тоз момент,

от свой послушник придружен [6344]

и от един свещеник стар,

пред осветения олтар

започвал службата велика.

Във храма Персевал проникнал [6348]

и тутакси се разридал.

По туй отшелникът разбрал,

че непресторено се кае

и се опитал да узнае [6352]

защо така разстроен бил.

Младежът му се поклонил,

целунал му през плач ръката,

а после вдигнал си главата, [6356]

молитвено ръце събрал,

прошепвайки, че би желал

да заживее занапред

по неговия свят съвет, [6360]

и мъката си изповядал:

— Свети човече, много страдам,

че вече пет лета, откак

не вярвам в Бог и моят крак [6364]

не стъпи в църква оттогава.

— За греховете Бог прощава —

отшелникът му отговорил. —

Ала кажи какво си сторил? [6368]

— У Крал Рибар веднъж преспах

и странно копие видях:

върху стоманата калена

избликна капка кръв червена, [6372]

но не поисках да узнам

причината и всичко там

остана. Тъкмо в онзи час

Граала забелязах аз, [6376]

ала не сметнах, че е нужно

да зная с него кой си служи.

От страшен смут обхванат бях

и да попитам не посмях — [6380]

по-скоро бих приел смъртта.

За Божията доброта

тогава не помислих даже.

— Мой друже, трябва да ми кажеш [6384]

как те наричат! — Персевал.

Веднага другият разбрал

с кого наистина говори

и казал: — Братко, грях си сторил [6388]

и сам не си могъл да знаеш,

че някой ден ще се разкаеш.

Ти злото си го причинил,

когато си се разделил [6392]

със майка си. Тя пред вратата

от скръб издъхнала, горката.

Грехът за нейната кончина,

мой друже, този грях причина [6396]

за твоите беди е бил.

Най-много си си навредил,

когато чудния Граал

и копието си видял, [6400]

ала не си задал въпроса

те откъде са, на кого са.

И ако твойта майка мила

не те била благословила [6404]

при тръгването ти, не знам

как щеше да се справиш сам.

Заради нея Бог е бдял

над тебе, драги Персевал. [6408]

Човек би казал, че грехът

като със брадва онзи път

езика ти е бил отсякъл

и тъй те е лишил от всяка [6412]

възможност ти да проговориш.

Едва ли можеш да оспориш

това, че никак не върви

да гледаш как безспир кърви [6416]

върхът на копието там

и да мълчиш. Нима си ням?

Ако не глупост, то какво е

да не попиташ за кого е [6420]

Граалът бил предназначен.

На брат ми той е подарен.

А майка ти ни е сестра.

Навярно вече сам разбра, [6424]

че брат ми всъщност е бащата

на Крал Рибар. Но на софрата

синът не слага сьомга, чига —

едната просфора му стига[127]. [6428]

Поднасят му я във Граала.

Лета петнайсет, вечност цяла,

стои в дома си този мъж,

без да излезе ни веднъж[128]. [6432]

На тебе като изкупление

за стореното прегрешение

сега аз нещо ще възложа.

— О, вуйчо, туй не ме тревожи. [6436]

Заръчайте каквото щете,

но по роднински ме зовете.

Щом мама е сестра на вас,

нали ваш племенник съм аз. [6440]

— Така е, племеннико драг.

Веднага ще ти кажа как

ти сам да си спасиш душата.

Когато зазори зората, [6444]

във църква влез за покаяние,

прави го с искрено желание

и нека нещо обичайно

това да е. Ако случайно [6448]

не се намира църква там,

иди в друг някой близък храм

(в параклис или в манастир)

да търсиш за духа си мир. [6452]

Щом чуеш утринна камбана

и час за месата настане,

и да си закъснял дори,

влез в храма и си отвори [6456]

душата. Остани до края

с молитва да заслужиш рая.

На Бога ти се уповавай,

обичай Бога, уважавай [6460]

достойните мъже, жени.

Свещеник видиш ли, стани!

Това не ще ти струва много,

а е така угодно Богу, [6464]

защото знак е на смирение.

Със отзивчивост, с уважение

отнасяй се спрямо жените,

омъжените и момите, [6468]

и към вдовиците, защото,

направиш ли добро, доброто

при теб самия се завръща.

И затова недей обръща [6472]

ти гръб на никоя от тях.

Мил племеннико, длъжен бях

да кажа в кой път да вървиш,

ако наистина държиш [6476]

да се избавиш от злините

и да се радваш пак на дните,

с които Бог те е дарил.

Съгласен ли си? — Вуйчо мил, [6480]

какво ли друго ми остава?

— Ще трябва да стоиш тогава

три дена тук за покаяние

и като мене да се храниш. [6484]

Пак на молитва се отдал

отшелникът, а Персевал

след него почнал да шепти

със цел да я запамети. [6488]

Повтарял често имената

на Бога, както на земята

мълви ги всеки при опасност

от смърт, от бедствие ужасно. [6492]

Добре запомнил Персевал

молитвата и обещал

без нужда да не я повтаря.

Застанал после до олтара [6496]

да чуе месата до края

и през сълзи да се разкае,

да се почувства утешен.

А вечерта на този ден [6500]

той хапнал малко от храната,

която сложил на софрата

отшелникът: маруля, лапад,

кресон, просо и бяла ряпа, [6504]

вода и черен хляб овесен.

А пък на коня бил занесен

овес във крина възголяма,

сено и пълен кош със слама. [6508]

И Персевал, все тъй смирен,

си спомнил, че на този ден

разпънат бил Исус Христос.

А след това в молитви, в пост [6512]

дочакал, осенен от щастие,

великденското си причастие[129].

Спор за коне: Грегориас, Лошата мома, племенникът на Грегориас

Тук спира моето сказание

за Персевал. Сега внимание [6516]

пак на Говен ще отделим

и пътя му ще проследим.

След като бил освободен

от кулата, сеньор Говен [6520]

на коня си поел на път.

Преди да превали денят,

той на една могила спрял.

Там най-отгоре дъб растял [6524]

насред шубраците зелени.

Видял на него окачени

нов щит и копие голямо,

а на пет-шест разкрача само — [6528]

жребче от доста странна раса.

Говен помислил: — Тез неща са

несъвместими, странни даже…

Да беше кон голям, да каже, [6532]

че е на някакъв васал,

на сянка коня разседлал,

преди в турнир да се сражава,

за да печели чест и слава[130]. [6536]

Щом до дъба се приближил,

той неочаквано открил,

че там една мома седяла.

Тя хубава му се видяла, [6540]

но явно някакво горнило

било лика й помрачило

и в отчаяние горката

дори си скубела косата. [6544]

Тя плачела над рицар млад

със сълзи едри като град,

целувала го по страните,

по челото и по очите[131]. [6548]

Когато вгледал се, Говен

видял, че тежко е ранен

младежът, който там лежал.

Той бил съвсем изнемощял: [6552]

главата — обезобразена,

от хълбоците — кръв червена

се стичала. Така той страдал,

че неведнъж в несвяст изпадал. [6556]

В момента по-спокоен бил,

тъй че Говен се усъмнил

дали е мъртъв или жив

и с глас съчувствен, милостив [6560]

попитал: — Хубавице мила,

той как е? Сякаш губи сила…

— Сам виждате — му рекла тя, —

че той е много зле. Кръвта [6564]

почти като фонтан извира

от раните. Та той умира.

— Не се, девойко, тревожете!

Я по-добре го събудете, [6568]

че искам да го питам нещо.

— Не, не! Туй би било зловещо,

жестоко… Някой по-добре

мен жива да ме одере! [6572]

Обичам този мъж така,

че се въздържам и с ръка

да го докосна аз от страх

да не извърша тежък грях, [6576]

ако му бъде нарушен

сънят. Не искайте от мен

да го направя, сир. — Остава

да го събудя аз тогава — [6580]

решително Говен отвърнал.

Той копието си обърнал

и както го в ръка държал,

полека му върха допрял [6584]

до спящия и го събудил[132].

Той отначало се учудил,

а после казал на Говен:

— Безкрайно съм ви задължен, [6588]

защото, сир, от сън дълбок

събудихте ме. Нека Бог

е с вас! Но предпазлив бъдете

и по-далече не ходете. [6592]

Защото лудост би било

да знаеш, че те чака зло

и да се правиш на безстрашен.

— Че от какво ли да се плаша? [6596]

— Щом питате, ще отговоря:

известно е на всички хора,

че няма рицари до днес

от бой да са излезли с чест, [6600]

когато са на път поели

отвъд Галвойските предели[133].

Поне доколкото аз знам,

щом някой рицар иде там, [6604]

не се завръща[134]. Аз успях

и се завърнах, но разбрах,

че смърт грозяла е и мен.

Там срещнах рицар, надарен [6608]

със смелост и със мощ такава,

че друг не го е побеждавал,

когато с него е воювал.

Сеньор, живота ще ви струва, [6612]

ако днес хълма превалите.

Я по-добре да си вървите.

— Как тъй? Защо бих толкоз път?

Ако се върна, ще рекат, [6616]

че съм страхлив и малодушен.

Не искайте да съм послушен.

Решил съм аз и ще замина

да видя по каква причина [6620]

оттам не се е никой върнал.

Раненият глава обърнал

и казал му: — Защо тогава

човек да ви разубеждава? [6624]

Вървете, щом така държите

със храброст да се отличите.

Аз бих желал да ви помоля,

ако по Божията воля [6628]

се върнете отново тук

(такова чудо с никой друг

не е било и няма как

и в бъдеще човешки крак [6632]

оттам обратно тук да стъпи),

та аз ви моля, друже скъпи,

да минете по тез места,

за да научите вестта [6636]

за мойта смърт или дай боже

тук живи да се срещнем… Може

да съм напуснал този свят.

Ако е тъй, за благодат [6640]

Господна тук се помолете

и за девойката сторете

каквото трябва: нека тя

не знае що е нищета [6644]

и нивга срам да не изпита.

На вас бих искал да разчита

една девойка милостива,

възпитана, благочестива, [6648]

със ум и хубост надарена.

Тя страда днес заради мене:

да плаче и скърби не спира,

като ме гледа, че умирам. [6652]

Разчувствал се Говен тогава

и почнал да го уверява,

че ще помогне най-добре,

ако беда не го възпре, [6656]

на тази мила хубавица.

Сбогувал се добрият рицар

със тях и се отдалечил,

гори и ниви прекосил, [6660]

до чуден замък се добрал

(какъвто в Павия видял):

оттук — огромен пристан морски,

оттам — лозя в масиви горски, [6664]

а пък под тях — река голяма

течела край самия замък

и се изгубвала в морето[135].

Говен видял, че откъдето [6668]

да мине, крепостни стени

ограждат всичките страни

на замъка. Но забелязал

мост и по него вътре влязъл, [6672]

а там насред трева зелена

под тис с корона разклонена

съгледал, че стои сама

една пленителна мома, [6676]

в ръката с малко огледало —

тя шията си снежнобяла

оглеждала, а на главата

била с красив венец в позлата[136]. [6680]

Пришпорил своя кон Говен

накъм момата устремен,

но тя със силен вик го спряла:

— Къде сте хукнал като хала, [6684]

защо сте толкова забързан?

Приличате на луд отвързан.

Той казал: — Бог да ви помага

във всичко, хубавице драга! [6688]

Но по-добре ми обяснете

защо решихте да ме спрете?

— Кроежите ви отгадах

и затова със вик ви спрях[137]. [6692]

— Кроежи ли? — Да, сир, държите

на коня си да ме качите

и нейде да ме отведете.

— Познахте. — Да, но запомнете, [6696]

че свръхвисока е цената.

Избийте си го от главата.

Не съм глупачка празноглава,

която служи за забава [6700]

на някой рицар и приема

на коня си той да я взема

и да я мъкне тук и там.

Сир, ще се убедите сам. [6704]

Но аз не бих се противила

и бих навсякъде склонила

да бъда с вас, ако речете

жребеца да ми доведете [6708]

от ей онази там градина.

Тогава тръгвам, та двамина

да срещаме беди, страдания

и най-различни изпитания. [6712]

— Освен че в туй опасно дело

ще трябва аз да действам смело,

какво изисква се от мен? —

припрян попитал я Говен. [6716]

— Доколкото тук аз съм веща,

не ще е нужно друго нещо —

му отговорила момата.

— Да, но как може по дъската, [6720]

която забелязвам там,

да мине конят ми? Не знам

тук на кого да го оставя.

— На мене, драги. Ще направя [6724]

за коня ви каквото мога.

Ала не се бавете много,

пешком оттатък преминете

и час по-скоро се върнете, [6728]

че ако не мирува конят,

не виждам как ще го догоня.

А ако някой пък рече

оттука да го отвлече, [6732]

какво да сторя аз самата,

дордето още сте оттатък?

— Да, имате, девойко, право.

Ако не е завързан здраво, [6736]

той лесно може да изчезне.

Но ако някой тука влезне

и силом коня ми открадне,

тогава не на вас ще падне [6740]

вината — рекъл й Говен.

И както бил въоръжен,

потеглил с мисълта, че може

със някого да се наложи [6744]

да влезе във жесток двубой,

та коня да й върне той.

Говен преминал по дъската

и щом се озовал оттатък, [6748]

чул хора някакви в почуда

да казват: — Ах, девойко луда,

нима не те насити злото!

Дори не мигна ти окото, [6752]

когато толкова глави

по твоя заповед, уви,

търкулнаха се на земята!

Дано те вземе Сатаната! [6756]

Ти, млади рицарю, желаеш

да върнеш коня, но не знаеш

на колко зло ще налетиш,

ако наистина решиш [6760]

оттука да го отведеш.

Побързай да се прибереш! —

повтаряли те многократно

с надеждата, че той обратно [6764]

ще тръгне, без да губи време,

и този риск не ще поеме.

Говен не проявил съмнение

във тяхното предупреждение, [6768]

но той бил вече обещал

и на обета си държал.

Покрай събралите се минал

и със глава за поздрав кимнал. [6772]

И те го чинно поздравили,

ала сърцата им се свили

от притеснение. Говен

нататък продължил, решен [6776]

да хване коня за юздата.

Но под маслината клоната,

която в близост той видял,

на сянка рицар млад седял, [6780]

той също тъй бил притеснен

и се обърнал към Говен:

— Не, рицарю, недей посяга

към него, че беля веднага [6784]

самичък ще си навлечеш!

Не дръзвай да го отведеш —

предизвикателство това е.

И все пак аз държа да знаеш, [6788]

че те не спирам. Прав ти път!

Но тебе ще те сполетят

и другаде безчет беди.

— Не можеш ме разубеди [6792]

ти, друже! Мене ме изпрати

при вас девойката, която

под оня тис във огледало

оглежда си лицето бяло. [6796]

Ако не си получи коня,

за всички ще съм просто оня

клет рицар, станал за резил,

че на дълга съм изменил. [6800]

— Ако го сториш, брате, злото

по-страшно ще да е, защото,

откараш ли й тоз жребец,

кълна се в нашия Отец, [6804]

че те очаква край злочест.

Които дръзнаха до днес

да го направят, със това

затриха своята глава. [6808]

Във моето предупреждение

не влагам лошо намерение.

Вземи го, след като държиш

обета да не нарушиш. [6812]

Ни аз, ни някой друг не бива

от пътя ти да те отбива.

С мен може да не си съгласен,

но знай, че тръгваш в път опасен — [6816]

това живота ти ще струва.

Ала Говен не се страхувал

(благоразумният съвет

на рицаря не бил приет), [6820]

насочил коня към дъската,

за да го преведе оттатък.

А той не се съпротивлявал,

защото явно бил минавал [6824]

по нея вече многократно

и даже му било приятно.

Говен юздата му поел

и към момата го повел. [6828]

Тя отдалече го видяла:

с онази грива черно-бяла[138],

с копринената му юзда,

кон, превъзходен за езда. [6832]

Щом под дървото се видяла,

тя наметалото и шала

отпуснала върху земята,

тъй че лицето и снагата [6836]

Говен видял съвсем открити.

Подал в ръцете й юздите

и рекъл: — Хубавице мила,

сама не бихте се качила. [6840]

Да ви помогна ли? Елате!

— Да пази Господ! Как така ти

в ръцете си ще ме държиш?!

А после ще го разтръбиш [6844]

за мой срам на когото щеш.

С пръст само ако ме допреш,

ще ми посегнеш на честта.

Ще плъзне след това вестта, [6848]

че тялото ми си докосвал —

достойнството ми туй ще коства.

Аз предпочела бих сега

да бъде моята снага [6852]

на куп парчета разчленена,

но да не съм опозорена.

Не ми е нужна помощта ти.

Върви си! Нека Бог ти прати [6856]

това, което аз желая,

и да се случи то до края

на този ден! Не се бави!

Където искаш, там върви! [6860]

Не смей да приближиш до мен!

И знай, че все ще си следен

от мен самата дотогава,

дордето вместо чест и слава [6864]

позор и срам си навлечеш[139].

Прави сега каквото щеш —

тоз жребий е неотменим,

като смъртта неумолим. [6868]

Приел той, без дори да мигне,

вестта, че зло ще го постигне

(според момичето бездушно),

а после някак равнодушно [6872]

той вдигнал шала от земята

и го протегнал към момата

да си го сложи. Тя отново

го стрелнала с очи сурово [6876]

и казала му: — Ти, васале,

от думите ми не разбра ли

тъй шала ми да не размяташ?

Ти за глупачка ли ме смяташ? [6880]

Аз нямам никакво желание

да ми обръщаш ти внимание.

Не ти ли стана вече ясно,

че аз сега не съм съгласна [6884]

одеждите ми да подаваш

с ръце нечисти? Прекаляваш!

Как до лице, очи, уста

ще доближа онез неща, [6888]

които си докосвал ти?

И нека Бог не ми прости,

ако обхване ме желание

във безразсъдно състояние [6892]

сама да търся помощта ти.

Момата взела си нещата,

наметката добре присвила

и на жребеца се качила. [6896]

А на Говен пак с рязък тон

тя рекла: — Вземай своя кон

и… дето видят ти очите!

Но аз ти тръгвам по петите: [6900]

където и да идеш ти,

злината ще те сполети

(ако Всевишният е рекъл),

преди денят да е изтекъл. [6904]

Говен и дума не отвърнал,

възседнал коня си и свърнал

към онзи дъб с висок клонак,

където храбрият юнак — [6908]

пострадалият тежко рицар —

бил с натъжената девица.

Той знаел как най-люти рани

лекуват се с треви подбрани; [6912]

такива тъкмо за късмет

съгледал край тревясал плет,

откъснал ги и продължил.

А не след дълго вече бил [6916]

пак при девицата злощастна

и оня рицар, който гаснел.

Тя, щом видяла го, му рекла:

— Кръвта му май че е изтекла, [6920]

сеньор. На мене ми се струва,

че той не вижда и не чува.

Навел се и разбрал Говен,

че пулсът му е учестен, [6924]

че още топли са ръцете

и казал й: — Не се косете,

та той е жив, не е умрял.

От болките е премалял, [6928]

но още диша, пулс си има.

Аз вярвам, че е излечима,

макар и тежка, всяка рана.

От билките ми той ще стане. [6932]

Според най-вещия билкар

това е най-добрият цяр.

Превържеш ли със тях кората

на някое дърво, когато [6936]

е почнало да боледува,

и него те ще излекуват:

преди да мине много време,

това дърво ще се съвземе, [6940]

ще цъфне, че и плод ще върже.

И вашият приятел бърже

ще се оправи, стига само

да вържа с билките гръдта му [6944]

и другите места ранени.

Ала за тази цел на мене

ми трябва кърпа за глава.

— Не се грижете за това! — [6948]

веднага казала момата.

И тя свалила от главата

забрадката си снежнобяла

и я на рицаря подала. [6952]

На ленти той я разделил

и много вещо прикрепил

с тях билките към всяка рана

и във очакване останал. [6956]

След малко рицарят ранен

въздъхнал, вече облекчен[140],

и тихо проговорил: — Нека

Бог дава здраве на човека, [6960]

възвърнал ми способността

за изповед преди смъртта.

Куп дяволи около мен

нащрек са вече нощ и ден, [6964]

за да ми приберат душата.

Но преди тялото в земята

да иде, иска ми се много

да сторя изповед пред Бога. [6968]

Познавам аз един свещеник,

живее той уединено

в параклис в нашия район.

Да можех да намеря кон [6972]

да ида да се изповядам,

душата ми за да не страда

на оня свят! Едва тогаз

спокойно ще посрещна аз [6976]

смъртта си. Питам се дали,

сеньор, не бихте днес могли

да ми помогнете със нещо.

