Ърл Стенли Гарднър

Пери Мейсън: Случаят със заровения часовник

Действащи лица

Адел Блейн — която винаги изглежда пет години по-млада или двайсет години по-стара.

Харли Реймънд — завърнал се от фронта с орден „Пурпурно сърце“ и нов образ.

Часовникът — двайсет и пет минути назад или може би напред?

Джак Хардисти — съпруг на Милисънт.

Милисънт Блейн Хардисти — сестра на Адел.

Винсънт П. Блейн — баща на Милисънт и Адел, богат, очарователен, изпълнен с достойнство, разтревожен.

Бъртън Стрейг — бъдещ писател с дяволита усмивка, втренчен поглед и опасно приятелство.

Лола Стрейг — негова сестра, висока, слаба, откровена.

Родни Бийтън — фотограф и натуралист, от рибите, които предпочитат дълбоките води.

Мирна Пейсън — собственичка на ранчо, вдовица. Жена, „която може да облече всичко“.

Пери Мейсън — необикновен адвокат.

Дела Стрийт — негова секретарка.

Джеймсън — заместник-шериф.

Пол Дрейк — от детективска агенция „Дрейк“.

Марта Стивънс — икономката на семейство Блейн.

Доктор Джеферсън Мейкън — лекар в Роксбъри.

Томас Л. Макнер — заместник–областен прокурор.

Съдия Канфийлд — съдия на процеса.

Уилям Смайли — приятел на Марта Стивънс.

Хамилтън Бъргър — областен прокурор.

1

Колата бръмчеше по стръмния и изпълнен със завои път. Тъмните очи на Адел Блейн, обикновено толкова изразителни, сега бяха вперени напред, докато се опитваше да вземе поредния завой. Тя беше двайсет и пет годишна. Но както бе казала веднъж сестра ѝ Милисънт: „Никой не би могъл да определи точната възраст на Адел. Изглежда или пет години по-млада, или двайсет по-стара.“

Седналият до нея Харли Реймънд стискаше дръжката на вратата, като се опираше на нея при завоите, за да не натоварва левия си лакът. Армейските хирурзи се справиха с трудната задача да го наместят. „Известно време ще го чувстваш доста стегнат — бяха го предупредили. — И сигурно ще те боли. Опитай се да го раздвижиш. И го пази от удари.“ Само на няколко метра под колата се носеха буйните води на планинския поток, които блестяха под лъчите на слънцето.

Пътят пресичаше по подвижен мост устремения надолу планински поток и продължаваше да се катери нагоре по другата страна на каньона, докато стигне най-накрая до обраслото с борови гори плато.

Слънцето на Южна Калифорния огряваше скалистите планински върхове отляво, а сенките им долу приличаха на тъмни мастилени петна. Пътят се виеше през платото, където топлият сух въздух миришеше на боровете. Далеч надясно в маранята едва се долавяха очертанията на равнината, която приличаше на стопен месинг, обвит в някаква кремава пелена и изсипан върху плоската повърхност.

— Умори ли се? — обърна се Харли Реймънд към Адел.

— Не, просто съм малко напрегната, това е всичко. — Замълча, насочила цялото си внимание към поредния завой на пътя. А щом видя правия участък пред себе си, погледна към Харли: — Но предполагам, че ти си уморен. Това е първият ти ден вкъщи, а аз побързах да те завлека у татко… да не говорим, че трябваше да участваш и в този разговор в клуба.

— Не, не съм уморен — отвърна тихо Харли. — Просто бях забравил, че съществуват такива места, и сега като че отново се запознавам с тях.

— А разговорът в клуба не те ли умори?

— Мен не — засмя се той. — Но може би слушателите ми…

— Знаеш, че нямах това предвид, Харли.

— Разбира се.

— И какво им каза?

— Предполагам, че са очаквали традиционните патриотични речи. Но не получиха нищо такова от мен. Обясних им, че този път войната е бизнес — така че трябва да направят в нея точно същите усилия, каквито влагат във фирмите си. Без фанфари, знамена и никому ненужни лозунги. Предупредих ги, че ще изгубим, ако не работим здраво.

— А ти готов ли си да работиш за татко, Харли? — попита го неочаквано Адел Блейн.

— Той ми се обади по телефона и ме помоли да се отбия да го видя, когато имам малко време и реша какво бих искал да правя.

— Има нужда от някого като теб, на когото би могъл да се довери… а не като… няма значение.

— Джак Хардисти ли? Не вървят ли нещата с него, Адел?