Я виж, задава се отсреща [6980]

на кон един оръженосец.

Ще сторите ли тъй, че после

със коня му дотам да ида?

Говен погледнал — що да види: [6984]

един оръженосец мижав;

напомняла косата рижа,

тъй щръкнала и омотана,

на четината на глигана; [6988]

очите малки били свити

под черни вежди страховити;

а пък мустаците дебели

приличали на две къдели; [6992]

устата — сякаш цепнатина;

а във широката гърбина

вратът му се напълно губел;

лицето му — сурово, грубо. [6996]

Естествено, че бил Говен

от неговия вид смутен.

Било излишно да го пита

дали ще може да разчита [7000]

на коня му и затова

обърнал тутакси глава

към рицаря и споделил:

— Не го познавам, брате мил. [7004]

Но ако тука бях довел

конете си, бих предпочел

и седемте да ви ги дам.

Като го гледам, аз не знам [7008]

каква надежда ще внушава,

щом външността му е такава.

Раненият му отговорил:

— Да, прав сте. Той и зло би сторил. [7012]

Говен решил да го попита

все пак защо насам се скита.

Оръженосецът, ядосан,

отвърнал злобно на въпроса: [7016]

— Защо в делата ми се вреш?

От зло не ще се отървеш!

Но тук Говен не издържал

и му заслуженото дал: [7020]

от неговата тежка длан

новодошлият бил прострян

с едничък удар на земята.

Тъй отмалели му краката, [7024]

че пет-шест пъти се опитал

да стане, ала все залитал.

Когато станал на крака,

попитал го: — Защо така [7028]

със удар ти ме повали?

— Заслужи си го. Но нали

не ти злина голяма сторих?

Прощавай, ако те съборих, [7032]

но ти ме предизвика лично.

— Я чуй, повтарям ти изрично,

че ще пречупя аз ръката,

съборила ме на земята! [7036]

Пощада не търси у мен!

В туй време рицарят ранен

се посъвзел от своите рани,

привдигнал се, успял да стане [7040]

и казал на Говен: — Сеньор,

с оръженосеца във спор

недейте влиза. Я идете

и коня му ми доведете, [7044]

че него искам аз да яхна

оттук по-бързо да се махна

А на жребчето ми седлото

стегнете по-добре, защото [7048]

бих искал таз девойка плаха

на него редом с мен да яха.

Придържайте я, друже скъпи,

добре на стремето да стъпи. [7052]

Аз много бързам да отида

свещеника добър да видя,

пред него прошка да изпрося,

а после той да ме мироса[141] [7056]

и да ме причести накрая.

Говен, без много да се мае,

юздата на жребчето взел,

до нея близо го довел, [7060]

повдигнал после предпазливо

с ръце момичето красиво

и го удобно настанил.

И рицарят не се бавил: [7064]

той по-внимателно се взрял

в Говен и вече го познал.

И докато той бил зает,

пристъпил рицарят напред, [7068]

отнел Говеновия кон

и по тревясалия склон

известно време галопирал.

Говен изобщо не разбирал [7072]

защо постъпва той така,

повикал рицаря с ръка

и казал, клатейки глава:

— Мой друже, би могло това [7076]

от луд човек да се очаква.

От раните си се оплакваш,

а пък на кон в галоп кръжиш.

Ти можеш да си навредиш. [7080]

По-бързо коня ми върни!

— Говен, я по-добре вземи

зад теб там оня кон дръглив.

И да ме смяташ за крадлив, [7084]

пак твоят кон за мен остава —

отвърнал рицарят тогава.

— Нима със зло ще отговориш

ти на това, което сторих? [7088]

Е, хайде, коня ми върни,

че иначе ще измениш

на рицарството, на честта.

— Не ми засягай гордостта, [7092]

Говен! Не давай ми съвети!

Не предизвиквай ме сърцето

да ти изтръгна със ръка

и да го нося ей така. [7096]

— Пословицата всеки знае:

„Ти храниш куче — то те лае“.

За мен е много любопитно

защо ти с коня ми отлитна, [7100]

защо заплашваш ми сърцето.

Каква признателност, задето

успях да те спася с лекарство,

а ти отплащаш се с коварство. [7104]

Аз само добрини съм правил.

— Напротив! Май че си забравил

как ти направи ме за срам,

когато искаше да ям [7108]

ведно с едни бездомни псета

и ми завърза с връв ръцете.

Та беше ли това достойно

и аз ли действам непристойно? [7112]

Безчестникът си ти, не аз.

— А, ти ли си Грегориас?

Нали за собствена забава

отвлече силом ти тогава [7116]

една девойка мила, млада.

А крал Артур бе заповядал

да се закрилят и почитат

навред девойките, жените. [7120]

Заради нея те наказах.

А ти си пълен със омраза

към мен и вземаш моя кон.

Погази кралския закон, [7124]

а крив сега изкарваш мен.

— Не си прав! Помниш ли, Говен,

как дълго ме измъчва ти?

За този грях ще си платиш. [7128]

Със чиста съвест днеска мога

да взема Гренгалет — той много

за случая ще ми е нужен.

Урок по-тежък, но заслужен, [7132]

в това ми тежко състояние

не ще ти дам. За наказание

нарочно коня аз ти грабвам.

Ако на теб ти кон потрябва, [7136]

ще се задоволиш със коня

на щитоносеца — на оня,

когото с удар повали.

Това устройва те, нали? [7140]

Тъй казал му Грегориас

и след любимата тогаз

понесъл се накъм гората.

А лошата мома, която [7144]

вървяла все подир Говен,

му рекла: — Май че сте смутен.

Каквото и да ми твърдите,

не са на свършване глупците, [7148]

васале. Доста е забавно

за мен да гледам как безславно

напредвате по своя път.

Където да ви занесат [7152]

краката ви, ще съм след вас

и ще се смея до захлас,

дордето сте все още жив.

Кобилка вместо кон дръглив [7156]

по би вървяла на храбрец,

какъвто сте, а не жребец.

Говен бил много затруднен.

Друг избор нямал той, освен [7160]

за себе си да вземе този

кон одъртял, дръглив и грозен,

не знаещ ни галоп, ни тръс;

с гръбнак предълъг, с дребен ръст, [7164]

с глава голяма, с тънък врат,

със хълбок кльощав, слабоват,

със дълги клепнали уши,

със мътни стъклени очи, [1168]

с проскубана и рядка грива,

с крака, които се подвиват

под тежестта на старостта,

с беззъба зееща уста, [7172]

с юзда и оглавник от връв,

с ребра протъркани до кръв

от стремена ръждиви, къси[142],

чак да не смееш със крака си [7176]

да стъпиш. А какво седло!

По-лошо и не би могло

да има… Злобната мома

пак се заяла: — Та нима [7180]

на по-добро се ти надяваш?

Където да се подвизаваш,

след теб ще яздя неотменно

и десет, и петнайсет дена, [7184]

три седмици и месец цял,

че я виж как си засиял

на този кон с прекрасна грива!

Как радостна съм и щастлива, [7188]

че ти си безподобен рицар[143],

а аз съм твоята девица.

Но всъщност твоето мъчение

ще бъде мое развлечение. [7192]

Е, хайде, коня пришпори,

той няма да се умори

да броди из гори и степи:

той въздуха направо цепи. [7196]

Поемай, рицарю, натам…

Когато със позор и срам

покриеш се, едва тогава

могла бих да те изоставя. [7200]

— Я чуйте ме, девойко драга —

отвърнал той, — не ви приляга

такъв език да ми държите.

Не е ли най-добре момите [7204]

да са възпитани и мили?

— Нещастнико, прахосваш сили

за своите съвети тъпи.

Я по-добре да млъкнеш, скъпи! [7208]

Със всичко си задоволен…

Голяма радост е за мен

да гледам как на този ат

препускаш ти напред-назад. [7212]

След като спорили тъй те,

наложило се, ще не ще,

Говен да тръгне, а момата

последвала го бързешката. [7216]

Но с този кон той що да прави?

Не виждал как да го застави

да бъде малко по-чевръст,

та камо ли да бяга в тръс. [7220]

Да го пришпори пък ще значи

да заподмята той ездача,

тъй че и лошо да му стане…

Или по грешен път да хване. [7224]

Един ли лес, един ли склон

преминал той на този кон

и стигнал до река дълбока[144].

Била тя толкова широка, [7228]

че ни стрела на арбалет,

ни прашка, ни каменомет

отсрещния й бряг ще стигне.

Отвъд реката бил издигнат [7232]

един невероятен замък,

изцяло е хубав дялан камък

и толкоз здраво укрепен,

че никъде до тоя ден [7236]

такъв градеж не бил познат.

А на една скала — палат,

иззидан само с мрамор сив,

неописуемо красив. [7240]

Покрай прозорците, които

били петстотин, любопитни

жени (все млади и красиви,

все гиздави и приветливи [7244]

и всички в хубави премени,

във разнобагрени сатени

или в коприни златоткани)

били отрано там събрани [7248]

и гледали ту към реката,

ту към лозята и нивята.

А редом с тях моми седели

с лица невероятно бели, [7252]

с коси разкошно разпилени

като на висши, съвършени

създания, с тела изящни,

накратко казано — прекрасни! [7256]

И всичко, гледано отвън,

било като във чуден сън[145].

А в същия момент Говен,

от лошата мома следен, [7260]

пристигнал близо до реката.

Тя слязла бързо на земята

и лодка някаква видяла,

която вързана стояла [7264]

с въже за близката скала.

Във нея имало весла,

на камъка се виждал ключът,

със който могат да отключат [7268]

един катанец много здрав.

Девойката със злия нрав

петнистия си кон въвела

и място в лодката заела, [7272]

а после рекла на Говен:

— Със коня качвай се при мен

(кон ли — по-скоро магарица

по-кльощава от кукувица). [7276]

Въжето отвържи, защото

ще те споходи скоро злото,

ако не минеш през реката

или пък нейде из полята [7280]

ако не смогнеш да избягаш.

— Каква опасност го налага?

— Не виждаш ли? Да бе видял,

не би се толкова мотал [7284]

и незабавно би се скрил.

Говен главата си извил

и забелязал чак тогава,

че конник млад се приближава, [7288]

и казал: — Мога ли да знам

кой идва с моя кон насам?

Та аз веднага го познах.

Нали от този кон аз бях [7292]

лишен на сутринта. Отне го

раненият, а тъкмо него

аз изцерих от тежки рани.

— Дано свети Мартен ми стане [7296]

свидетел, че се радвам много

да ти го кажа. Но ей богу

не бих го сторила, да знаех,

че във момента не витае [7300]

над теб една беда голяма.

Сеньор, лъжа изобщо няма

в това, което казвам аз:

изпраща го Грегориас, [7304]

че негов племенник е той

и трябва с теб да влезе в бой,

да вземе твоята глава,

а щом се върне, на тава [7308]

във дар да му я предаде.

Сега не виждаш ли къде

ще стигнеш, щом се противиш

и в лодката не се качиш?[146] [7312]

— Не, аз ще го изчакам тук.

— Да се опита някой друг

да те разубеди! Не смятам

от твоя план да те отмятам. [7316]

Когато коня си пришпориш

и два-три кръга с него сториш,

въртейки меча страховито,

онези там жени, които [7320]

ти забеляза, че стоят

в палата, те ще оценят

нечуваното ти умение

да изтърпяваш поражение. [7324]

Аз виждам, че не се страхуваш.

— Навярно скъпо ще ми струва

това — отвърнал й Говен. —

Но аз на всичко съм решен: [7328]

ще взема коня, той е мой,

ако е нужно, даже с бой

с нахалника ще се разправя.

Говен видял едва тогава, [7332]

че племенникът на крадеца

лети към него на жребеца.

На стремената стъпил здраво

Говен, но стремето отляво [7336]

се счупило на две парчета,

а пък и крантата проклета

не мърдала. Как да подкара

една дръглива кранта стара? [7340]

От отчаяние обзет,

Говен си рекъл: — Лош късмет!

Борбата няма да е лесна.

Как с подвиг рицарски да блесна [7344]

на каруцарски, мършав кон?

А другият на вихрогон

дошъл и към Говен замахнал

със копието си, но ахнал [7348]

от изненада, щом видял,

че само дръжката държал,

а във Говеновия щит

железен връх стърчал забит. [7452]

Говен примерил се и сварил

над щита тъй да го удари,

че здравия му шлем пробил

и на брега го повалил. [7356]

Приключил схватката победно,

Говен жребеца си възседнал

с такава радост във душата,

каквато рядко е позната. [7360]

Тъй свършил боят. След това

Говен, щастлив, извил глава

към лодката, ала в реката —

ни лодката, нито момата. [7364]

Той изненадан бил безкрайно,

че е изчезнала незнайно

кога и във каква посока

девойката така жестока[147]. [7368]

Дворецът на двете кралици

Но докато с момата само

била обзета мисълта му,

до него вече приближавал

един лодкар: той бавно плавал[148] [7372]

със ладия откъм палата.

След миг отпуснал той веслата

и се обърнал към Говен:

— Голяма радост е за мен, [7376]

сеньор, привет да ви предам

от ей онез девойки там.

Но те държат да ми дадете

дължимото. Добър бъдете! [7380]

— Бог нека ви благослови! —

отвърнал му Говен. — Уви,

не мога да се сетя аз

какво сега дължа на вас. [7384]

Но чувство за достойнство имам:

това, което е дължимо,

е ваше. Но кое е то?

— Сеньор, та вие току-що [7388]

със онзи рицар тук се бихте

и го достойно победихте.

Жребецът му ми се полага.

— Мой друже, — казал му веднага [7392]

Говен, — неимоверно много

ме затруднявате, ей Богу.

Как ще се прибера пешком?

— Сеньор, повярвайте, че щом [7396]

онез девойки разберат,

че в случая за вас дългът

не значи нищо, ще си кажат,

че сте безсъвестен, и даже [7400]

едно такова поведение

ще сметнат те за престъпление.

Не, никой друг на този бряг

не е постъпвал тъй, откак [7404]

съм тук. Щом падне победен

в бой някой рицар, то за мен

по право конят му остава.

Ако не коня, аз тогава [7408]

отвеждам рицаря оттатък.

— Мой друже, щом са тъй нещата,

водете го, защо пък не.

— Приемам, драги, но поне [7412]

на външен вид той според мен

не ми изглежда примирен:

за миг ще скочи на крака.

Ако направите така, [7416]

че в лодката да влезе лесно,

за мене би било чудесно.

И със това ще свърши всичко.

Дано се справите самичък! [7420]

— Но, брате, с коня ми в туй време

кой би могъл да се заеме?

— Не се изобщо тревожете,

на мене коня поверете. [7424]

Ще ви съдействам. Обещавам.

И честната си дума давам.

— Така да бъде, щом си казал!

Говен от коня бързо слязъл, [7428]

веднага му го поверил,

а след това се устремил

към този, който виждал ясно,

че вече е съвсем натясно, [7432]

понеже тежко бил ранен,

и щом се приближил Говен,

раненият признал със срам:

— Сега, сеньор, аз виждам сам, [7436]

че в моя случай не отива

да ви оказвам съпротива…

По-лошо би могло да стане.

Не крия, че след тези рани [7440]

изпаднах в пълната ви власт

и изход друг не виждам аз.

Правете с мен каквото щете.

Говен отвърнал му: — Станете [7444]

сеньор, защото се налага

оттук да тръгвате веднага

с лодкаря. — Другият се вдигнал

и с мъка до лодкаря стигнал. [7448]

А и Говен при него пак

дошъл да го попита как

да разбере дали момата,

с която стигнал до реката, [7452]

не е заминала отсреща.

Лодкарят явно се досещал

коя е и предупредил:

— Не я мислете, друже мил! [7456]

Ако пак с нея се сближите,

наскоро ще се убедите,

че надминава сатаната!

На колко рицари главата [7460]

е паднала по нейна воля!

Сеньор, най-искрено ви моля

да я забравите. А днес

за мен ще е висока чест [7464]

да дойдете във моя дом.

Опасност ви очаква, щом

тук да останете решите.

— Приемам. След като държите [7468]

да бъда този ден у вас,

да тръгваме! — Говен завчас

успял и коня си да вкара

във ладията на лодкаря, [7472]

защото мамел го брегът,

където виждал се домът

на този тъй почтен лодкар:

дом, в който да посрещнеш цар! [7476]

Щом влезли тримата, Говен

бил най-удобно настанен,

а не след дълго за вечеря

той на трапезата намерил [7480]

и плодове, и зарзавати,

месо от всякакви пернати,

от яребица, от фазан,

и от елен, и от глиган… [7484]

Вечерята си те полели

е безброй вина: червени, бели,

и млади, но и отлежали.

До късно всички пили, яли… [7488]

Доволен домакинът бил,

че гост такъв е приютил

и е докарал рицар в плен.

Пък и намерил тук Говен [7492]

гостоприемство, от което

възрадвало му се сърцето,

и на лодкаря щедър, мил

той от душа благодарил. [7496]

Говен прекарал в сън нощта

и сам по навик сутринта

очи отворил твърде рано,

а и лодкарят не останал [7500]

до късно да лежи в леглото;

той също бил на крак, защото

държал да срещне със Говен

лъча на идващия ден. [7504]

Стояли те облакътени

върху прозорците огрени,

със взор, насочен към гората,

към замъка върху скалата. [7508]

Пленен от гледката, Говен

с лодкаря споделил: — За мен

е интересно да узнам

чии са онзи замък там [7512]

и нивите околовръст?

— Не знам чии са. Честен кръст.

— Как тъй? Щом тук приет сте явно

добре и служите отдавна [7516]

и сте с блага възнаграден,

нима ще скриете от мен

той на кого принадлежи?

— Сеньор, това не са лъжи; [7520]

не зная, пък не съм и питал[149].

— Но там е нужна и зашита,

тя на кого е поверена?

— Тя, друже, е осигурена [7524]

от петстотин стрелци наети

със лъкове и арбалети.

Щом доближи се тук смелчак,

сами стрелите на рояк [7528]

ще полетят[150]. В двореца има

кралица с мъдрост несравнима[151]

от знатен и преславен род.

Владее тя голям имот, [7532]

държи трезор със много злато

и е платила пребогато,

когато си е построила

тоз замък. Тя се е сдобила [7536]

със дъщеря и тя кралица[152],

чаровница и хубавица.

Тя също дъщеря си има:

учтива, мила, несравнима [7540]

по нрав, по ум и красота[153].

И друго нещо: в крепостта

ще видите голяма зала;

за нея нивга не е бдяла [7544]

охрана, нищо не грози я,

защото пази я магия.

Един книжовник, който знаел

по светилата да гадае [7548]

(и със това се бил прославил),

такива чудеса направил,

каквито никъде ги няма.

Ако във залата голяма [7552]

проникне рицар с пъклен план,

или от похот обладан,

или лъжец, или скъперник,

какъвто и да е мизерник [7556]

или подлец, или нахал,

и час дори не би живял…

Той неминуемо умира[154].

Във този замък се намират [7560]

Петстотин[155] смели и достойни

момци — те служат като воини.

Стотина са с едва наболи

мустаци по лицата голи, [7564]

стотина други отпреди

са със мустаци и бради,

стотина бръснат си брадите.

а си подстригват и косите; [7568]

сто други като сняг са бели,

а други сто са посивели.

Там има и жени, лишени

от собствените си имения, [7572]

след като вече са умрели

мъжете им. Поостарели,

живеят те усамотени,

несправедливо ощетени. [7576]

А и девойки сиракини

там има — те пък без роднини

стоят, без татко и без мама,

и могат да разчитат само [7580]

на двете прелестни кралици.

В очакване на някой рицар

живеят тези мили хора,

надявайки се той да стори [7584]

лелеяните добрини

за тези възрастни жени:

да им възстанови земите,

да подпомогне и момите [7588]

по-бързо да се задомят,

а на момците — да вървят

достойни рицари да стават.

Но всички те са със такава [7592]

съдба жестока и проклета,

че зима ще екове морето,

преди да се намери рицар

със смела, доблестна десница, [7596]

почтен, възпитан, разсъдлив,

великодушен, милостив,

та той да прекрати войните,

и да възвърне на жените [7600]

именията им безмерни,

а за момите да намери

най-подходящите ергени,

а пък младежите почтени [7604]

във рицарство да посвети

и замъка да освети,

злини, магии да премахне[156].

Говен направо щял да ахне: [7608]

безкрайно се зарадвал той

и рекъл: — Домакине мой,

по-бързо коня доведете,

оръжието донесете [7612]

да се приготвя, че отивам.