— Да не говорим за това — спря го веднага тя. А после се усмихна малко виновно. — Не, определено не вървят, но не бих искала да го обсъждам в момента.

— Добре.

Адел му хвърли бърз поглед. Безразличието в гласа му бе нещо ново за нея. А и в други отношения той ѝ беше като непознат. Само преди година лесно отгатваше настроенията му. Сега можеше да я изненада. Сякаш гледаше на света от обратната страна на телескопа и онова, което на нея ѝ се струваше невероятно важно, за него бе някак си дребно и тривиално.

Пътят навлизаше в поредния стръмен каньон, като се изкачваше рязко нагоре. Когато достигна върха, Адел сви към платото наляво по посока на планинската им къща, сгушена в подножието на хълма отсреща. Вписваше се така естествено в пейзажа наоколо, все едно, че бе израснала подобно на боровете наоколо.

Беше едноетажна с широка веранда, която опасваше предната ѝ част и едната страна. Перилата бяха от дървени трупи, на които бе обелена кората. Стените също бяха дървени, избледнели от времето, така че бялата къща светлееше на фона на зеленината наоколо и кафявите стволове на боровете отпред.

— Изглежда толкова естествена, нали? — попита го тя.

Той само кимна.

В първия момент си помисли, че може би се чувства отегчен, след това улови погледа му.

— Толкова съм мислил за това място — започна Харли. — То наистина символизира нещо, което така рядко се среща в днешно време — спокойствие… Колко ще останем?

— Няма да е за дълго.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Не, просто ще проверим как са нещата, ще огледаме консервираната храна, ще видим дали не трябва да се прави още нещо. Ти само ще стоиш на слънце навън и ще си почиваш.

Наблюдаваше го, докато слиза от колата, пазейки левия си лакът.

— Нали познаваш околността — побърза да го предупреди. — Ако ти се пие студена вода, иди до извора.

Адел забърза към къщата и веднага отвори прозорците, за да се проветри. Харли тръгна по пътечката към дълбоките сенки, където извираше кристалночиста студена вода. Гребна си с емайлираната чаша, отпи няколко глътки, а след това излезе при скалата на слънце. Погледна към стръмния склон на отсрещната страна на каньона, над който бяха започнали вече да се спускат пурпурни сенки. Беше толкова тихо, не полъхваше ветрец, дори върховете на боровете не се поклащаха. Небето синееше без нито едно облаче по него. Планинските склонове привличаха с пастелните си тонове, нарушавани само тук-там от остри скалисти чукари.

Харли прилегна, опря глава на ствола на близкия бор и затвори очи, почувствал изведнъж неочакваната умора, връхлитаща обикновено хората, чиито сили са изчерпани от сериозни рани. Имаше чувството, че в момента дори най-дребното движеше би му струвало усилия.

„Тик-так, тик-так, тик-так.“

Отвори бързо очи. Лицето му издаваше обхваналата го в миг тревога. А толкова му се искаше поне за малко да се потопи в пълна тишина…

„Тик-так, тик-так, тик-так.“

Със сигурност този шум не бе от неговия часовник. Като че идваше изпод земята.

Промени положението си, като сгъна палтото под главата си вместо възглавница. Досадното тиктакане вече не се чуваше. Остана да лежи така, загледан в красивите форми, очертавани от клоните на бора на фона на синьото небе. Изпитваше невероятна умора, пълно изтощение, искаше му се да остане така, все едно че бе борова игличка, паднала от дървото.

Събуди се неочаквано, отвори очи и забеляза добре оформен глезен и края на спортна пола.

Адел Блейн седеше на камъка отсреща и му се усмихваше нежно, също както обикновено се отнасяха жените към свои близки, възстановяващи се след сериозни рани, получени в битки.

— По-добре ли се чувстваш?

— Да, наистина. Колко е часът?

— Около четири.

— Господи, значи, съм спал няколко часа?

— Не повече от час, предполагам. Веднага след като те оставих ли заспа?

— Да. Имах чувството, че някой като че изсмука всичките сили, които ми бяха останали.

Двамата се засмяха.

— А сега по-добре ли се чувстваш?

— Сега съм добре! Сънят ми върна отново силите… Готова ли си да тръгваме?

— Да, ако и ти си готов.

Той седна и поизтупа палтото си.

— За какво служи този часовников механизъм, Адел? — попита след това.

— Какъв часовников механизъм?

— Нямам представа. Вероятно регулира нещо. Ясно се чува в края на скалата. Точно затова се изместих оттам.

Забеляза загрижения ѝ поглед и веднага се засмя.

— Да не мислиш, че имам натрапчиви спомени?