— Къде отивате? Не бива

да мръдвате оттука днес,

тук ще останете нощес, [7616]

че и през следващите дни.

— Стопанино, Бог с добрини

дома ви нека да дарява!

Но аз веднага заминавам [7620]

в двореца. — Господ да ви пази,

сеньор! Не знам каква е тази

налудничавост. Тук при нас

си стойте, моля ви се аз. [7624]

— Не ще стоя. Да съм проклет,

ако по вашия съвет

се водя. Аз не съм страхливец,

а камо ли пък мързеливец[157]. [7628]

— Какъв сте упорит! Тогава

вървете! Много страшно става,

но как да ви разубедя!

Я нека аз ви заведа [7632]

нататък; моята закрила

би рисковете намалила.

Ала държа да се вречете…

— В какво, приятелю? Кажете. [7636]

— Но обещайте най-напред.

— Добре, аз давам ви обет,

ако това не ми засяга

достойнството. — Говен веднага [7640]

разпоредил да доведат

жребеца му, да му дадат

доспехите, на коня скочил

и към двореца се насочил. [7644]

Лодкарят много тъжен бил,

ала все пак го придружил

на кон до близкия палат.

А там, отпред, човек сакат [7648]

бил седнал върху куп листак.

Човекът бил с изкуствен крак,

цял от сребро, обхванат с чудни

обковки златни, изумрудни. [7652]

И както той си там седял,

в ръката остър нож държал

и правел някакъв бастон.

Лодкарят и Говен на кон [7656]

край него минали, обаче

унесъл се бил той така, че

към двамата не се извил

и думичка не промълвил. [7660]

А те самите, мълчешката,

отдалечили се нататък.

Щом наближили, чак тогава

лодкарят дръпнал за ръкава [7664]

Говен и рекъл му полека:

— А как намирате човека

с протезата? — Да, интересно.

Но се разбира много лесно, [7668]

че този крак не е от дъб.

— Наистина кракът е скъп;

човекът много е богат[158].

Но чуйте друго: тоз палат [7672]

голяма неприятност крие.

Със вас дойдох, че инак вие

изложен сте на риск голям.

Когато стигнали дотам, [7676]

видели много хубав вход:

врати високи, чуден свод,

а пантите от чисто злато.

От двете му врати едната [7680]

била направена от кост,

а другата от абанос[159].

И всичко в злато обковано.

Навсякъде било настлано [7684]

с различни плочки скъпоценни:

червени, сини и зелени,

със изработка най-изкусна,

И тук не мога да пропусна [7688]

да кажа, че насред палата

сред обстановка чудновата

се виждало едно легло,

което цялото било [7692]

направено от злато чисто,

а пък въжетата сребристи

подобно на снега блестели.

Над всичките ъгли висели [7696]

красиви, мънички звънчета.

С коприна чудна на цветчета

било това легло покрито,

а пък на всяка от страните [7700]

един гранат тъмночервен

по всяко време, нощ и ден,

по-силно и от лъч блестял.

Креватът странен се крепял [7704]

на четири глави, които

стояли някак смеховито.

Главите пък били снабдени

със колела, приспособени [7708]

да се въртят съвсем свободно,

и там, където е удобно,

било премествано леглото.

С такава красота било то, [7712]

че никой граф и никой крал

не бил в такова ложе спал.

Били стените на палата

във облицовка, за каквато [7716]

човек, уви, мечтал би само:

палатът бил изцяло в мрамор.

Отгоре — пищно остъкление

с такова ярко осветление, [7720]

че може лесно да следите

кой преминава през вратите.

Така им светели стъклата,

че те, сравнени със дъгата, [7724]

били по-хубави дори.

Къде могла би да цари

по-ненагледна красота!

За тези приказни места [7728]

не искам вече да говоря.

Говен отдолу и отгоре

разгледал с интерес палата

и казал на лодкаря: — Брате, [7732]

не виждам нищо страшно аз.

Кажете ми защо тогаз

не бива да се влиза там?

Държа наистина да знам [7736]

сега причините, които

ви караха да забраните

без вас да дойда в тоз палат

така красив, така богат. [7740]

Кое ли нещо би могло

да ме възпре в това легло

да се отпусна за момент?

Така се чувствам уморен! [7744]

Ах, колко е красиво то!

Сеньор, кажете ми защо!

— Ах, драги, Господ да ви пази!

Не се излагайте на тази [7748]

неподозирана опасност,

че ви очаква смърт ужасна[160].

— Добре, сеньор, какво да сторя.

— Веднага ще ви отговоря [7752]

(сега ви виждам по-разумен).

Когато дадохте ми дума

да си изпълните обета,

поискахте да разберете [7756]

какво по-точно бих желал.

Тогава бях се въздържал,

но ето че дойде часът

да го узнаете. На път [7760]

към своята страна тръгнете

и щом пристигнете, кажете

на свойте близки и познати,

че сте видели във палата [7764]

неща тъй хубави, каквито

във друг палат не са открити.

— Загрижен сте за мен. Добре!

Но нали Бог ще ме презре [7768]

и ще загубя свойта чест,

ако склоня да тръгна днес,

без на леглото да приседна

и без отново да погледна [7772]

онез девойки пременени,

които вчера наредени

покрай прозорците съзрях.

— Не, няма никоя от тях [1116]

да видите. В това бъдете

уверен, драги! Напуснете,

без да се бавите, палата.

И си избийте от главата, [7780]

че ще ги видите друг път!

Те всички все така стоят

отвъд стъклата в този час

с очи, насочени към вас. [7784]

Говен бил упорит и пак

подхванал: — Ако няма как

да видя дамите, момите,

тогава ще ми разрешите [7788]

поне да седна на леглото.

Упорствам затова, защото

то там е, та поне веднъж

да легне някой знатен мъж [7792]

или пък благородна дама.

Кълна ви се, че нищо няма

да ми попречи там да седна.

Това е моята последна [7796]

и твърда дума. — Домакинът

видял, че нямало да минат

съветите му и тогава

спрял с него да се занимава [7800]

и предпочел да си отиде

във своя дом, за да не види

Говен как сяда на леглото,

излагайки се сам на злото. [7804]

И все пак рекъл: — Знайте, брате,

че този, който до кревата

дори за миг се е допрял.

той неизбежно е умрял. [7808]

Какво ли чудо в него има?

В момента ужас ме обзима,

защото заради леглото

залагате си тук живота [7812]

напук на моите съвети.

На Господа се помолете,

щом днес оставате в палата.

Бог нека ви спаси душата! [7816]

Аз зная, драги, че смъртта ви

в голяма скръб ще ме остави,

и затова си заминавам.

Лодкарят тръгнал. И тогава, [7820]

тъй както бил въоръжен,

приседнал рицарят Говен

върху леглото. Но звънците

забили силно и стените [7824]

на замъка се разлюлели

със грохот. И не закъснели

да се покажат чудесата

от всеки ъгъл на палата: [7828]

като че нещо чудодейно

разтворило най-ненадейно

прозорците и в миг стрелите

(на брой над петстотин били те) [7832]

все към леглото полетели

и в щита на Говен се спрели.

И някой друг да бе видял

това, едва ли би разбрал [7836]

в момента откъде стрелците

към него пускали стрелите.

Навярно имате представа

какъв ужасен шум създава [7840]

стрелбата с лък и арбалет.

Говен, от страшен смут обзет,

си казал, че за кралство даже

не би склонил да се окаже [7844]

в това опасно положение.

Но той отново с изумление

съгледал, че като по знак

за миг затворили се пак [7848]

прозорците. Без да изпада

във ужас, почнал той да вади

стрелите, минали през щита.

И не една била забита [7852]

така дълбоко във плътта му,

че вече бликала кръвта му.

Но в миг човек се появил

със кол, една врата разбил, [7856]

оттам огромен, страшен лъв

изскочил, зажаднял за кръв.

Веднага звярът настървен

нахвърлил се върху Говен, [7860]

във щита ноктите си остри

забил (ще кажеш, че е восък)

и той на пода бил прострян.

Ала Говен бил обигран, [7864]

извадил меча си и сварил

тъй силно звяра да удари,

че му отсякъл и главата,

и предните крака и двата, [7868]

и те увиснали на щита,

във който му били забити

току-що ноктите…[161] Говен

убил лъва и насърчен, [7872]

отново на леглото седнал.

Лодкарят в този миг погледнал

към замъка и щом разбрал

за станалото, засиял [7876]

от радост, мигом се завтекъл

при рицаря Говен и рекъл:

— Оръжието си свалете,

сеньор, и вече не бъдете [7880]

загрижен. Отсега нататък

със чародействата в палата

е свършено, за ваша чест.

И всеки, стар и млад, от днес [7884]

заради вас ще слави Бога,

ще ви цени безкрайно много.

И тутакси тълпа младежи

дошли във празнични одежди, [7888]

на рицаря се поклонили

и казали му: — Момко мили,

очаквахме ви тук отдавна.

За тази ви постъпка славна [7892]

кажете ни какво за вас

да сторим още в този час?

Един, тъй както се полага,

веднага взел да му помага [7896]

оръжието си да снеме.

А друг решил да се заеме

със коня му — юздата взел

и го в конюшнята отвел [7900]

след пътя дълъг да почива.

А в този миг мома красива

при него влязла във палата:

красива диадема златна [7904]

така й греела в косите,

като че ли били самите

от злато. А лицето бяло

с естествен руменец блестяло. [7908]

Била тя стройна, милолика,

накратко казано — за приказ!

А по петите й вървели

и други: все красиви, бели… [7912]

След тях явил се момък млад

и носел той на своя врат

един вързоп с чудесни дрехи,

та вместо рицарски доспехи [7916]

Говен одежди да си сложи

самурени, от скъпи кожи,

по-черни даже от катрана,

и туника златотъкана [7920]

с яркочервено наметало.

И облеклото се видяло

тъй подходящо на Говен,

че той останал възхитен. [7924]

А после от леглото скочил

и към момите се насочил,

за да ги поздрави най-мило.

Те в отговор се поклонили, [7928]

а после първата девица

му рекла: — Нашата кралица,

сеньор, сега ви поздравява.

На всички нас тя повелява [7932]

да служим предано на вас.

От дружките ми първа аз

ви обещавам откровено

да служа винаги почтено [7936]

на вас — наш щедър покровител[162].

Та вижте колко са честити

девойките. Най-сетне ние

се срещаме със най-добрия, [7940]

с най-смелия и честен мъж.

Повтарям ви още веднъж,

че сме на вашите услуги.

Тогава тя и всички други [7944]

се поклонили доземи.

Говен от милите моми

бил трогнат: всички те били

тъй хубави, пък и нали [7948]

го смятали за свой спасител,

свой господар и покровител.

Веднага им направил знак

да станат. И тогава пак [7952]

чул първата да казва бавно:

— Сеньор, добихте име славно!

Затуй кралицата, преди

тук да ви срещне, нареди [7956]

да ви предам ей тази дреха,

защото вие след успеха

над онзи звяр сте уморен

и вероятно изпотен. [7960]

Добре се с нея загърнете

и от простуда се пазете:

тъй както лед водата става,

така кръвта се вледенява, [7964]

когато тялото изстива

и ледни тръпки ви побиват.

Съдете колко е грижовна

кралицата ни. — Със синовна [7968]

признателност Говен тогава

отвърнал: — Бог добро да дава

на благородната кралица,

а също и на вас, девици, [7972]

за хубавите ви слова.

Ако се съди по това,

което върши, тази дама

се слави с опитност голяма. [7976]

Пък и какви придворни има!

По мъдрост тя е несравнима

и много вещо преценява

какво е нужно да се дава [7980]

на победил във боя рицар.

От мен на вашата кралица

най-искрено благодарете!

— Добре, сир! Сигурен бъдете, [7984]

че ще постъпя аз така.

За вас най-важно е сега

тез дрехи да си облечете,

а след това се насладете [7988]

на тази гледка към гората,

към нивите и към реката.

А можете, ако решите,

на кулата да се качите, [7992]

дордето се завърна аз.

Облякъл се Говен тогаз,

старателно си закопчал

наметката и пожелал [7996]

да се разходи с домакина:

покрай прозорците да минат,

на кулата да се качат

и на върха да постоят, [8000]

за да погледат красотата

на хълмовете и полята,

и на водите бързоструйни,

и на тревите гъсти, буйни, [8004]

и на горите, пълни с дивеч.

Говен харесал тоз край дивен

и със лодкаря споделил:

— Наистина щастлив бих бил, [8008]

ако живея в този кът.

Така привлича ме лесът,

че често в него бих ловувал!

— Не може, драги! Аз съм чувал [8012]

отвърнал мъдрият лодкар, —

че който тук е господар

(дали е право или криво)

във никой случай той не бива [8016]

на замъка извън стените

да ходи. Щом сте покровител

на тези хора, не мислете

да бродите из лесовете [8020]

със лък и със стрели в ръка[163].

Така било е и така

ще бъде. Тук ще си стоите!

— Лодкарю, ако продължите [8024]

тъй да говорите, за бога,

повярвайте ми, че не мога

да издържа. Ще полудея.

Не съм съгласен да живея [8028]

ни седем дни, ни сто и седем

все в този замък ненагледен,

ако не мога, щом поискам,

да ида във онази близка, [8032]

подмамваща за лов дъбрава.

И се прибрал Говен тогава

с глава, от мисли натежала,

в голямата прекрасна зала, [8036]

приседнал на леглото пак

и просто не помръднал, чак

дордето там се появила

познатата девойка мила. [8040]

Когато я видял, Говен,

все тъй отчаян, натъжен,

веднага станал, приближил

и най-учтиво поздравил. [8044]

По израза му тя открила,

че е отчаян и решила,

че някак си не подобава

сега въпроси да задава, [8048]

и рекла на добрия рицар:

— Разбрах от моята кралица,

че да ви посети желае.

И тя държи от вас да знае [8052]

кога да стане тази среща.

Аз между другото се сещам,

че за обяд дойде часът.

Къде да ви го поднесат — [8056]

там долу или в тази зала?

— Не, да не сте ми споменала

пак за храна! Не ща да ям.

Не ще приема и да знам, [8060]

че ще издъхна още днес,

защото чакам друга вест,

по-утешителна за мен[164]. [8064]

Като изслушала Говен,

отишла милата девица

при своята добра кралица,

а тя попитала веднага: [8068]

[a] — Кажи ми, племеннице драга, [8068]

тоз, който Бог изпрати нам,

как чувства се, държа да знам.

— Владетелко достопочтена,

уви, и аз съм натъжена [8072]

от срещата ми с този млад

и смел сеньор. Ах, с колко яд

и горест ми говори той!

Не мога да ви кажа кой [8076]

довел го е до раздразнение,

до ярост и до огорчение,

пък да попитам не посмях.

Ала когато го видях [8080]

за първи път преди това,

той произнасяше слова

на мъж възпитан, на мъдрец,

а е и рядък хубавец. [8084]

И неочаквано за мен,

видях го много променен!

Та той твърди, че най-добре

е още днеска да умре! [8088]

— Не бой се, племеннице мила,

ще пробвам да му вдъхна сила

и вярата му да възвърна.

Достатъчно е да го зърна, [8092]

и с радост и покой в душата

ще заменя горчивината.

И без да губи ценно време,

отправила се тя да вземе [8096]

веднага другата кралица

и се проточила редица

от двеста хубави моми

и още толкова момци, [8100]

които искали да идат

във залата Говен да видят.

А той, когато ги съзрял,

че идват, мигом разпознал [8104]

кралицата — той вече знаел

добре на външен вид каква е:

с две плитки бели чак до кръста,

облечена в одежда пъстра [8108]

от скъп брокат, добре скроена,

с цветчета златни украсена.

Веднага той се устремил

към нея и я поздравил. [8112]

А тя му рекла: — Монсеньор,

по ранг сте първи в този двор,

а аз съм втора. Първенството

на вас отстъпвам днес, защото [8116]

достойнството се в бой печели.

Бих искала да знам не сте ли

от крал Артуровата свита?

— О, да, владетелко честита. [8120]

— Нима към рицарската стража

числите се? Държа да кажа,

че подвизите ви познавам.

— О, не, кралице. — Но тогава [8124]

в Артуровата Кръгла маса

участвахте ли? Знам, това са

мъже достойни, смели, честни,

по цялата земя известни. [8128]

— Измежду най-добрите може

и да не съм, но аз, госпожо,

не съм сред лошите. — Така е,

мъдрецът две и двеста знае: [8132]

хем на хвалби не се поддава,

хем укорите отстранява.

Я нещо друго ми кажете:

познавате ли синовете [8136]

на Лот и колко са на брой?

— Да. Четирима има той.

Най-възрастният е Говен,

след него идва Агравен, [8140]

а следващите ги по ред —

Гахериет и Герехет.

— Бях сигурна и аз самата,

че тези са им имената. [8144]

Бог да даде, както на вас,

и те да дойдат тук при нас!

И друго важно е за мен —

познавате ли Уриен? [8148]

— О, да, кралице несравнима,

той също синове си има:

Ивен е първият от тях —

красив, вежлив, незнаещ страх. [8152]

Ако го срещна сутринта,

щастлив съм чак до вечерта[165].

И брат му също е Ивен,

но той не му е брат рожден, [8156]

а Копелето го зоват.

Които с него се решат

на бой, така ще го познаят,

че друг път вече ще си траят. [8160]

И двамата са хем красиви,

хем смели, хем и услужливи

и са на почит в своя двор.

— Ами за крал Артур, сеньор, [8164]

какво ще кажете, той как е?

— По-здрав, по-жизнен и по-як е

от всички други във страната.

— Със право носи се мълвата, [8168]

че младенее кат дете.

Дори да стигне до стоте,

такъв ще си е и тогава…[166]

Не искам да ви затруднявам, [8172]

сеньор, но мога ли накрая

и още нещо да узная:

как е кралицата сега?

— Госпожо, чувства се така, [8176]

както се чувства най-добрата,

най-хубавата на земята.

В света на нея равна няма.

Бог от реброто на Адама [8180]

направил Ева — оттогаз

(поне така си мисля аз)

по-достолепна хубавица

от тази прелестна кралица [8184]

не е живяла в този свят.

Като учител с глас благат,

дечицата тя наставлява,

а и големите дарява [8188]

със знание и със поука.

Ако доброто властва тука,

това на нея се дължи.

До нея щом се доближи, [8192]

човек все нещо ще научи,

подкрепата й ще получи.

Тя всички нас добре познава,

кому каквото трябва дава. [8196]

В каквото да си затруднение,

ти ще почувстваш облекчение.

— Надявам се, сеньор, и аз

тъй да въздействам днес на вас. [8200]

— В това съм твърдо убеден.

Преди да дойдете при мен,

госпожо, много тъжен бях,

ала когато ви видях, [8204]

почувствах тутакси в душата

такава радост, за каквато

не съм мечтал дори. — За бога,

сеньор, аз мисля, че ще мога [8208]

дваж по-щастлив да ви направя

и няма да ви изоставя

в безверие и във тъга.

Но вече време е сега [8212]

да седнем всички на софрата.

Къде да поднесат храната?

Как предпочитате — дали

да я сервират тук, или [8216]

да слезете и вие с нас?

— Госпожо, в тази зала аз

оставам. Чух, че никой друг

до днес не се е хранил тук. [8220]

— Така е. Който тук е влязъл,

той жив навън не е излязъл.

— Тогава тук да я дадат.

— Добре, сеньор. За първи път [8224]

за вас ще сложим тук софра.

Преди кралицата добра

да тръгне, тя разпоредила

двеста и петдесет най-мили [8228]

моми до него да застанат

на масата — хем да се хранят,

хем дълго с него да общуват.

Извикали да му слугуват [8232]

над сто мъже: едните млади

били и даже голобради,

а други вече побелели.

До стола му двамина спрели: [8236]

един му режел с нож месото,

а друг наливал му виното.

Поканен бил лодкарят редом

с Говен на масата да седне [8240]

и всички дружно яли, пили.

Наздравиците продължили

по-дълго и от Бъдни вечер.

Настъпила нощта и вече [8244]

наложило се да запалят

в превърнатата в гостна зала

и свещници, и факли… Доста

от сътрапезниците с госта [8248]

любезни думи разменили,

а след това се веселили,

играли танци, песни пели

и непрестанно се стремели [8252]

пред госта тъй да се държат,

че той да види как ценят

това, което днес е сторил

с лъва, когато се е борил. [8256]

Щом времето за сън дошло,

той легнал в чудното легло

и тутакси девойка мила

една възглавница от свила [8260]

поставила му под главата.

Когато пукнала зората,

слуги до чудното легло

донесли ново облекло [8264]

от скъпи кожи и сатен,

предназначено за Говен.

От сън събудил го лодкарят,

да се измие го накарал [8268]

и нови дрехи да си сложи.

Сега до неговото ложе

била самата Кларисан,

девойка мила с тънък стан, [8272]

а тази прелестна умница

била на майката кралица

рождена внучка. Щом момата

завърнала се при добрата [8276]

кралица, тя се приближила

с въпроса: — Моя внучке мила,

сеньорът стана ли от сън?

Отдавна светло е навън. [8280]

— Госпожо, станал е и вече

със нови дрехи е облечен.

— А мога ли сега да зная

къде е той? — Видях накрая, [8284]

че той към кулата възлиза,

ала не го видях да слиза.

— Я виж! Къде се е завтекъл

тъй рано? Ако Бог е рекъл, [8288]

ще сторя тъй, че в този ден

да бъде той ощастливен.

И те открили, че сеньорът

с лодкаря е застанал горе [8292]

на кулата и наблюдава

как отдалече се задава

една девойка, придружена

от рицар в пълно снаряжение. [8296]

Кралицата се приближила

и казала му: — Момко мили,

щастлив и весел днес бъдете!

На вас желаем го и двете. [8300]

Дано Отецът славен — тоя,

който направи майка своя

от щерка си, живот ви дава!

— Със много радост да дарява [8304]

вас Този, който на земята

при хората Сина си прати

за чест на всички християни.

Оттук, където съм застанал, [8308]

ей там на пътя виждам аз

девойка: тя върви към нас,

а пък след нея идва рицар.

Кои ли ще са те, кралице? [8312]

— Та вчера таз девойка млада

дойде със вас! Дано във ада

отиде! Тя е тъй лукава

и лоша, че не заслужава [8316]

и да я споменете даже.

Могла бих същото да кажа

за рицаря, вървящ със нея.

Едва ли имате идея, [8320]

сеньор, какъв храбрец е той.

Не е игра да водиш бой

със него. Колко е убил

и още колко победил! [8324]

— Дали да ида при момата?

— Да пази Бог! Та аз самата,

младежо мил, не съм съгласна

към явна гибел да ви тласна. [8328]

Я по-добре по своя път

те двамата да си вървят.

На себе си ще навредите,

ако оттук се отделите. [8332]

— Кралице, Господ да не дава!

Нима това ще означава

тук да стоя като в затвор,

без да изляза на простор? [8336]

— Госпожо — казал й лодкарят, —

ако насила го накарат

тук да стои, той от тъга

умрял би. По-добре сега [8340]

да иде там го оставете.

— Добре, младежо мил, вървете,

но още тази вечер аз

ви искам да сте тук при нас. [8344]

— Ще се завърна. Обещавам,

кралице. Но си позволявам

една молба: до осем дена

не се опитвайте от мене [8348]

да разберете как се казвам[167].

— Добре! Съгласна съм. Ще спазвам

това условие. Държа

вас с нищо да не натъжа, [8352]

макар че тъкмо в този час

щях за това да питам аз.

От кулата щом всички слезли,

младежи бързо наизлезли, [8356]

един оръжието тук

донесъл, а жребеца друг

довел. И той, въоръжен,

бил от лодкаря придружен [8360]

до онзи пристан на реката.

Признанията на Лошата мома. Спор с Гриномелан

Когато минали оттатък,

Говен веднага слязъл с коня,

а там дошъл бил вече оня [8364]

самонадеян, силен рицар

и той на лошата девица

задал въпроса: — Мила моя,

кажи дали познаваш тоя, [8368]

който върви въоръжен

и идва право срещу мен?

— Не, драги, аз не го познавам —

му отговорила тогава [8372]

момата злобно, — ала знам,

че вчера с мен дойде насам.

А той отвърнал й: — За бога,

аз тъкмо чудех се как мога [8376]

да го открия в тез предели

и даже питах се не е ли

избягал вече. Кой е тоя

чужд рицар, влязъл във Галвоя [8380]

и после невредим оттам

се е завърнал? Аз не знам

такъв човек до днешен ден —

в това поне съм убеден. [8384]

И тоя има да си пати,

в затвор и него ще изпратя,

щом като случаят събра ни.

И вместо много да се кани, [8388]

той хванал здраво своя щит

и бил готов да връхлети

съперника си да удари

със всичка сила, но не сварил… [8392]

Говен му устрема пресякъл

и със един замах той свлякъл

противника си на земята

с кървяща рана във ребрата. [8396]

Но ризницата устояла

и острието не успяло

да я разкъса на парчета.

Ала пък точно там, където [8400]

ударил, бликнала кръвта

и му обагрила плътта.

Раненият отново станал

и пак за меча си се хванал [8404]

в стремеж да налети на бой,

но вече изтощен бил той,

защото целият бил в кръв

и се видял принуден пръв [8408]

съперника си да помоли

за милост. На Говен какво ли

оставало му? Той приел

и при лодкаря го завел. [8412]

Ненавистната зла мома

видяла всичко и сама

от коня слязла, а Говен

я поздравил и с той почтен [8416]

й казал: — Хубавице драга,

на своя хубав кон веднага

качете се и през реката

ще минете със мен оттатък. [8420]

Да ви оставя тук не бива.

А пък момата заядливо

му рекла: — Рицарю наперен,

ако приятелят ми верен [8424]

не бе ранен преди това,

не бихте казал тез слова,

а щяхте да сте ням от страх,

като че ли сте мат при шах. [8428]

Да, повалихте го, обаче,

признайте си, това не значи,

че по-добър сте. Често става

слаб силен да надделява. [8432]

Ако сега ме придружите

там до дървото и склоните

да сторите това, което

той правеше за мен, дордето [8436]

бе още здрав, тогава чак

ще кажа, че сте по юнак

и с вас ще се държа учтиво.

— Девойко драга, аз отивам — [8440]

отвърнал й Говен, — защото,

щом като трябва до дървото

да се отиде, туй съвсем

не е за мен голям проблем. [8444]

А тя си рекла: — Да не дава

Бог да ви видя пак тъдява.

Отправили се те нататък.

той яздел бързо след момата, [8448]

а пък във замъка жените

от жал си скубели косите

и вайкали се през сълзи:

— Беда ужасна ни грози! [8452]

Защо ли не умрем веднага!

На явна гибел се излага

човекът, станал наш спасител,

наш господар и покровител. [8456]

Онази зла девойка вече

отведе го и той далече,

сред чужди, ще умре злочест.

Че никой друг оттам до днес [8460]

не се е върнал пак при нас.

Скърбим тук всички в този час.

Когато Бог ни с него сбра,

във своята звезда добра [8464]

повярвахме — мъж съвършен,

с такива добрини дарен,

дойде за нашето спасение.

И всички те, опечалени, [8468]

следели с взор как той, уви,

след злобната мома върви.

Когато стигнали, Говен

й казал: — Драга, според мен [8472]

пред вас поетия обет

изпълних вече. Занапред,

щом друго искате, за бога,

ще го направя и ще мога [8476]

да се представя с чест пред вас.

Отвърнала му тя тогаз:

— Ей там се вижда брод дълбок,

отвсякъде със бряг висок. [8480]

Приятелят ми често сам

минаваше реката там

и ми донасяше цветчета

от разцъфтелите дървета. [8484]

— Как тъй, девойко! Там брод няма.

Реката много е голяма.

Какъв висок и стръмен бряг!

Наистина не виждам как[168] [8488]

човек преминал би оттатък.

— Аз знаех — рекла му момата, —

че сигурно ще ви е страх.

До днеска никога не бях [8492]

и мислила, че сте способен

през този страшен брод злокобен

да минете. Какъв юнак

сте вие, щом до онзи бряг [8496]

не стигнете? А уж сте смел!

Говен жребеца си повел

към онзи бряг висок, отвесен

и над реката се надвесил: [8500]

макар че тя била дълбока,

не му се сторила широка

и той се поуспокоил.

Един ли път принуден бил [8504]

да се прехвърля с кон над ров

и по-широк! Той бил готов

на всичко. Чувал бил мълвата,

че който скочи през реката, [8508]

ще бъде увенчан със слава.

Отдалечил се той тогава

да се засили, та дано

прескочи над водата, но [8512]

попаднал точно по средата.

Все пак със плуване оттатък

да мине конят му успял,

но щом брега достигнал, спрял [8516]

почти напълно изтощен.

Веднага рицарят Говен

от коня слязъл, снел седлото,

встрани оставил го, защото [8520]

било то със вода пропито.

Заел се после упорито

да бърше коня по главата,

по хълбоците и краката [8524]

и щом добре го подсушил,

седлото сложил и решил

на път отново да поеме,

но с бавен ход. След кратко време [8528]

той недалече забелязал

сам рицар, който бил излязъл

на лов за птици из полето.

Тъй ведро му било лицето [8532]

и толкова красив бил той,

че аз сега се питам кой

сполучил би със думи само

да ви опише хубостта му. [8536]

Говен до него приближил

и пръв започнал: — Друже мил,

след като Бог ви е създал

като върховен идеал [8540]

за красота и смелост, нека

със радост и късмет довека

най-щедро Той да ви дарява.

Отвърнал другият тогава: [8544]

— По-хубав и по-съвършен

си ти самият според мен.

Но мога ли да зная как

остави ти на онзи бряг [8548]

проклетата и зла мома?

Нали не беше там сама?

— Не, с рицар бе — додал Говен. —

Със рядък щит въоръжен. [8552]

— А с него ти какво направи?

— В бой победих го. — И тогава?

— Остана пленник на лодкаря

и той в дома си го закара. [8556]

— Добре си сторил, скъпи брате.

Ще ти призная, че момата

ми бе приятелка, но тя

отказваше ми любовта, [8560]

която чаках да получа.

Така и не дочаках случай

„приятел“ да ме нарече.

Ще ти призная още, че [8564]

целувал съм я, но насила.

Тя никога със мене мила

не е била. Аз всъщност знам

защо любовният ми плам [8568]

за нея бе непоносим.

Тя имаше си свой любим,

но аз му я отнех в двубой,

във който мъртъв падна той. [8572]

Със себе си я взех тогава,

но убедих се, че не става

насила хубост. Та какво ли

не правих? Колко й се молих? [8576]

Ала напразно всичко беше.

Тя непрекъснато следеше

удобен случай да избяга.

И след като успя, веднага [8580]

с друг рицар се сприятели…

От него я отне, нали?

И той със копие умело

си служи и се бие смело, [8584]

ала все пак не се реши

до мене да се доближи.

А ти с постъпката си днес

спечелил си такава чест, [8588]

каквато никой рицар млад

не е познал на тоя свят.

През Зли брод със успех си скочил

и никой днес не ще посочи [8592]

да го е правил някой друг.

— А пък момата, драги, тук

твърдеше друго: тя пред мен

говореше, че всеки ден [8596]

приятелят й там минавал.

— Тъй ли? Измамница такава!

В Зли брод да беше тя умряла!

Наистина е полудяла, [8600]

щом е могла това да каже.

Презирала те е. И даже

е искала да те удави.

Всевишният да се разправи [8604]

със тази дяволица!… Нужно

е с теб да действаме задружно

(каквото и със нас да стане)

и да поемем обещание, [8608]

че ако занапред се случи

да искаш нещо да научиш

от мене, щом ми е известно,

ще ти го доверя най-честно. [8612]

За тебе също да важи!

Щом питам те, не ме лъжи,

а истината говори.

Говен се съгласил — дори [8616]

взел пръв въпроси да задава:

— Сир, имате ли си представа

чий град е този, как зове се?

— Чуй, брате, този град чудесен [8620]

от Господа ми е дарен

и се нарича Оркелен.

— А вас самия как зоват?

— Гриномалан. — Един ли път [8624]

съм чувал да се споменава

за рядката ви бойна слава[169]

и че огромното имение

е ваше собствено владение. [8628]

А как нарича се момата

на този рицар, за която

добро не чух аз? — Да, така е.

Тъй злобна и омразна тя е [8632]

и върши толкова злини,

че всички хора настрани

от нея винаги стоят.

Надменната я там зоват. [8636]

И с право… В Логър е родена.

— А кой е рицарят надменен,

когото смазах, та лодкарят

със ладията го откара? [8640]

— Ще отговоря, драги мой:

Надменния се казва той —

достоен рицар с рядка слава.

Той сигурност осигурява [8644]

на идващите във Галвоя.

— А как е името на тоя

дворец, във който вчера бях

и там до полунощ гулях? [8648]

Гриномалан засегнат бил

от тези думи и решил

да тръгне, малко натъжен.

Ала настигнал го Говен [8652]

и го приканил: — Друже, спрете

и за обета си спомнете.

А той, подразнен от това,

обърнал към Говен глава [8656]

и рекъл: — Нека е проклет

часът, когато аз обет

поех! Махни се надалече!

И нека смятаме, че вече [8660]

обетът ми пред теб отпада.

Сега разбирам с изненада,

че ти познаваш тъй палата,

както познаваш и луната. [8664]

А аз очаквах да узная

от теб оназ страна каква е.

— Сеньор, наистина аз бях

във онзи замък и преспах [8668]

във чудното легло. Едва ли

в такова някога са спали

и други рицари, защото

неповторимо е леглото. [8672]

— Изглежда ми невероятно!

В действителност ми е приятно

да чуя новини прекрасни.

Ала това не са ли басни [8676]

на сладкодумен фантазьор?

Не си ли всъщност ти жонгльор,

а аз за рицар най-достоен

те взех. С какъв ли подвиг боен [8680]

в палата си се проявил?

Къде по-точно там си бил?

— Ах, адски ужас преживях,

сеньор! Аз тъкмо седнал бях [8684]

върху леглото и тогава

настана безподобна врява:

въжета скърцаха, звънтяха

звънци; прозорците там бяха [8688]

затворени, ала самички

за миг разтвориха се всички

и разлюляха се стените.

Политнаха към мен стрелите [8692]

на лъкове и арбалети,

забиваха си върховете

във моя щит, а страшен лъв,

настръхнал, зажаднял за кръв, [8696]

нападна ме. Той бил държан

с вериги тежки окован,

като че чакал този ден

да се нахвърли върху мен. [8700]

Но острите му нокти в щита

стоят си и сега забити.

Мой друже, щита погледнете

и сам в това се уверете. [8704]

Какво ще кажете? Все пак

това не е ли явен знак,

че героично се държах?

И слава богу аз успях [8708]

с меч да му отсека главата

и предните крака — и двата.

Говен не бил се доизказал,

а другият бил вече слязъл [8712]

от коня и като застанал

на колене, смутен захванал

да иска прошка от Говен,

че бил към него непочтен. [8716]

Говен му казал: — Забравете

това и бързо се качете

на коня си, мой друже драг.

Гриномалан възседнал пак [8720]

чудесния си кон и казал:

— Нататък Господ да ви пази!

Доколкото аз знам, до днес

не е познал такава чест, [8724]

такава слава никой рицар.

А белокосата кралица,

приятелю, нали можахте

да видите? Нали разбрахте [8728]

и как на име я зоват,

и откъде е? — Никой път,

сеньор, не бих си позволил

такъв въпрос. А да съм бил [8732]

със нея, да, аз имах случай.

— Сега от мен ще го научиш:

на крал Артур е майка тя.

— За бога, знам, че сто лета [8736]

е вуйчо ми Артур навършил

и може да ги е прехвърлил.

А има шестдесет години

откак се майка му помина. [8740]

— И все пак майка му това е.

От всеки в кралството се знае,

че Утер Пендрагон, бащата,

умрял, а след това в страната [8744]

кралицата Игерн дошла

и тъй омаяна била,

че наредила на скалата

да бъде построен палатът, [8748]

където ти си престоял.

Навярно вече си видял

ти там и младата кралица:

и тя голяма хубавица, [8752]

и тя достойна и богата.

На краля Лот е тя жената

и майка на Говен. Да може

той само зло да среща, боже! [8756]

— Говен добре познавам аз,

а майка му не е сред нас

от вече двадесет лета.

— Не споря. Тъкмо тука тя [8760]

след идването си родила

момиче хубаво и мило,

сегашната мома, която

тъй скъпа ми е на душата. [8764]

Та тя сестра е на Говен[170].

Ах, ако можеше пред мен

той да изникне в този час,

сърцето му изтръгвам аз [8768]

и с меч отсичам му главата,

макар че влюбен съм в сестрата.

— Мой друже, хората различно

обичат. В случай че аз лично [8772]

девойка някаква обичам,

това ще значи, че обричам

душата си и на родата.

— И аз тъй гледам на нещата. [8776]

Но като си помисля само

как зверски на Говен баща му

уби баща ми; на свой ред

Говен пък моя братовчед[171] [8780]

уби — а той бе рядък рицар!

За жалост моята десница

от онзи ден до днешна дата

все чака случай за разплата. [8784]

Една молба към тебе имам,

сеньор: при моята любима

във замъка сега върви,

от мене ти я поздрави [8788]

и този пръстен й предай.

Кажи й, че във любовта й

не се съмнявам аз и смятам,

че предпочита тя самата [8792]

да види брат си умъртвен,

а не мен в кутрето ранен.

Говен молбата му приел,

подадения пръстен взел [8796]

и казал: — Друже, ще го сторя.

Честит сте с вашата изгора,

със благородната девица,

със тази умна хубавица. [8800]

Тя, брате, е мома прекрасна,

щом е наистина съгласна

с това, което ми твърдите.

— Безкрайно ще ме задължите, [8804]

щом проявите добрината

да идете сега в палата

и пръстена да занесете.

В замяна на това кажете [8808]

пък аз за вас какво да сторя?

Но нека да ви отговоря,

за името на този замък:

нарича се Шампийски камък, [8812]

така се казва и скалата.

Тук практикуват занаята

да боядисват платове

в червени, топли цветове. [8816]

От тях най-много се купува.

Дали не ви интересува

и друго? Реченото сторих,

на питането отговорих [8820]

и нямам друго да добавя.

— Тогава тук ще ви оставя

и нека да си кажем сбогом.

— Изчакайте, сеньор! Аз много [8824]

ще съм доволен да узная

и името ви най-накрая —

преди да сме си сбогом взели

и да сте своя път поели. [8828]

— Признавам, че не съм от тия,

които името си крият —

отвърнал другият тогаз. —

Омразният Говен съм аз. [8832]

— Така ли? — Племенник на краля.

— Не чакай днес да те похваля

за лудостта и дързостта.

Ах, как желая ти смъртта. [8836]

Как искам начаса да взема

оръжието, щита, шлема,

да влезем в ръкопашен бой,

та с меч да ти покажа кой [8840]

съм аз — и твоята глава

да се търкулне. Щом това

не плаши те, тогава спри!

След миг се връщам. И дори [8844]

ще доведа тук двама-трима,

та и свидетели да има.

А можем да приключим спора

като поканим други хора: [8848]

след като минат седем дена,

ще дойдем тук въоръжени,

ти — със кралицата честита,

с Артур и неговата свита, [8852]

а аз — със свои приближени,

та всички да са убедени

кой бил е по-сърцат, по-смел

в решителния ни дуел: [8856]

той няма да остане скрит

за благородния елит.

Щом като всички хора днес

ни смятат за мъже със чест, [8860]

двубоят между нас не бива

във никой случай да се скрива

или да бъде той разбран

като добре скроен капан, [8864]

при който се взаимно мамим.

Да видят рицари и дами

кой първи между теб и мен

ще се почувства победен [8868]

и кой ще бъде победител

пред погледа на всеки зрител.

— Сеньор, отвърнал му Говен,

ако зависеше от мен, [8872]

естествено бих предпочел

да няма между нас дуел.

Ако съм сторил прегрешение,

ще ви поискам извинение [8876]

пред всички от околността,

тъй както разумът, честта

на съвестта ми го налагат.

Отвърнал другият веднага: [8880]

— Здрав разум ли ще проявиш,

ако дуела отмениш?

Предложих ти да избереш

или сега да ми дадеш [8884]

възможност меча си да взема,

или пък след неделя време

да призовеш тук своите хора.

Знам, че Артур ще свика двора [8888]

на Петдесетница в Оркания[172]

и много гости ще покани.

Дотам два дена път се ходи.

Ако се пратеник проводи, [8892]

той всички ще намери в стана.

Побързай: ден година храни.

Говен отвърнал му тогава:

— Да, дворът се установява [8896]

в Оркания. До вечерта,

най-късно утре сутринта,

свой пратеник ще пратя там.

— А аз — подел Гриномалан — [8900]

предлагам заедно да идем

най-хубавия мост да видим.

Там хем дълбока е водата,

хем бързотечна и оттатък [8904]

от незапомнени години

човек не е успял да мине.

Веднага възразил Говен:

— Но за какво ми е на мен [8908]

да търся брод или пък мост?!

Защо девойката със злост

да казва после, че съм бил

страхливец? Вече съм решил [8912]

поетия обет да спазя

и да се върна при онази

девойка. — И Говен пришпорил

чудесния си кон и сторил [8916]

такъв отскок, че мигом пак

бил на оттатъшния бряг.

Видяла този скок момата,

поела коня за юздата, [8920]

отвела го, а след това

извила към Говен глава,

до него тя се приближила

и от сърце го поздравила, [8924]

признавайки му, че желае

за грешката да се покае:

нали по нейното желание

подложен бил на изпитание. [8928]

— Сеньор, бях много груба аз

към всички други и към вас.

И ако имате търпение,

едно подробно обяснение [8932]

аз настоявам да ви дам.

Изглежда онзи рицар там,

с когото срещнахте се вие

(ах, бог дано да го убие!), [8936]

бе влюбен в мен, но аз, напротив,

намразила го бях, защото

уби приятеля ми мил.

Та той си беше наумил, [8940]

че мога да го заобичам,

и със примамки най-различни

да ме спечели се стремеше.

Стремежът му напразен беше. [8944]

Щом случай ми се предостави,

веднага аз го изоставих

и тръгнах, без да губя време,

с тоз, от когото ти отне ме — [8948]

(не съм за него закопняла!).

Но бях направо полудяла

от скръб по моя пръв любим.

Светът ми бе непоносим [8952]

и станах злобна и лукава.

Не се изобщо притеснявах,

че някого с това тормозя.

Мечтаех да открия този, [8956]

който не би ме изтърпял

и в яростта си, побеснял,

би ме разкъсал на парчета.

Дотолкова се чувствах клета, [8960]

че да съм мъртва предпочитах.

Сеньор, как бих била честита

да ми наложиш наказание

и то да е за назидание [8964]

на всяка друга хубостница,

решила срещу някой рицар

да каже дума заядлива[173].

— Девойко мила и красива, [8968]

защо да ви наказвам строго?

Не съм такъв човек, ей богу!

По-скоро коня възседнете

и незабавно с мен тръгнете [8972]

да идем при лодкаря двама!

— Сеньор, заклевам се, че няма

днес ядове да ви създавам.

Отправили се те тогава [8976]

към пристана и през реката

със лодка минали оттатък,

където бил самият замък.

Пред замъка моми и дами, [8980]

до преди малко натъжени,

го срещнали с лица засмени.

Ведно жените и мъжете

ликували с души, обзети [8984]

от радост, още непозната

за тях. Пред входа на палата

кралицата добра и тя

споделяла им радостта. [8988]

И всички с весело сърце

се уловили за ръце,

танцували и песни пели.

А някои от тях поели [8992]

доспехите му, щита, меча

и го приветствали сърдечно.

Така радушно и момата

била посрещната в палата: [8996]

най-вече заради Говен

тоз прием бил й отреден.

С безкрайна радост във душите

сред шумна веселба дошли те [9000]

до залата, места заели

и малко след това видели

Говен как за ръката хванал

сестра си, братски я поканил [9004]

на Чудното легло да седне,

в очите после я погледнал

и рекъл й: — Девойко знатна,

за вас е този пръстен златен [9008]

със бляскав изумруд изящен.

От онзи бряг ви го изпраща

млад рицар — той ви поздравява

и казва, че ви обожава, [9012]

че страшно влюбен е във вас.

— Във връзка със това и аз

ще ви призная, друже мой,

че външно ми харесва той. [9016]

Обаче стига ли това?

Бил казал ласкави слова,

а всъщност само през реката

ме е поглеждал! Аз самата [9020]

съм трогната от любовта му.

В това се заключават само

интимностите между нас.

Така държа се с него аз, [9024]

като че сме добри познати.

Той тука свои хора прати

от него да ме поздравят

и със молби да ме склонят. [9028]

Приех му хората, обаче

това за мен съвсем не значи,

че нас любов ни свързва вече.

— А той за вас, девойко, рече, [9032]

че брат ви днес да е умрял,

на вас ще е по-малко жал,

отколкото, ако при бой

във кутрето ранен е той. [9036]

— Ах, друже мили, аз се чудя

как може тази мисъл луда

в главата му да се роди.

Та моят брат Говен дори [9040]

не е разбрал, че съм родена…

А що отнася се до мене,

Гриномалан да ме прощава

и да не си въобразява, [9044]

че бих приела моят брат

заради някакъв познат

от зло да бъде сполетян,

та бил той сам Гриномалан [9048]

или пък някакъв друг рицар.

В туй време старата кралица

до дъщеря си приближила

и рекла: — Моя дъще мила, [9052]

какво ли онзи рицар прави

със внучката ми, с дъщеря ви?

Изглежда толкова голяма

е тайната му. Ала няма [9056]

причина тук, която може

нас двете с теб да ни тревожи.

Това, че най-добрият рицар

с най-прелестната хубавица [9060]

сега говори, мен ме радва.

Аз моля Бога и до сватба

да стигнат някоя година

и както на Еней Лавиния, [9064]

на него да хареса тя.

— Дано! Дай боже любовта

да го обвърже здраво с нея

и двамата да заживеят, [9068]

като че тя му е сестра[174].

Така кралицата добра

си мислела, без да се сеща,

че сам синът й е отсреща. [9072]

А те, както сестра и брат

обичат се на този свят,

обичали се дотогава,

дордето двамата узнават, [9076]

че са наистина такива.

А майка им триж по-щастлива

била, когато го разбрала,

когато вече ги видяла [9080]

в дома си двамата събрани.

Тогава тъкмо бил поканил

Говен един млад рицар смел,

красив и сръчен, и умел, [9084]

да влязат в стая неголяма

и щом оказали се двама,

Говен му рекъл: — Момко млад,

ти на достойнства си богат. [9088]

Ще те изпратя със задача

там, дето много ще те тачат.

Но всичко да остане в тайна.

— Дискретността ми вред е знайна. [9092]

С игла да ми бодат езика,

от болка няма да извикам

и нищо няма да издам.

— Чудесно! Ще отидеш сам [9096]

във двора на Артур. От мен,

от племенника му Говен,

го поздрави. Не е далече

Оркания — отдавна вече [9100]

той известил е, че там дворът

пренася се и много хора

ще дойдат. За по път да знаеш,

че щом от нещо се нуждаеш, [9104]

на мене да разчиташ можеш.

Нерадостен и разтревожен

ще бъде кралят в този ден,

но щом го поздравиш от мен, [9108]

ще му разсееш в миг тъгата.

Когато стигне новината

в двореца му до всеки кът,

и там ще се развеселят. [9112]

Ще предадеш на моя крал,

комуто съм почтен васал,

на петия (последен) ден

на празника той, придружен [9116]

от всички свои верни хора,

дошли в Оркания за сбора,

да тръгне рано към полето

и да отиде там, където [9120]

висока кула се издига

и до небето чак достига,

защото вече съм се врекъл

в дуел да вляза със човека, [9124]

намразил страшно както мен,

така и моя суверен.

Противникът Гриномалан е,

а той ненавист смъртна храни [9128]

към близките ми и към мене.

Държа да е предупредена

кралицата за туй сражение:

приятелските отношения, [9132]

в които сме един към друг,

ще доведат и нея тук.

Да дойдат също всички дами,

познаващи предаността ми, [9136]

а и девойките, които

обичат ме с любов нескрита.

Ала изпитвам безпокойство,

че нямаш хубав кон, със който [9140]

ти да пристигнеш рано в двора.

Но другият му отговорил,

че има здрав и пъргав кон

и че на своя вихрогон, [9144]

каквото и по път да става,

ще стигне бързо. И тогава

младежът, който се наел

да стори нужното, повел [9148]

към някакъв обор Говен.

Оттам извели след момент

един кон вече оседлан

и неотдавна подкован. [9152]

Когато го видял, Говен

доволен казал: — Според мен,

младежо, случаят е ясен.

Жребецът ти е първокласен. [9156]

Дано през целия ти път

над тебе ангели да бдят.

Говен младежа придружил

до пристана, където бил [9160]

във ладията си лодкарят.

Щом той оттатък го закарал,

посочил му кой път да хване,

за да отиде до Оркания [9164]

(щом питаш, както е известно,

дори до Рим ще стигнеш лесно).

Говен завърнал се обратно

и в обкръжение приятно [9168]

той отпочинал си чудесно

сред развлечения и песни.

Кралицата пък отнапред

оповестила, че е ред [9172]

водата за петстотин вани

да стоплят, та момци отбрани

в тях след това да се изкъпят,

да облекат одежди скъпи [9176]

от платове златотъкани,

а после прави да застанат

за утринната литургия

и коленете да не подвият. [9180]

Щом свършила, Говен чевръсто

на всички сложил меч на кръста,

а пък на десния им крак —

желязна шпора. После пак [9184]

изправил се. Така Говен

видял се заобиколен

от петстотин левенти стройни,

за рицарския сан достойни. [9188]

Младежът яздил тъй добре,

че сварил да се добере

до град Оркания, където

с тъга голяма на сърцето [9192]

Артур със верните си хора

се съвещавал вече в двора.

Когато момъка видели,

те рекли: — Този мъж не е ли [9196]

забързан прекалено много?

Той иде отдалеч, ей богу!

Дали не носи вести нам?

За жалост кралят глух и ням [9200]

сега за всяка чужда реч е.

Тъгата толкова му пречи!

Да чуем пратеника! Днес

той явно носи важна вест. [9204]

А после вече ще решим

как крал Артур да утешим.

Вестителят да не разчита,

че за Артуровата свита [9208]

ще почне някой да говори!

Какво ли може да се стори,

когато страх и отчаяние

владее нашето съзнание. [9212]

Споходи ни съдба нелека —

загубихме Говен, човека,

дарил ни с дрехи и храни,

и с много други добрини. [9216]

Така народът в този ден

оплаквал монсеньор Говен.

Щом момъкът това видял,

отишъл при добрия крал [9220]

в голямата парадна зала,

където се били събрали

сто графове и сто херцози,

и сто крале… Но липсвал този, [9224]

заради който бил сломен

Артур… Да, липсвал му Говен.

Изпаднал кралят в безсъзнание

от скръб и цялото събрание [9228]

се втурнало да го свестява.

А Лора[175], без да известява,

във залата се появила,

за миг кралицата открила, [9232]

а тя, понеже я видяла

тъй притеснена, пожелала

от дамата си да узнае

тозчас причината каква е… [9236]

Показалец на имената

Показалецът съдържа всички собствени имена и топоними, споменати в творбата на Кретиен. Посочвали сме и техни варианти, когато те са получили известна гражданственост от издания на други ръкописи. Цифрите препращат към съответните стихове.

Авесалом — библейски герой, син на цар Давид: 4796.

Аврам — библейски герой: 2970.

Агравен Горди (вар. Енгревен) — брат на Говен: 4768, 8140.

Адам — библейски герой: 8180.

Александър — Александър Македонски, една от най-популярните исторически личности през Средновековието: 14, 58.

Ангингерон (вар. Енгижрон) — сенешал на Кламадьо: 2005, 2015, 2021, 2150, 2174, 2186, 2221, 2233, 2327, 2344, 2370, 2376, 2737, 2765, 2770, 2788.

Арабия — общо географско понятие: 3163.

Артур — митичен крал на Британия, идеализиран образ на справедливия владетел: 288, 445, 841, 846, 850, 884, 906, 912, 922, 937, 1008, 1208, 1239, 1284, 1370, 2315, 2354, 2701, 2739, 2760, 2790, 2909, 3953. 3975, 4007, 4010, 4018, 4042, 4077, 4218, 4234, 4239, 4273, 4277, 4281, 4340, 4439, 4498, 4505, 4542, 4583, 4611, 4652, 4937, 6103, 6171. 6236, 7118, 8119. 8125, 8164, 8735, 8737, 8852, 8888, 9097, 9193, 9206, 9226.

Бан от Гоморет — крал, при когото е служел един от братята на Персевал: 470.

Берта — баща на Гарен, домакин на Говен в Тентажел: 5237.

Бертран — син на Берта, оказал гостоприемство на Говен в Тентажел: 5262.

Бланшфльор — любимата на Персевал: 2423, 2913.

Валдон (вар. Вал бон) — планинско възвишение в близост до чифлика на Персевал: 298.

Галвоя (вар. Галоуей — полуостров в Югозападна Шотландия; Голуей — местност в Ирландия): 6602, 8380, 8665.

Гарен — васал, в чиято къща отсяда Говен в Тентажел: 5236, 5251, 5292.

Гахериет — брат на Говен: 8142.

Генганбрезил (вар. Геганбрезил) — рицар от двора на Ескавалон, противник на Говен: 4755, 4790, 4802, 6041, 6050, 6072, 6100, 6130, 6136, 6200.

Генгеройската гора (вар. Кенкеройска) — местност, в която живее Червения рицар: 951.

Герехет — брат на Говен: 8142.

Говен — син на крал Лот и племенник по майчина линия на Артур, един от двамата главни герои на романа: 4087, 4352, 4377, 4389, 4409, 4421, 4434. 4480, 4486, 4493, 4509, 4532, 4717, 4758, 4765, 4775, 4793, 4799, 4803, 4808, 4816, 4825, 4840, 4881, 4884, 4908, 4959, 5053, 5087, 5093, 5167, 5173, 5183, 5192, 5200, 5206, 5252, 5297, 5306, 5325, 5335, 5340, 5355, 5361, 5378, 5479, 5495, 5512, 5522, 5582, 5585, 5620, 5622, 5643, 5651, 5662, 5674, 5677, 5683, 5688, 5692, 5717, 5743, 5788, 5819, 5838, 5863, 5869, 5892, 5914, 5950, 5996, 6039, 6066, 6104, 6105, 6109, 6114, 6134, 6162, 6180, 6195, 6214. 6517, 6520, 6530, 6549, 6558, 6581, 6587, 6653, 6668, 6681, 6716, 6741, 6747, 6767, 6775, 6782, 6818, 6827, 6837, 6897, 6905, 6923, 6984. 6997, 7013, 7019, 7041, 7058, 7066, 7082, 7093, 7126, 7145, 7215, 7259, 7332, 7336, 7342, 7347, 7453, 7358, 7362, 7375, 7382, 7393, 7428, 7434, 7444, 7449, 7470, 7477, 7492, 7497, 7509, 7640, 7656, 7665, 7730, 7785, 7803, 7822, 7834, 7842, 7860, 7864, 7871, 7878, 7917, 7923. 7946, 7994, 8006, 8034, 8041, 8065, 8102, 8139. 8240, 8266, 8363, 8393, 8410, 8415, 8441, 8471, 8498, 8518, 8537, 8551, 8616, 8652, 8656, 8715, 8717, 8755, 8757, 8764, 8778, 8780, 8795, 8832, 8871, 8895, 8907, 8915, 8922, 8997, 9003, 9040, 9083, 9087, 9098, 9149, 9153, 9167, 9181, 9185, 9214, 9218, 9226.

Гоморет — страната на крал Бан: 470.

Горди замък — замъкът, към който грозната девойка с магарицата насочва вниманието на Артуровото рицарство: 4689, 4697, 4723.

Горнеман (от Горт) — наставник на Персевал, вуйчо на Бланшфльор: 1550, 1891.

Граал — съд, който съдържа просфора. Основен символ в романа: 65, 3221, 3227, 3248, 3293, 3301, 3399, 3560, 3603, 4665, 4738, 6217.

Грегориас (вар. Греориас) — рицар, враг на Говен: 7114, 7141, 7304, 7327.

Гренгалет — коня на Говен: 6208, 7130.

Гриномалан (вар. Гиромелан) — рицар, влюбен в Кларисан и смъртен враг на Говен: 8624, 8649, 8720, 8900, 9043, 9048, 9128.

Давид — светец, радваш се на особена почит в Карлион. Според някои автори е вуйчо на Артур, напуска архиепископския си пост и се оттегля в манастир: 4133.

Девойката с късите ръкави — по-малката дъщеря на Тибо от Тентажел: 4987, 5434.

Диназдарон (вар. Диснадарон) — град в Уелс, където Артур има своя резиденция: 2738, 2759.

Добри пристан — замъкът и селището на Бланшфльор: 2388, 2411, 2696, 3122.

Ева — библейски персонаж: 8181.

Еней — герой от Вергилиевата Енеида: 9064.

Ескавалон — страната, чийто владетел е бил убит от Говен: 466, 4795, 5319.

Ескалибур — легендарният меч на крал Артур. Тук го носи Говен: 5903.

Жирфлет (вар. Жифлес) — рицар от двора на Артур: 2888, 4721.

Зли брод: 8591, 8599.

Зли връх — вероятно друго наименование на Монт Есклер: 4724.

Ивен — рицар от двора на Артур: 2886, 8151, 8155.

Игерн (вар. Игерна) — жена на Утерпендрагон, майка на Артур: 8745.

Исус: 6275, 5612.

Йоне (вар. Ивоне) — оръженосец в двора на Артур, служи в свитата на Говен: 914, 918, 1067, 1131, 1143, 1148, 5692.

Кардуел — град в Уелс, резиденция на Артур: 336, 840.

Карлион — град в Монмутшър (югоизточен Уелс), резиденция на Артур: 4005, 4155, 4613.

Кахедин (вар. Кеендин) — рицар от двора на Артур: 4723.

Ке — сенешал на Артур, негов млечен брат: 1008, 1048, 1053, 1240, 1262, 1270. 1276, 1284, 2318, 2704. 2799, 2822, 2825, 2862, 2864. 2869. 2873. 2883, 3971, 4059, 4074, 4078, 4119, 4275, 4282, 4296, 4306, 4320, 4332, 4351. 4373. 4410, 4468, 4514, 4530.

Кламадьо от Островите — претендент за ръката на Бланшфльор: 2006, 2030, 2365, 2391, 2396, 2431, 2486, 2514, 2575, 2587, 2618, 2635, 2657, 2665, 2688, 2694. 2712, 2727, 2737, 2754, 2763, 2776, 2781, 2788, 2831, 2857, 2890, 2907, 2914.

Кларисан — сестра на Говен: 8271.

Котоарския замък — резиденция на Требюше: 3677. Крал Рибар — крал на Граала, братовчед на Персевал, син на Болния крал: 3494, 3520, 4657, 6369, 6426.

Кретиен  — автор на романа: 9, 60.

Кръглата маса — символ на рицарското равноправие в двора на Артур: 8125.

Лавиния — героиня от Вергилиевата Енеида: 9064.

Лимож — град във Франция: 3078.

Лоара — река във Франция: 1316.

Лора — придворна дама на кралица Гениевра, жената на Артур: 9230.

Логър — наименование на страната, чийто владетел е крал Артур: 6171, 8637.

Ломбардия: 5947.

Лот — крал, баща на Говен: 8136, 8756.

Мартен (свети): 7296.

Матей (евангелист): 30.

Мелиан от Лис — храненик на Тибо от Тентажел, претендент за ръката на голямата му дъщеря: 4828, 4835, 4843, 4845, 4857, 4894, 4981, 4996, 5503. 5023, 5106, 5393, 5407, 5504, 5514, 5529, 5549, 5568.

Монт Есклер — обсаден замък, който Говен трябва да освободи: 4706.

Надменния — един от серийните противници на Говен: 8642.

Надменния рицар — приятел на девойката от шатрата, победен от Персевал: 3907, 3927.

Нут — баща на рицаря Жирфлет: 4720.

Оркания — една от резиденциите на крал Артур: 8889, 8897, 9100, 9118, 9164, 9191.

Оркелен (вар. Оркенел) — селище, собственост на Гриномалан: 8622.

Павел (апостол): 50.

Павия: 6662.

Пендрагон — крал на Британия, баща на Артур: 444; вж. също Утерпендрагон: 8743.

Персевал: 3575. 3686, 3691, 3709, 3747, 3778, 3833, 3898, 3914, 3931, 3981, 3991, 4162, 4189, 4262, 4268, 4300, 4311, 4329, 4442, 4483, 4487, 4495, 4534, 4559, 4561, 4589, 4610, 4651, 4726, 6219, 6256, 6317, 6334, 6348, 6385, 6408, 6486, 6493, 6509, 6516.

Петър (апостол): 4254.

Пустата гора — наименование на имението на майката на Персевал: 389, 451, 2961.

Рикие (свети): 1899.

Рим: 12. 1612, 2784, 9166.

Рион (крал): 851.

Сагремор Безмерни — рицар от двора на Артур: 4220, 4233, 4242, 4250, 4252, 4265, 4278, 4284.

Сатана: 6754.

Тентажел (замъка): 4886.

Тибо от Тентажел — настойник на Мелиан от Лис, баща на Девойката с късите ръкави: 4683, 4842, 4846, 4851, 4889, 4933, 4949, 5170, 5303, 5321, 5332, 5455, 5579, 5628, 5636.

Трае д’Анет — съсед на Тибо от Тентажел: 4831.

Требюше (вар. Трибуе) — ковачът, който може да поправи меча, подарен на Персевал от Крал Рибар: 3679.

Уриен — крал, баща на Ивен и на Ивен Копелето: 8184.

Филип Фландърски — покровител и меценат на Кретиен дьо Троа: 13, 19, 53.

Христос: 6258, 6262, 6269, 6281, 6287, 6512.

Червения рицар — противник на крал Артур; Персевал го убива и взема снаряжението му: 950, 996, 1078, 1158, 1176, 1203, 1209. Прозвище на Персевал: 3957.

Шампийски замък (вар. Кангински) — замъкът на кралица Игерн: 8812.

Стоян Атанасов

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6969

Издание:

Кретиен дьо Троа. Персевал, или Разказ за Граала

Френска. Първо издание

Отговорен редактор: Стоян Атанасов

Редакционен съвет: Паисий Христов, Дина Манчева, Весела Генова

Редактори: Атанас Сугарев, Маргарита Крумова

ISBN: 978-954-07-2949-7

© 2010 Стоян Илиев Атанасов, въведение, научна редакция и обяснителни бележки

© 2010 Паисий Димитров Христов, превод

© 2010 Георги Стефанов Върлинков, графичен дизайн и корица

Превод от старофренски: Паисий Христов

Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, София, 2010

Предпечатна подготовка: Гера-Арт ООД

Формат 60×90/16

Печатни коли 44,75

1

Вж. Кретиен дьо Троа. Клижес, превел от старофренски Атанас Сугарев, ИК „Колибри“, София, 1995.

2

Кретиен дьо Троа, Ланселот, Рицаря на каруцата, изд. „Народна култура“, библиотека „Ариел“, София, 1986.

3

Вж. по-специално Франсоа Артог, Режими на историчност (Презентизъм и изживявания на времето), изд. Нов български университет, София, s.d..

4

Позволяваме си да препратим към нашата обзорна студия за алегорията в средновековната литература: Стоян Атанасов, „В светлата гора на алегорията“, en. Vax iitterarum, № 4, 2005, 6–22.

5

Независимо от съществуването на т.нар. „огамическо или клинообразно писмо“, чиито най-ранни форми така и не са разчетени, ранната келтска култура отпреди Христа и от първите векове на новата ера не е оставила писмени паметници.

6

Вж. Мабиногион (Келтски легенди), превод от английски Саркис Асланян, „Г. Бакалов“, Варна, 1986.

7

Вж. например Питър Бересфорд Елис, Кратка история на келтите, „Унискорп“, София, 2008, 187–188.

8

Предпочитаме израза „Другия свят“ пред по-често срещаните форми на български „Отвъдното“, „Отвъдния свят“, за да запазим отликата между келтското Отвъдно и онова, за което става дума например в българския фолклор. Синтагмата „Другия свят“ е буквален превод на английското Other World и на френското Autre Monde, с които критиката назовава келтското Отвъдно.

9

Питър Б. Елис, цит.съч., 191–192.

10

Jean Frappier. Chrétien de Troyes, Paris, Hatier, coll. „Connaissance des Lettres“, 1968, 56–57. Преводът е мой — С. А..

11

За повече подробности по този въпрос, вж. нашата статия: Стоян Атанасов „Мотивът за Другия свят в рицарския роман като сцена на кипрокво“. — В: Да отгледаш смисъла (Сборник в чест на Радосвет Коларов), Издателски център „Боян Пенев“, София, 2004, 411–25.

12

Вж. Мабиногион, цит.съч., 126–127. Невинаги следваме транскрипцията на имената, предложена в българския превод на Асланян. Той следва английската транскрипция, ние се придържаме до уелската, която е по-близо до фонетичната.

13

Joseph Vendryès, „Les éléments celtiques de la légende du Graal“, in Études celtiques, V, 1945, p. 17–39.

14

Вж. Jacques Le Goff, „Le merveilleux“, in L’imaginaire médiéval, Paris, Gallimard, 1985, ново издание от 1991 г., 17–39. Вж. също: Daniel Poirion, Le merveilleux dans la littérature française du Moyen Âge, Paris, P.U.F., „Que sais-je?“, 1982.

15

Tzvetan Todorov. Introduction a la Littérature fantastique. Paris, Seuil, 1970.

16

Jean Frappier, „Jeuncsse de Chrétien de Troyes“. in Amour courtois et Table ronde, Genève, Droz. 1973, 132–133 (преводът е мой — C.A.).

17

Jean Marx, La légende arihurienne et le Graal, Paris, PUF. 1952; Nouvel/es recherches sur la littérature arlhurienne, Paris. Librairie C. Klineksiek, 1965.

18

René Girard, Mensonge romantique et vérité romanesque (първо издание от Ï961 r.) in De la violence à la divinité, Paris, Bernard Grasset, 2007, p. 36. (Тук и в следващите цитати от френски източници преводът е мой — С. А.)

19

René Girard, La violence et le sacré, цит.съч., с. 645.

20

Ето най-важните: La violence et le sacré, op. cit., Des choses cachées depuis la fondation du monde, in De la violence à la divinité, op. cit. ; Le houe émissaire, in De la violence à la divinité, op. cit. ; Видях Сатаната как падна от небето като светкавица, изд. „Изток-Запад“, София, 2006.

21

Вж. Рене Жирар. Видях Сатаната…. цит.съч., 149–185.

22

Те са разгледани прецизно от английския медиевист Юджейн Винавер: Eugène Vinaver, „Regards sur la conjointure“. — In: A la recherche d’une poétique médiévale, Paris, Librairie Nizet, 1970, 105–128.

23

Е. М. Мелетинский, „Средневековый роман. Вопросы типологии“. — В: Художественный язык Средневековья, изд. „Наука“, Москва, 1982, 250–266.

24

Pierre Gallais, Perceval et l’initiation, 2 édition, Orléans, Paradigme, 1998, p. 26. Първото издание е от 1972 г.

25

Ако такова провансалско име е съществувало, то би трябвало да бъде Гиот или Гизот. Слабите познания на Волфрам по френски обясняват впрочем някои разлики между неговия роман и творбата на Кретиен.

26

Съществуват множество редакции на този сложен мозаечен роман. Най-ранна е т.нар. „кратка версия“ от 9500 стиха, датирана малко преди XIII в., най-късна е „дългата версия“ (около 19 600 стиха), писана вероятно след 1220 г. Между тях има и трета, т.нар. „смесена версия“ от приблизително 15 300 стиха.

27

Двете посещения се съдържат само в „дългата версия“. В другите се говори само за едно.

28

Вж. Йоан, 19, 34, а също и апокрифната версия на Никодимово Евангелие: Evangile de Nicodème. — In: Écrits apocryphes chrétiens, t.II, Paris, Gallimard, coll. de la Pléiade, 2005, p. 278.

29

В изданието на „Изток Запад“ текстът на „Персевал, или Разказ за Граала“ е компактен, т.е. няма разделение на глави. Има само разделение с празни редове според предложените във въведението на Стоян Атанасов 16 епизода. Това удобно за читателите разделение го предлагаме в електронния вариант на книгата в Читанка, като прилагаме и заглавията на епизодите. — Бел. NomaD.

30

Ст. 6: Кретиен започва с парафраза на прочутата мисъл на Цицерон: „Каквото посееш, това ще пожънеш“ (За оратора, LXV, 261). Вж. също апостол Павел, Второ послание до коринтяни, гл. 9, 6: „Който сее скъдно, скъдно и ще пожъне; а който сее щедро, щедро и ще пожъне.“

31

Ст. 10: В началото на XII в. с прилагателното „романски“ се назовават говорите в Северна Франция. Така те са разграничавани от латинския. Съществителното „роман“ се появява към 1140 г. във връзка с новия повествователен жанр в стихове, писан на простонароден език по сюжети от гръко-римската Античност или от т.нар. „бретанска материя“ за крал Артур и рицарите на Кръглата маса.

32

Ст. 13: Филип Фландърски (1142–1191), След овдовяването през 1181 г. на Мари Шампанска, покровителка на Кретиен дьо Троа и поръчителка на неговия роман Ланселот, Рицаря на каруцата, Филип предлага женитба на графинята, но получава отказ. Взема активно участие в Третия кръстоносен поход и загива в Палестина през 1191 г. По тези хронологични ориентири може да се смята, че Кретиен работи над Разказ за Граала през 80-те години на XII в. Филип Фландърски е ярък представител на феодалния елит, който се противопоставя на централизиращата политика на монархията, по-конкретно на Филип-Август и на съюза му със забогатяващата буржоазна прослойка.

33

Ст. 29: Добродетелите на граф Филип Фландърски като съвременна историческа личност са въплъщение на ценностите, чийто символ е легендарният крал Артур. По такъв начин историческият пласт се явява потвърждение, а в известен смисъл и производна величина, на митологичното. От друга страна, по логиката на коренните противопоставяния Кретиен ще изобрази впоследствие група персонажи — сенешала Ке, Червения рицар, Грозната девойка с магарицата, Надменната девойка и др., — които са антиподи на граф Филип Фландърски и на крал Артур.

34

Ст. 50: Тук очевидно Кретиен цитира по памет, каквато е тогавашната практика. Казаното е от Йоан, гл. IV, ст. 16, а не от Павел. Все пак в Първо послание до коринтяни, гл. 13, апостол Павел развива сходна идея.

35

Ст. 64: Въпреки че редица авторитетни критици вярват в съществуването на въпросната книга, при липсата на каквито и да било следи от нея не ни остава друго, освен да напомним, че препращането към стари авторитети или книги е типичен за онова време реторически похват за легитимиране на романа. Литературният топос за връзката с традицията като предпоставка за качество на новата творба не изключва обаче наличността на устни разкази, от които Кретиен по всяка вероятност е черпил материал за своя сюжет.

36

Ст. 68: Изхождайки от метафорите за сеитбата, жътвата и плодородието, Кретиен дьо Троа умело обвързва, а вероятно и степенува, три ценностни категории: християнското милосърдие (апостол Павел), куртоазната щедрост (граф Филип) и художественото творчество (Кретиен).

37

Ст. 72: Разказът започва с мотива за пролетното пробуждане (reverdie), почти задължително общо място в куртоазната лирика като прелюдия към разкриването на любовното чувство на поета.

38

Ст. 77: Става дума за къси копия (javelot), използвани главно за лов, докато рицарят си служи с дълго копие (lance). Вж. също ст. 200–201.

39

Ст. 173: Посредством реакцията на простодушния момък Кретиен иронично отъждествява рицарството с божественото. Развитието на сюжетната линия не само ще опровергае подобно оприличаване, но и ще внуши идеята за невъзможното извисяване до божественото със средствата на традиционното рицарство.

40

Ст. 290: Рицарските доспехи са стрували приблизително колкото едно малко земеделско стопанство. Встъпващият в рицарски сан мъж принадлежи обикновено към най-бедната прослойка от аристокрацията и разчита на материалната помощ на сеньора, за да си осигури кон и оръжие. Артур дарява с тях новопосветените рицари — доказателство за прословутата му щедрост.

41

Ст. 334: За разлика от благородническите титли рицарското звание не е наследствено. По принцип то е признание за лични качества, но на практика отговаря на нуждите на феодала от постоянна армия.

42

Ст. 409: Родителите на Персевал се застъпват за две противопоставящи с идеологии: бащата — за рицарската, майката — за християнската.

43

Ст. 454: След тежката рана бащата на Персевал е носен на носилка, подобно на Крал Рибар от замъка на Граала.

44

Ст. 650: Мотивът за шатрата с изображение на птица, огряна от слънцето, в рицарските романи обикновено е последван от среща на героя със самотна девойка или фея. Вж. например поемата „Песен за Ланвал“ от Мари дьо Франс (1170) или Първо продължение на романа за Персевал (нач. на XIII в.).

45

Ст. 727: Героят очевидно има известен опит с момичетата, но е далеч от куртоазните норми на поведение спрямо дамите.

46

Ст. 808: Разказът на девойката споменава трите обидни жеста на Персевал в последователност, обратна на тяхното извършване. Това е един от многобройните примери за инверсия, чрез които се проявява естетизмът на Кретиен. Понякога естетизмът прераства в маниеризъм. Тук обаче той, струва ми се, има своите идейни основания. Редът на трите постъпки на Персевал не е случаен. Насилствената целувка, изтръгнатият пръстен (по принцип даряван в знак на взаимна вярност) и почерпването би следвало да протичат в обратен ред според куртоазните правила. В този смисъл може да се каже, че разказът на девойката поставя действията на Персевал в техния правилен порядък. С други думи, разказът тук отразява не случилото се, а етичния кодекс.

47

Ст. 825: В келтската митология и в романите от Бретанския цикъл конят има привилегирован статут. Кон и ездач биват често отъждествявани. Съдбата на коня е анонс за съдбата на ездача. Затова и в случая наказанието, наложено на девойката, започва с малтретирането на нейния кон.

48

Ст. 910: Кралската трапеза е централно място в Артуровия двор. Нещо повече: в двора — идеализирано пространство на власт — пиршеството, веселието и игрите около тях се явяват основно занимание на Артур и рицарите на Кръглата маса. Пиршеството е тясно свързано с приключението. В редица романи Артур сяда на масата, но отказва да яде, докато не научи за — или докато не се случи — ново приключение. Така кралският банкет се явява генератор на една специфична събитийност.

49

Ст. 931: Изисканото говорене е важна рицарска добродетел. Мълчанието на краля е абсурдно, защото е несъвместимо с рицарския кодекс, олицетворяван от него. Очевидно Кретиен се стреми да разчупи застиналия образ на суверена. Впоследствие рицарското безмълвие като признак за незрялост и несъвършенство ще бъде илюстрирано от неадекватното поведение на Персевал в замъка на Бланшфльор (ст. 1860–1864) и в замъка на Граала (ст. 3243–3253).

50

Ст. 962: Крал Артур олицетворява рицарската общност, но не отстоява с дела нейния морал. Той е по-скоро абстрактен принцип на рицарството и често проявява изненадваща пасивност. Затова честта на двора или на кралицата трябва да бъде защитавана от други рицари. Подобна е също изходната ситуация в Ланселот, Рицаря с каруцата, когато дръзкият Мелеаган отвлича кралица Гениевра пред очите на Артур и на целия двор. Тогава от краля се очаква не да отговори лично на предизвикателството, а да определи шампиона на общността, т.е. рицаря, който ще брани и отмъщава за обруганата кралска чест.

51

Ст. 1001: Сенешал (от лат. Senescalus — най-възрастният) — най-високата длъжност в кралския двор през Ранното средновековие. Сенешалът ръководи интендантството, администрацията, а при отсъствие на краля го замества като главнокомандващ армията. Филип-Август премахва тази длъжност в края на XII в. (1185).

52

Ст. 1008: Според История на британските крале от Джефри Монмътски (1135) Ке е млечен брат на Артур. По съвет на вълшебника Мерлин, Игерна, майката на Артур, поверява извънбрачния си син на грижите на родителите на Ке. В романите на Кретиен дьо Троа Ке е своеобразен антикуртоазен герой, отличаващ се с невъздържаност, самохвалство, грубост, присмехулство — все качества, несъвместими с представата за куртоазната рицарска етика.

53

Ст. 1062: Девойката, която не се е смяла шест години, и шутът са две скачени фигури — на вечната меланхолия и на вечния смях. Девойката стои типологично по-близо до келтската традиция, доколкото е подвластна на своеобразна забрана (келтското „гейс“) да не се смее, докато не се появи най-добрият рицар. Шутът е по-скоро продукт на християнското схващане за лудостта като последица от Божията благодат, изпратена на грешника за неговото спасение. Така се обясняват пророческите способности на лудия, който предсказва бъдещото наказание за Ке(ст. 1264–1273).

54

Ст. 1175: Персевал надява рицарските доспехи върху грубите дрехи, ушити от майка му — бурлесков жест, с който Кретиен намеква за несъвместимостта между майчините съвети и рицарското призвание.

55

Ст. 1382: Авторовите намеси при Кретиен най-често са от този тип: отказ да повтаря подробно вече описани събития или ситуации (битки), които протичат по предварително определен начин, добре известен на публиката. Фактът, че писателят получава „видимост“ в момента, в който се отказва да говори, показва силната роля на традицията и на общото място, които сякаш изключват индивидуалната инвенция. Вж. също ст. 2228, 2685–2687, 3277–3278, 3923–3925.

56

Ст. 1555: Гостоприемството, оказвано на странстващия рицар, включва ритуални жестове: поднасяне на съд с вода за измиване, кърпа, риза за преобличане и евентуално нова горна дреха, както в случая тук с наметалото. Вж. също ст. 3068–3074, 3254–3258.

57

Ст. 1566: Индивидуалните прибори за храна, главно вилицата, и отделната чиния стават масова практика в Западна Европа едва през XV в.

58

Ст. 1587: Първата мисъл на героя за майка му може да се тълкува като проява на новата етика, която той усвоява при рицаря Горнеман.

59

Ст. 1636: Кретиен е първият куртоазен писател, който обвързва рицарството с християнската религия.

60

Ст. 1656: Персевал ще се придържа буквално до този съвет в залата с Граала. Последиците от мълчанието му ще се окажат фатални.

61

Ст. 1692: В това заключение има нотка ирония: не е достатъчно Персевал да постави уроците на Горнеман на мястото на майчините. Доброто възпитание изключва непрекъснатото позоваване на нормата, на модела и на учителя. Тази идея ще намери своето пълно развитие като нравствен идеал в педагогическия трактат на ренесансовия писател Балтазар Кастилионе Царедворецът (1528). С понятието sprezzatura („непринуденост“) Кастилионе назовава доброто светско възпитание и маниери, които трябва да изглеждат като естествени.

62

Ст. 1699: Обучението на героя в бойното рицарско изкуство трае един ден, сякаш Горнеман не толкова изгражда нови умения, колкото пробужда наследствената рицарска природа на Персевал.

63

Ст. 1823: Описанието на физическата красота на героинята следва указанията на тогавашните трактати по реторика. Там се препоръчва низходящ порядък при изреждане на чертите: коса, чело, очи, бузи, устни, брадичка и т.н. Красотата и облеклото на Бланшфльор контрастират с бедността и разрухата в замъка. Свежестта на девойката е от порядъка на свръхестественото, дело на Божията воля (ст. 1806, 1826). Досегът с физическата красота на жената е очевидно етап от пътя на героя към божественото. Тук Кретиен следва тенденцията, която се долавя вече в поезията на трубадурите и която Данте ще разгърне най-мащабно и най-радикално.

64

Ст. 1899: Свети Рикие, абат на градчето Сантюа (днешно Сен Рикие) в Пикардия, през VII в. Прочут със застъпничеството си за трудни спорове, Св. Рикие е покровител на юристите. Името му често се споменава в тестимониални изрази като този от стих 1899.

65

Ст. 2268: Чисто нравственият характер на рицарския двубой проличава най-ярко в мотива за доброволното пленничество на победения. Неговият статут е вече друг: от смъртен враг той се превръща в „говорител“ на своя победител. От друга страна, мотивът за пленничеството на победения рицар в двора на Артур разкрива една от основните функции на краля в рицарските романи. Вместо да управлява страната, Артур живее в очакване на най-малкия признак за приключение, към което тласка някой рицар, или пък, както в случая, слуша с удоволствие разкази за последните приключения. Дворът на Артур — генератор на сюжети за разкази и пръв техен консуматор — е своеобразна Литературна република.

66

Ст. 2280: Почти всички рицари в този роман са замесени в минали убийства. Единствен Персевал е с „чисто“ минало. Неговият грях — извършен в хода на повествованието — е, че става неволна причина за смъртта на майка си.

67

Ст. 2315: С градацията за трите възможни места на пленничество — при Бланшфльор, при Горнеман, при Артур — Кретиен утвърждава модел, който ще бъде имитиран от редица писатели през следващите поколения: пленникът трябва да измине в обратна посока пътя на своя победител.

68

Ст. 2387: Добри пристан (Beaurepaire) — името на замъка на Бланшфльор, приятелката на Персевал.

69

Ст. 2529: Кретиен наслагва дискретно две форми на свръхестественото — келтската (с често срещания мотив за кораба, направляван от невидима ръка) и християнската (Исус и чудото с двете риби и петте хляба).

70

Ст. 2742: Мотивът за освободените пленници, които се завръщат радостни в двора на Артур, е познат от Ланселот, Рицаря на каруцата. Тук обаче той е вмъкнат без връзка със сюжетната линия.

71

Ст. 2791: Християнският празник Петдесетница е важно указание за хронологията на действието. За този празник и неговото значение в романа на Кретиен, вж. бел. към стих 8889.

72

Ст. 2814: Според естетическия канон на рицарския роман физическата красота е признак за морално съвършенство. Физическият портрет на сенешала Ке на пръв поглед разчупва този канон, но по същество го потвърждава като изключение, потвърждаващо правилото.

73

Ст. 2929: За разлика от Говен, който, загрижен да поддържа реномето си на образцов рицар, се „разпилява“ и се вживява във всевъзможни ситуации, Персевал следва неотклонно целта си: първоначално — рицарското поприще, а след това — завръщането при майка си.

74

Ст. 2990: Другият свят обикновено е разделен от тукашния с море или река.

75

Ст. 3051: Въпреки привидната си близост Другият свят е достъпен само за избраници. Кретиен подчертава, че допреди малко героят още не е бил такъв (ст. 3037–3038). Едва след като Персевал вижда замъка, на него можем да гледаме като на избраник за необикновеното изпитание. Там външностите са подвеждащи: замъкът от Другия свят впечатлява посетителя със своя лукс и с радушния прием, които с нищо не подсказват истинското премеждие, очакващо героя.

76

Ст. 3180: Мечът е сред най-често срещаните вълшебни предмети от Другия сват. Магическо оръжие, той е ефикасен и в същото време уязвим. Счупеният меч може да се поправи само от ковача, който го е направил (вж. ст. 3661–3685). Според някои романи за Граала от XIII в. достъп до тайната на Граала може да има само рицарят, способен да слепи двете части на поломения меч.

77

Ст. 3198: Кървящото копие е друго вълшебно оръжие в келтската устна и писмена традиция. В един ирландски разказ бог Енгус има копие — Gaifhuilech, „Кървящо копие“. Друг герой от ирландския епос, Селчар, също е прочут с кървящото си копие, чиято разрушителна сила може да се неутрализира само ако то се потопи в котле с отровна кръв. В уелския разказ за Килхух виночерпецът Бедуир има копие, чийто връх също е кървящ.

78

Ст. 3221: Френската дума graal навлиза в писмения език към средата на XII в. Произлиза от медиолатинската gradaiis — „широка, леко вдлъбната паница“. Такова е и значението на думата в романа на Кретиен. Впоследствие научаваме от вуйчото на Персевал, че Граалът съдържа просфора, но би могъл да побере най-различни риби (ст. 6425–6432).

79

Ст. 3418: Експулсирането на героя от замъка на Граала е знак за неговия неуспех да разбере тайната на Кървящото копие и на Граала.

80

Ст. 3452: Тъгата на девойката (братовчедка на Персевал) по убития й приятел следва топос от куртоазната лирика, многократно използван и от романите в периода XII-XIV в. Тук този мотив не се интегрира органично в интригата.

81

Ст. 3511: Раната на Крал Рибар напомня за тази на бащата на Персевал. Вж. ст. 437–438.

82

Ст. 3520: Названието Крал Рибар не се среща преди Разказ за Граала. Келтски предтечи на персонажа можем да търсим в лицето на ирландския бог Нуаду („рибар“). Той притежава талисмани от Отвъдния свят: сребърен меч, който поразява всеки неприятел, и котле на изобилието. Ала най-безспорното митично родословие на Крал Рибар препраща към келтския бог Бран. Бог на морето, крал на Отвъдното кралство, притежател на рог на изобилието и на вълшебно котле, Бран е прочут и със своето гостоприемство. След като бива ранен с копие в крака, Бран се отказва от властта.

83

Ст. 3575: Неправдоподобната ситуация е знак, че имаме работа със символична сцена. Символизмът може да се търси на различни равнища. В най-общ план посещението на героя в замъка на Граала представлява това, което от антрополога Ван Женеп насам наричаме „обред на преминаване“ (rite de passage). Характерно за новопосветения е състоянието на неопределеност, което предхожда въпросния обред: той не знае нищо за своето минало, за родствените си връзки, не съзнава и собствената си идентичност до степен да не си знае дори името. Обредът на преминаване се явява преход от въпросната неопределеност към една по-ясна социална детерминираност и по-високо самосъзнание. Кретиен търси връзка между грях, самосъзнание и собствено име. Именно в момента, в който осъзнава своя грях, героят ще „открие“ и името си. Въвеждайки задължителното изповедание, Латеранският църковен събор (1225) обвързва чувството за грях с осъзнаването на индивидуалния житейски опит. Разбира се, при Персевал самопознанието е не просветление, а продължителен процес. Неслучайно още в момента на неговото „откриване“ името на героя „Персевал Уелски“ ще претърпи корекция. Братовчедка му го нарича „Клети“. Закъснялото назоваване на героя е похват, който Кретиен вече е използвал в два свои предишни романа: Ивен и Ланселот. Но в тях периодът на анонимност на героя отговаря на социалното му низвергване или липса на признание, докато тук е фаза в процеса на самопознание. Тук следва да отбележим едно привидно противоречие в текста на Кретиен. Сред съветите на майката на героя е и наставлението да не говори с непознати, преди да е разбрал тяхното име, защото, казва тя, „по името си личи човекът“ (ст. 555–560). Ала противоречието отпада, ако тълкуваме факта, че героят още не си знае името като знак, че не познава себе си. Фактически съветите на майката са уроци за поведение сред хората, а не за самопознание. Името Персевал е френско, макар героят да е уелсец. Два предишни романа на Кретиен — Ерек и Енида и Клижес — споменават Персевал Уелсеца сред рицарите от двора на крал Артур. Нищо в тях обаче не загатва за бъдещата изключителна съдба на младия уелсец.

84

Ст. 3589: Поведението на Персевал — мълчание пред загадката — се различава типологично от това на Едип например (който задава въпроси на оракула или разгадава гатанката на Сфинкса) или на традиционния герой от приказките, който нарушава обета за мълчание.

85

Ст. 3875: Тирадата на Надменния рицар против жените има донякъде самостоятелен характер. Подобна реторика, която вероятно води началото си от Овидиевите псевдодидактични поеми Любовно изкуство и Лекове срещу любовта, се среща често в куртоазните романи. В повечето случаи тя е външно пришита и не се вписва в контекста на творбата. Вж. по-нататък назидателното слово на един васал от замъка Ескавалон, ст. 5848–5860. Доводът на Надменния рицар, че склони ли на целувка, жената е готова на всичко, контрастира с поведението на Персевал спрямо Бланшфльор. Там плътската връзка не надхвърля фазата на целувките.

86

Ст. 3882: И тук последователността на случилото се между Персевал и приятелката на Надменния рицар не отговаря на действителната сцена. Това внушава косвено, че Надменния не е бил свидетел на случилото се и следователно не е първа инстанция на истината. Малко по-долу (ст. 3901–3904) Персевал възстановява точния ред на своите действия.

87

Ст. 3957: Тук Персевал си присвоява прозвището на Червения рицар, първия противник, от когото се сдобива с кон и доспехи.

88

Ст. 4005: Карлион (Carleun), град в Южен Уелс. В продължение на две седмици — толкова трае приблизително действието от началото на романа (вж. ст. 4545) — Артур и свитата му пребивават в три различни резиденции: Персевал бива посветен в рицарски сан от Артур в Кардуел (Carlisle) (ст. 336), изпраща първите си пленници Ангингерон и Кламадьо в друга кралска резиденция (Диназдарон или Диснадарон, ст. 2738), а Надменния и неговата приятелка — в Карлион. Въпреки че по времето на историческия Артур (VI в.) кралете и феодалите често сменяли своите резиденции, Кретиен едва ли „мести“ кралския двор от загриженост за историческата достоверност. Текстът не дава обяснения за тази висока мобилност. Ще отбележим само, че тя съответства на мотива за странстването на рицаря.

89

Ст. 4135: Мотивът за постоянната смяна на мястото за нощуване е част от темата за странстването. Вж. също 4726–4731.

90

Ст. 4138: Още в първия си роман Ерек и Енида Кретиен описва как кралят вдига целия си двор и тръгна да търси героя в знак на върховно признаване на неговите качества. Така центърът, седалището на рицарството престават да бъдат статични величини. Походът в търсене на героя замества военната експедиция, безспорен знак, че етиката измества политиката, тоест признаването на героя е по-важно от завладяването на чужди земи или победата над врага. Подобни мотиви свидетелстват за нов идеал: романът търси своята територия в морала, епосът — в териториалната експанзия. Впоследствие находката на Кретиен ще бъде многократно имитирана.

91

Ст. 4161: Минала е Петдесетница, тоест петдесет дни след Великден. Очевидно този „летен сняг“ има друго значение: да изгради декора на следващата сцена с подчертано символен заряд.

92

Ст. 4211: Описаната сцена е била предмет на множество коментари и тълкувания. Натрупването им в геометрична прогресия ги тласка към все по-екстравагантни интерпретации. Тук ще посочим най-убедителните наблюдения. За пръв път героят, съзерцаващ капките кръв по снега с мисъл за своята любима, проявява признаци за вътрешен живот. И тук Кретиен прибягва до обичайния си способ на обърнатата перспектива: обикновено описанията на женския лик сравняват белотата на кожата със сняг, а румените бузи и алените устни — с кръв, докато тук кръвта и снегът са описани в тяхната материалност, преди да подействат като мнемоничен символ на любимата. Позата на Персевал, опрян на своето копие (ст. 4197 от френския текст), забито до окървавения сняг, сякаш препраща визуално към сцената с кървящото копие в замъка на Граала, което героят съзерцава също така безмълвно. Сцената може да бъде успоредена и с първата среща на Персевал с приятелката на Надменния рицар: орелът, изобразен върху палатката на девойката, е анонс на ястреба, спуснал се върху една от гъските. Друг ефект на хиазъм: нахлувайки в палатката на девойката, Персевал се държи с нея както хищният орел с гъската, докато в сцената с капките кръв по снега той е застинал като изображението на орела върху палатката. Персевал съзерцава неподвижно на коня си капките кръв и хората на Артур решават, че той спи на коня си (ст. 4216, 4229, 4238). Тук позата на героя може да се уподоби с един вече утвърден иконичен образ на поета. В лириката на първия трубадур Гийом IX Аквитански срещаме често асоцииране на поетичното творчество със съновидението. Гийом описва себе си като спящ конник (песен IV). За разлика от сцената с Граала, където загадъчните предмети интригуват героя, но не будят никакви асоциации у него, тук Кретиен описва Персевал в момент на любовно мечтание, напомнящ за ониризма на лирическия аз в куртоазната поезия. Там любовното слово е реминисценция или поетическо видение за любимата.

93

Ст. 4505: Говен, племенникът на Артур, е образец на рицарско съвършенство. Той съчетава воински и светски добродетели. В романите на Кретиен олицетворява нормата, към която героят се стреми. Ако Разказ за Граала следваше същата логика, романът би могъл да свърши тук.

94

Ст. 4645: Докато женската красота (например на Бланшфльор) е Божие творение и се доближава до божественото, грозотата е отстъпление от човешкото, принизяване до животинското. И в двата случая е налице морално оценностяване на физическото начало.

95

Ст. 4683: Упреците на девойката подхващат и разгръщат — този път публично — упреците, отправени вече от братовчедката на Персевал. Героят не е задал два основни въпроса: Защо кърви копието? За кого е предназначен Граалът? Въпросите биха излекували болния Крал Рибар, биха възвърнали плодородието на земята и раждаемостта в страната. Кретиен дьо Троа използва — съзнателно или не — ирландския мотив за забраната („гейс“): магическа сила, която може да се преодолее по строго определен начин, в случая чрез подходящите въпроси. Загадъчната девойка с магарицата напомня за пратениците от Другия свят. Тяхната роля е да оповестят някоя „гейс“ или нечия воля на владетел от Другия свят. Както обикновено при Кретиен, и тук свръхестественото е приглушено.

96

Ст. 4714: От типологическа гледна точка девойката с магарицата е често срещан персонаж в рицарските романи. Ролята на тези анонимни персонажи, появили се изневиделица, е да нарушават празненството в кралския двор и да отправят предизвикателства, от които да произтичат нови приключения. В случая девойката изпълнява двойна функция: от една страна, тя оповестява провала на необикновената мисия на Персевал (подтиквайки го да опита отново), от друга, насочва вниманието на Артуровото рицарство към приключения от конвенционален характер. В този смисъл може да се каже, че девойката задава две насоки на романното действие: към загадъчното непознато (Граала) и към „познатото“ непознато (традиционните приключения).

97

Ст. 4724: Очевидно Зли връх и Монт Есклер са едно и също място.

98

Ст. 4731: Този вид обет е също традиционен за героите от келтския епос, които приемат дадено предизвикателство.

99

Ст. 4774: Говен все пак не отрича да е извършил въпросното убийство.

100

Ст. 4795: По-големият брат на Персевал получава рицарски сан в двора на краля на Ескавалон (ст. 466) и загива същия ден. Този трагичен епизод от семейната история на Персевал кореспондира, макар и завоалирано, с простъпката на Говен.

101

Ст. 4810: Обикновено рицарят се впуска в търсене на приключение сам или евентуално със своя оръженосец. Тук пищното снаряжение и многобройната свита подсказват за нежеланието на Говен да излага живота си на опасност.

102

Ст. 4870: И тук Кретиен инверсира познатата митологична схема за бащата като препятствие за любовта на дъщеря си. Условно можем да наречем тази митологема „Магарешка кожа“ (по прочутия разказ на Шарл Перо). Срещаме я в келтския роман за Килхух и Олуен (края на XI в.), както и в поемата „ле“ на Мари дьо Франс Двамата влюбени (1170). В романа на Кретиен препятствие е не бащата (Тибо от Тентажел), а взискателността на дъщерята към своя възлюбен. Така в скалата на ценностите, които девойката отстоява, пътят към рицарското съвършенство минава през победа над бащата на дамата. Ще отбележим, че тази конфликтна линия не получава своята развръзка в романа на Кретиен.

103

Ст. 4900: Описаните предпазни мерки подхождат повече за подготовка за война, отколкото за турнир. По всяка вероятност Кретиен следва традиционната представа за турнира, който първоначално (XI в.) се вписва във вътрешнофеодалната война.

104

Ст. 4937: Очевидно въпросният васал е видял двата щита на Говен, окачени на бряста, и е решил, че рицарите са двама. За същия подвеждащ ефект, с който Кретиен сякаш внушава на читателя да търси смисъла зад привидностите, вж. ст. 4964 и следващите.

105

Ст. 4974: Излишъкът на атрибути, с които Говен се огражда (два шита, седем коня), буди недоумението на хората на Тибо. От този момент Артуровият племенник ще бъде постоянен повод за недоразумения (вж. ст. 5058–5065, 5226–5231).

106

Ст. 5015: Спорът между двете сестри напомня за друг подобен спор. В Ивен Кретиен описва конфликта между две сестри, дъщери на сеньора на Ноарепин. В Разказ за Граала за разлика от Ивен, където сестрите си оспорват бащиното наследство, спорът има подчертано „спортен“ характер. Въпросът, противопоставящ сестрите, е: кой е най-добрият участник в турнира? Освен това, докато в Ивен Говен защитава голямата сестра, тук той взема страната на малката.

107

Ст. 5328: Както вече отбелязахме, странстващият рицар никога не пътува с хранителни запаси. Акцентът върху тях е в съзвучие с останалите излишни атрибути на Говен и може да се тълкува като „обуржоазяване“ на Артуровия племенник.

108

Ст. 5416: Обикновено рицарят окачва на копието си дар от своята любима. В случая късият ръкав става метафора на невръстното дете, на което Говен посвещава участието си в турнира.

109

Ст. 5653: Епизодът с Девойката с късите ръкави внася непознат елемент в описанията на рицарските турнири, доколкото рицарят брани честта на едно дете. Как да си обясним тази уникална ситуация? Средновековната литература, общо взето, не говори за деца и това се обяснява с факта, че детето не присъства в тогавашната ценностна система, отразявана по един или друг начин от литературата. Дали пък Кретиен не иска да разшири територията на рицарските благодеяния? Ако изхождаме обаче от основната смислова линия на романа и приемем, че приключенията на Говен илюстрират идеята за безпътицата на светското рицарство, размяната на галантни признания между Говен и момичето могат да се тълкуват като пародия на куртоазната етика, легитимираща рицарския турнир.

110

Ст. 5679: Мотивът за бялата кошута се среща често в романите от Артуровия цикъл. Белият цвят е знак, че животното идва от Другия свят. Но при Кретиен свръхестествените и фееричните елементи са силно приглушени и подчинени на конкретния художествен замисъл.

111

Ст. 5687: В светлината на предстоящите изпитания за Говен тази злополука с коня може да се тълкува като лошо предзнаменование.

112

Ст. 5737: В поведението на този персонаж има нещо екстравагантно. Разбира се, чрез него Кретиен постига драматизъм вследствие на напрежението между моменталното благоразположение и факта, че то се отнася за убиеца на баща му. По-странно е, че младият господар желае сестра му да приеме непознатия рицар, т.е. Говен, толкова безрезервно, колкото приема и него самия. В светлината на последвалата любовна интрига между Говен и въпросната сестра думите на брата звучат като признание за кръвосмесителна връзка. Ако възприемем такава линия на тълкуване, трябва да добавим и друг кръвосмесителен полъх около Говен: в края на романа срещата на героя със сестра си, която не познава, става повод за предположения, че двамата биха били чудесна двойка. Според нас подобни алюзии следва да се тълкуват не като инцест, а като криворазбрано придържане към куртоазната етика.

113

Ст. 5782: Това описание на оживена градска дейност е в съзвучие с разцвета на занаятите и търговията в гр. Троа по времето на Кретиен.

114

Ст. 5832: За разлика от повечето герои на рицарски романи, които имат една-единствена дама, Говен с лекота отдава сърцето си на мнозина. Някои критици говорят за „донжуанството“ на Артуровия племенник.

115

Ст. 5903: Говен носи меча на Артур, прочутия Ескалибур, и се отбранява с шахматна дъска вместо с щит. По-късно и шахматните фигури ще влязат в бойна употреба. Критиката с основание тълкува тези две обстоятелства като бурлескови елементи, доколкото са изградени върху контраст между целта и средствата. Бурлескова е и изходната ситуация на епизода: младият господар на Ескавалон едва ли не тика сестра си в ръцете на Говен, предполагаем убиец на баща му.

116

Ст. 5949: Изразът „tuer la limace“ („убивам охлюва“) се среща често в текстове от XII и XIII в. и съответства на българския израз „На умряло куче нож вади“. Още по онова време ломбардците имали лошата слава на страхливци.

117

Ст. 5957: Епитетите са показателни за класовата ненавист на аристокрацията към буржоазията и простолюдието.

118

Ст. 6064: Някои критици (напр. Пол льо Ридер) правят връзка между агресивността на градската тълпа на Ескавалон и зачестилите бунтове на градските комуни във Фландрия. Срещу подобни бунтове строги мерки през 1178 г. и следващите е взимал граф Филип Фландърски, поръчителят на Разказ за Граала.

119

Ст. 6078: От думите на краля на Ескавалон се вижда, че в куртоазния морален кодекс задължението за гостоприемство стои над по-архаичното чувство за мъст.

120

Ст. 6167: Така Говен трябва да предприеме търсенето, в което се е ангажирал и Персевал. Мотивът за преследването на едно и също приключение от двама или повече рицари се среща често. Пръв го използва Кретиен в романа си Ланселот, Рицаря на каруцата, където Говен и Ланселот се заемат с освобождаването на Гениевра, отвлечената съпруга на Артур. Най-мащабно развитие мотивът получава в анонимния роман от XIII в. Търсенето на Светия Граал, когато всички рицари от двора на Артур се впускат да търсят свещения съд.

121

Ст. 6172: Разрушителната сила на Кървящото копие е мотив от ирландската митология (вж. бел. към ст. 3198). Видяхме как в ст. 4662–4682 Грозната девойка с магарицата обвинява Персевал, че заради мълчанието му цялата страна ще опустее. Според Вас, автор на Роман за Брут (1155), първия френски роман за крал Артур и рицарите на Кръглата маса, Логър (Lloegur — равнинна страна) е царството на великаните. Артур убива един от тях — Ритон.

122

Ст. 6208: Гренгалет (от келтския израз Kein caled — „красив и силен“), любимият кон на Говен, се среща в редица по-късни романи. Понякога е надарен със свръхестествена сила.

123

Ст. 6219: Редуващото се повествование, което Кретиен въвежда тук, проследявайки приключенията ту на единия, ту на другия герой, ще стане основен способ в романите в проза през следващия XIII в. Т.нар. „преплетено повествование“ (récit entrelacé) стои в основата и на романа Търсенето на Светия Граал (1220).

124

Ст. 6223: Този период от пет години не се вмества в общата хронология на романа. Затова и някои критици са изказвали мнението, че въпросната част е дело на друг автор и е вмъкната допълнително. Подобна теза влиза обаче в разрез със стиловото и езиковото съответствие на този епизод спрямо останалата част на романа. Смятаме, че най-вероятно Кретиен е имал нужда да спомене по-продължителен период от време, за да илюстрира идеята си за забравата на Бога, в която изпада героят. А идеята за „забравата“ е важно продължение на темата за целеустремеността на Персевал, която често го прави сляп и глух за околните. Така героят предизвиква и смъртта на майка си. С други думи, липсата на християнско милосърдие води героя до забрава на Бога.

125

Ст. 6243: Тази среща е огледално — и следователно преобърнато — отражение на първата среща на Персевал с рицарите. Тогава групата е от пет рицари, които търсят други пет, плюс три дами. Други ръкописи на романа (например ръкопис № 12576 от Френската национална библиотека, издаден от Уилям Роч) или друг вариант на ръкописа Guiot, по който е направен българският превод, споменават във въпросния пасаж за трима рицари и десет дами. Така втората среща (3 рицари + 10 дами) се явява точна инверсия на първата (10 рицари + 3 дами). Ала зад формалната прилика между двете срещи откриваме дълбоката смислова разлика. При първата героят открива рицарството, при втората — Бога.

126

Ст. 6318: Героят плаче за първи път, знак за дълбоко покаяние в християнския смисъл на думата. Вж. също ст. 6348–6355.

127

Ст. 6428: Думите на отшелника са показателни за подмяната в символиката на Граала: от съд, побиращ много риба (своеобразен рог на изобилието), Граалът се превръща в потир, съдържащ просфора — едно от фундаменталните тайнства в християнството. Духовната храна, чийто материален израз е Светото причастие, се явява сублимация на земната храна, така както т.нар. „мистично тяло“, тоест тялото на възкръсналия Христос, което вече е нетленно, е победа над смъртта. Обобщено може да се каже, че при Кретиен Граалът е двойствен символ: езически (келтски рог на изобилието) и християнски (духовната храна на нетленното тяло).

128

Ст. 6432: След срещата на Персевал с неговата братовчедка, след упрека от страна на Грозната девойка с магарицата това е третото и по същество първо обяснение за Граала. Едва сега научаваме за истинското му предназначение на съд за просфора — свещената храна, която поддържа живота на стария крал. Благодарение на Светото причастие тялото на бащата на Крал Рибар живее нетленно от петнадесет години. По същество тук Кретиен заимства от агиографията — най-широко разпространения по онова време словесен жанр — възгледа за тялото на светеца, което Божията благодат е освободила от биологичните закони. За отбелязване е, че бащата на Крал Рибар няма аналог в келтските митове. Този персонаж отсъства и в повечето романи за Граала от XIII в. Второто важно откритие се отнася до родствените връзки на героя с Крал Рибар, с баща му и с отшелника. Става ясно, че Кретиен обвързва всяка важна истина, която героят научава, с разкрития за неговото родословие. Схематично погледнато, житейският опит на Персевал преминава през четири етапа, всеки от които съчетава нова духовна ценност с непозната досега роднинска връзка: 1) Откриването на рицарството става повод героят да научи историята на своето семейство (смъртта на баща му и на двамата му братя); 2) Откриването на любовта става повод Персевал да научи за роднинската връзка на Бланшфльор с Горнеман. Ще отбележим също, че Бланшфльор подобно на Персевал има двама вуйчовци: единият е Горнеман, другият е свещеник; 3) Персевал научава за своя провал в замъка на Граала от братовчедка си, която преоткрива; 4) Предназначението на Граала се разкрива едновременно с важните роднински връзки на героя по майчина линия. Биографията на Персевал се оказва тясно преплетена с агиографията на стария крал на Граала. Така линиите на родословието се разкриват успоредно с уроците по богословие.

129

Ст. 6514: Епизодът с християнското покаяние на героя бележи кулминация в християнизирането на Граала и на рицарското поприще на Персевал. До този момент, а и след него препратките към християнската религия и обредност са бегли и най-общи.

130

Ст. 6536: Копието, щитът и малкото конче съставляват гледка — или система от знаци — с несъвместими елементи. Формално погледнато, тази особеност се нуждае от разгадаване, така както и триадата Кървящо копие, Граал, Сребърен поднос, която се показва демонстративно в замъка на Граала. Странната комбинация от копие, щит и малко конче е първата и най-безобидната от поредицата аномалии, на които ще се натъква занапред Говен.

131

Ст. 6548: Срещата на Говен с девойката, оплакваща под дъба своя приятел, напомня за срещата на Персевал с братовчедка му, която също се е подслонила под един дъб {ст. 3430) и оплаква убития си любим. Но докато в първия случай информатор е братовчедката, тук тази роля изпълнява раненият рицар.

132

Ст. 6585: И тук е възможно да се потърси аналогия между сцената с привидно спящия Персевал, опрян на копието си и съзерцаващ кръвта в снега, и Говен, който събужда с копието си обления в кръв рицар.

133

Ст. 6602: Топонимът Галвоя препраща към полуостров Галоуей (Galloway) в Югозападна Шотландия или към местността Голуей (Galway) в Ирландия.

134

Ст. 6605: Темата за опасното място, от което никой не се завръща, се среща и в предишните романи на Кретиен. Тук обаче тя получава най-радикална трактовка с посещението на Говен в Замъка на двете кралици — баба му (майката на Артур) и майка му, починали преди много години. Тази тема е тясно свързана с Другия свят. Вж. също 8221–8222.

135

Ст. 6667: И тук откриваме географията на Другия свят: река, море, чуден замък.

136

Ст. 6680: Както ще стане ясно по-нататък, това традиционно описание на девойка с огледало и венец в косата — по принцип подготвящо читателя за среща с любим — тук цели да подведе както Говен, така и читателя.

137

Ст. 6692: И тук симетрията с приключенията на Персевал бие на очи. Братовчедката на Персевал познава по-добре героя, отколкото той себе си. В сравнение с нея девойката под тисовото дърво е бледо копие на мотива за непознатия, който знае повече за случайно срещнатия герой, отколкото последният знае за себе си. Тези женски персонажи могат да се тълкуват като рационализиран отзвук на феи и обитатели на Другия свят.

138

Ст. 6830: Контрастиращите цветове също навяват на идеята за Другия свят.

139

Ст. 6865: Сценарият, очертан от Надменната девойка, при който тя ще се движи на разстояние зад Говен до окончателното му опозоряване (ст. 7198–7200), има своя обратен аналог в първия роман на Кретиен, Ерек и Енида. Там героят, обвинен в рицарско бездействие, ще доказва себе си в нова поредица от приключения. Жена му Енида трябва да язди на разстояние пред него и да не проговаря без негово разрешение — до възвръщане на загубената слава. Една от видимите разлики между Персевал и Говен в Разказ за Граала е, че първият се движи винаги сам, докато вторият, обратно, непрекъснато е придружаван. Лошата девойка е злонамерен „свидетел“ на премеждията на Говен. Нещо повече, тя ще ги тълкува целенасочено, за да опетнява системно образцовия рицар. В този смисъл този женски персонаж би могъл да се тълкува като двойник на автора, с разликата, че Лошата девойка огласява и преувеличава онова, което Кретиен внушава единствено по косвен път, чрез логиката на събитията, а именно, че рицарството, олицетворявано от Говен, вече се изпразва от съдържание. Вж. също ст. 7188–7190.

140

Ст. 6958: Бързото възстановяване на ранения рицар в критично състояние вероятно е впечатлявало средновековната публика по-малко от днешната. Рицарските романи изобилстват с подобни ситуации на мигновено оздравяване. Колкото медицината от онова време е по-безсилна, толкова литературата описва (компенсаторно) чудотворни лекове.

141

Ст. 7056: Желанието на рицаря да се изповяда и причести, преди да умре, контрастира с внезапното му оздравяване. Слабата логическа връзка между мотива за причестяването и физическото състояние на персонажа навежда на мисълта за аналогия с епизода за причестяването на Персевал на Разпети петък. Но във втория случай желанието за последно причестяване от страна на човек, който внезапно възвръща силите си, може да се тълкува като пародийно препрочитане на епизода с покаянието на Персевал.

142

Ст. 7175: Описанието на коня е реторическо. То има своята относителна самостоятелност — темата „дръгливо животно“. От друга страна, дръгливият кон е аналог на своя ездач (ст. 6985–6996) и на коня на приятелката на Надменния рицар (ст. 3694–3708).

143

Ст. 7189: Унижението, на което девойката подлага Говен, е в същото време пародия на идеализираната връзка на рицаря с Дамата.

144

Ст. 7227: Реката често се явява граница с Другия свят. Вълшебният замък, в който попада Говен, е своеобразна реплика на замъка на Граала.

145

Ст. 7258: Въпросният замък и гледката около него не приличат на грубоватите и твърде малки по размери замъци от края на XII в. Най-вероятно Кретиен следва идеализираните представи за замък — от Другия свят и от християнската иконография (Небесния Йерусалим).

146

Ст. 7312: Лошата мома убеждава Говен да се качи в лодката не толкова за да го спаси, колкото за да го унизи и упрекне в малодушие.

147

Ст. 7368: Девойката изчезва така както благочестивите разкази от епохата описват изчезването на Дявола след провал на опитите му да съблазни праведния. Неслучайно местните жители асоциират Лошата мома със Сатаната (ст. 6756, 7459, 8605).

148

Ст. 7372: Фигурата на лодкаря разкрива нов аспект от Другия свят, доколкото този персонаж се родее с лодкаря Харон, превеждащ душите през река Стикс в царството на сенките (Вергилий, Енеида, песен VI).

149

Ст. 7521: Неведението на лодкаря е привидно и се опровергава от неговите обяснения пред Говен за вълшебния замък. Типичен случай на второстепенен персонаж, чиято функция в разказа е по-важна от противоречивото му поведение. В това отношение лодкарят се родее с братовчедката на Персевал. И двамата изпълняват функцията на персонажи информатори, и двамата си противоречат: братовчедката сякаш забравя за дълбоката си скръб по убития любим; лодкарят също забравя за предварителните си изисквания спрямо Говен.

150

Ст. 7529: В рицарските романи бойните автомати и самострелните оръжия са общо място. В случая Кретиен изтъква свръхестествените атрибути на замъка: стрелите и магически охраняваната зала (ст. 7546).

151

Ст. 7530: Игерна, майката на Артур.

152

Ст. 7537: Съпруга на крал Лот, майка на Говен и на Кларисан.

153

Ст. 7541: Става дума за Кларисан, сестрата на Говен.

154

Ст. 7559: Типичен пример за морализирано феерично. Редица разкази прибягват до вълшебни предмети или до изпитания, които единствено нравствено безупречният герой може да завладее или преодолее.

155

Ст. 7561: Толкова са и прозорците на замъка, и девойките, застанали на тях. Едва ли числото петстотин има някакъв фигуративен смисъл. Кретиен го използва най-вероятно като хипербола за мащабите на замъка (петстотин са и ваните в него — ст. 9173), а броят на девойките и на войните е еднакъв просто от съображения за симетричност. Подобни похвати на симетричност откриваме и в зараждащия се готически стил.

156

Ст. 7607: Тук идеята за героя освободител се преплита с идеала за добрия управник, способен да възроди страната. По същество на очаквания спасител се възлагат същите надежди като на Граала и на Кървящото копие.

157

Ст. 7628: Бездействието (recreantise) е истинско социално падение за рицаря. Този мотив заема важно място в два предишни романа на Кретиен дьо Троа, Ерек и Ени-да; Ивен, Рицаря с лъва.

158

Ст. 7671: Този загадъчен персонаж може да бъде поставен в поредицата ранени герои: бащата на Персевал, Крал Рибар. Раната на бащата на Персевал довежда до упадъка на неговото имение. Бащата на Крал Рибар живее единствено с духовната сила от просфората, докато луксозната протеза — анонс на разкоша в двореца на двете кралици — навежда на мисълта за духовна деградация. Според някои медиевисти еднокракият е отзвук на фигури на осакатени мъже, срещащи се в скулпторите на романските черкви. Там те са алегории на езичници или просто на грешници: физическата недъгавост е признак за духовно несъвършенство.

159

Ст. 7682: Тук очевидно Кретиен следва Вергилий. В песен VI от Енеида героят посещава подземното царство и излиза от него през две порти на съня — едната е рогова, другата е от слонова кост (Енеида VI, ст. 893–896). Същото описание четем и в средновековния Роман за Еней (1160), ст. 3084–3085. Мотивът за съновидението при посещението на света на мъртвите присъства, макар и бегло, също в романа на Кретиен (ст. 7258).

160

Ст. 7750: Мотивът за „Опасното легло“ се среща за пръв път в Ланселот, Рицаря на каруцата. Редица автори от XIII в. го използват с незначителни варианти, които не спасяват мотива от банализиране.

161

Ст. 7871: Схватката с лъва е очевидна реплика на прочутия епизод от Ивен, Рицаря с лъва: героят помага на лъв, застрашен от огромна змия, след което звярът става негов верен другар и помощник в изпитанията. Независимо от различния контекст двата епизода внушават сходен смисъл: лъвът е емблема на воинските качества на рицаря. Но в Разказ за Граала мотивът сякаш е загубил първичното си внушение: забитите нокти в щита на Говен превръщат звяра в боен трофей, в притурка към герба, изобразен върху рицарския щит, докато в Ивен лъвът е своеобразен двойник на героя. Този епизод е в съзвучие с първия подвиг на Херакъл: удушаването на Немейския лъв. Гръцкият герой използва лъвската кожа за наметало, а главата му — за шлем.

162

Ст. 7937: С присъщия си вкус към двусмислените ситуации Кретиен представя Кларисан, сестрата на Говен, като негова почитателка и поданица.

163

Ст. 8021: Фееричният замък очевидно се намира в Другия свят. В келтската митология Другият свят е в по-непосредствена близост до тукашния и преходът от единия към другия, въпреки препятствията и забраните, е сравнително лесен.

164

Ст. 8064: Отказът от храна, докато не дойде важна вест, е обичайна реакция на крал Артур. Вж. също бел. към ст. 910.

165

Ст. 8154: В романа на Кретиен Ивен, Рицаря с лъва приятелството между Ивен и Говен е важен смисловообразуващ елемент от интригата. Всъщност Ивен и Говен са първи братовчеди: крал Уриен е брат на крал Лот.

166

Ст. 8171: Макар че в тази реплика Кретиен влага известна ирония, тя е в унисон с природата на странстващия рицар, неподвластен на времето и пространството, а в известен смисъл и на материалните условия на живот. Неподвластен на времето е и крал Артур, който въпреки стоте си години е още „дете“.

167

Ст. 8349: За разлика от загадъчния Ланселот Говен е известен с това, че никога не крие името си (вж. също ст. 5622–5627, 8829–8830). На този фон временната анонимност, която героят афишира тук, подчертава необикновената ситуация.

168

Ст. 8488: Мотивът за опасния брод се среща за пръв път в Роман за Тристан и Изолда от Берул. Кретиен дьо Троа го използва първоначално в Ланселот.

169

Ст. 8626: Името Гриномалан или Гиромелан според някои ръкописи не се среща в други романи.

170

Ст. 8765: Излиза, че майката на Кларисан се е преселила бременна в Другия свят, където е родила своята дъщеря. Затова Говен не познава сестра си. Ето как в Другия свят мъртвите съжителстват с живите. Нещо повече, мъртвите не са съвсем мъртви, след като могат да раждат. Доколкото келтите са вярвали в безсмъртието на душата, Отвъдното не е свят на мъртвите. Филострат от Тиана (III в.) отбелязва, че за келтите раждането на този свят е повод за тъга, защото е последица от нечия смърт в Другия свят, и обратно, те приемат смъртта с радост, защото от нея в Отвъдното ще последва нов живот. Вж. Питър Б. Елис, Кратка история на келтите, изд. Унискорп, София, 2008, с. 192.

171

Ст. 8780: Според някои коментатори въпросният братовчед, убит от Говен, е кралят на Ескавалон, за когото Генганбрезил иска да отмъсти. Така поредицата от убийства, приписвани на Говен, препраща към един и същи род.

172

Ст. 8889: За читателя, който следи внимателно хронологията на повествованието, това споменаване на християнския празник Петдесетница влиза в противоречие със стих 2791, където се казва, че Персевал изпраща Ангингерон и Кламадьо като пленници в двора на Артур (в Карлион) за Петдесетница. Приключенията на Говен започват четири дни по-късно и до този момент продължават не повече от пет дни. А крал Артур ще свика отново двора си (този път в Оркания) след седмица за Петдесетница. Така излиза, че някакви 15–16 дни делят Петдесетница в Карлион от Петдесетница в Оркания! Едва ли трябва да се задоволим с обяснението, че Кретиен е допуснал недоглеждане или че не се е препрочел, както някои критици смятат, предполагайки, че причина за незавършеността на романа е внезапната смърт на автора. По принцип романите за крал Артур от XII в. споменават основните християнски празници Коледа, Великден, Петдесетница, Св. Йоан Кръстител (24 юни) като хронологически маркери, изпразнени от християнското си съдържание. Тези ключови дати от християнския календар отмерват всъщност ритъма на приключенията (изпитанията) и на празненствата. Затова не е чудно, че всяко важно събитие, което Артур трябва да ознаменува, се свързва с Петдесетница. Идеята на средновековните разказвачи за хода на времето поражда една по-скоро качествена и циклична, отколкото количествена и линейна темпоралност.

173

Ст. 8967: След тези признания садизмът на Лошата мома се оказва маска на своеобразен мазохизъм. Вместо да търсим психологическа правдивост в признанията на Надменната, ще отбележим поредния неочакван обрат, който Кретиен поднася на своята публика.

174

Ст. 9069: Любовната връзка, която двете кралици пожелават, е иронична кулминация на всички абсурдни отношения с жени, които Говен установява в този роман: с невръстното момиче с Късите ръкави, със сестрата на господаря на Ескавалон, с Надменната девойка.

175

Ст. 9230: Неизвестна до този момент героиня, вероятно придворна дама на кралица Гениевра. В един роман от XIII в., Чудесата на Ригомер, Говен има любовна връзка с фея на име Лора.

Content

Кретиен дьо Троа
Персевал, или Разказ за Граала

Стоян Атанасов Въведение

„Разказ за Граала“: От мита към литературата

Кретиен дьо Троа

Артуровският роман и бретанската материя

Артуровският роман: утопия или реалност

Кретиен и келтските митове

Сюжетът

Интерпретационни хипотези

Граалът след Разказ за Граала

Стоян Атанасов, Паисий Христов Бележка към настоящото издание

Кретиен дьо Троа Персевал, или Разказ за Граала

Пролог

Персевал среща рицари и се разделя с майка си

Персевал среща приятелката на Надменния рицар

Персевал среща Червения рицар и се представя в двора на Артур

Уроците на Горнеман от Горт

Замъкът Добър пристан и неговата господарка Бланшфльор

Персевал в замъка на Граала

Братовчедката

Надменният рицар и неговата приятелка

Капки кръв по снега. Персевал се среща отново с Артур

Празник в двора на Артур. Нови предизвикателства

Тибо от Тентажел, Мелиан от Лис, Девойката с късите ръкави

В замъка на Ескавалон

Персевал среща вуйчо си отшелника

Спор за коне: Грегориас, Лошата мома, племенникът на Грегориас

Дворецът на двете кралици

Признанията на Лошата мома. Спор с Гриномелан

Показалец на имената

Информация за текста

1