Тя също се засмя, но някак пресилено.

— Можеш да отидеш и сама да го чуеш, ето там, при скалата — доста раздразнено отсече Харли.

Адел наведе глава към скалата по-скоро за да му угоди. Личеше си, че не очаква да чуе нещо.

Не откъсна поглед от лицето ѝ и видя как безразличието в миг бе изместено от недоумение.

— Точно това имах предвид — отбеляза.

— Но то прилича… Харли, прилича ми на часовник! Наистина е часовник! Точно тук!

Той разчисти боровите иглички. Веднага се показа капакът на кутия, явно внимателно заровена в земята. Повдигна капака.

В кутията върху дървени трупчета бе поставен малък будилник, който ритмично отброяваше секундите. Харли веднага забеляза, че бе производство на една от най-известните фирми. Ако се изключеше странното закрепване, в него нямаше нищо необичайно. Освен това се виждаха и две малки дупки в кутията.

— Изостанал е с двайсет и пет минути — каза Харли, след като погледна ръчния си часовник. — Това не е случайно. Качеството му е наистина добро. Погледни и капака. Той почти се слива със земята. Отгоре бяха сложени само малко борови иглички и мъх.

— Наистина странен начин да се зарови часовник! — възкликна Адел.

— Лично аз не си представям какъв би трябвало да е нормалният начин — засмя се той. — Защото за пръв път намирам заровен часовник. Смяташ ли…

Чу се шум от автомобилен двигател, явно някаква кола се изкачваше бързо по склона.

— Струва ми се, че колата поема насам — каза Реймънд. — Дай да сложим часовника в кутията и да го покрием отново с борови иглички и мъх. После ще се върнем в къщата. Може би онзи, който идва насам…

— По-бързо — подкани го тя. — Трябва веднага да приключим.

Харли постави капака на кутията и го покри с борови иглички и мъх.

— Готово — заяви накрая и хвана Адел за ръка.

Откъм завоя се появи кола, която пое наляво през малкото плато. В първия момент под следобедните сенки на дърветата приличаше на обект с не особено ясни очертания. После излезе на осветеното от слънцето открито пространство и ясно се видя синьото купе.

— Това е колата на Джак Хардисти! — извика Адел.

В същия момент автомобилът рязко спря. Вратата се отвори и Джак Хардисти пристъпи по осеяната с борови иглички земя.

Адел Блейн хвана ръката на Харли, когато той понечи да излезе от прикритието си зад храстите.

— Недей! Изчакай тук, моля те!

Двамата останаха на мястото си и наблюдаваха как Хардисти измъкна от колата права лопата с дълга дръжка. После пое към скалите. Но в следващия миг се спря, явно ги бе забелязал.

Двамата се сковаха за секунда на място, както обикновено се случва, когато човек осъзнае, че е разкрит. След това се опитаха да се държат естествено — което, разбира се, не им се удаде.

— Да излезем от другата страна на храста, все едно, че не сме го видели — предложи Адел шепнешком.

Харли Реймънд усети напрежението, с което стискаше ръката му. Измъкнаха се объркано от храста и застанаха на осветеното от слънцето място. Харли забеляза, че Джак Хардисти бързо върна лопатата в колата си. Адел, която вече ясно се виждаше, се опита да изрази учудване, но го направи така неумело, че Харли имаше чувството, че присъства на бездарно разиграваща се пантомима.

— А, някаква кола… но това е Джак!

Говореше вече на висок глас, опитвайки се да прикрие объркването си, което изненада Харли и не му остави никакъв избор, освен да се включи в представлението.

Хардисти се приближи към тях.

Имаше изпито лице и тесни рамене, но двуредният сив костюм бе без нито една гънчица, което бе възможно единствено при слаби хора. На дългия му нос бяха закрепени очила.

— О, нашият герой се е завърнал от фронта — извика той. — Как си, Харли? Здравей, Адел.

Опитът му да изрази ентусиазъм напълно се провали. Джак Хардисти не бе способен на прекомерни емоции и усилията му да прояви уж искрена радост изглеждаха толкова изкуствени, че нямаше как да се прикрият.

Харли Реймънд дори не се опита да отговори с подобна престорена любезност. Адел Блейн стоеше като закована малко встрани от тях.

— Аз… наложи се да се отбия до къщата — започна Хардисти. — Загубил съм любимия си нож тук миналата седмица… Предполагах, че може да съм го изпуснал някъде по земята… а е възможно и да е паднал зад възглавниците на големия стол.

— Преди седмица ли? — засмя се Адел. — Защо си мисля, че тук от месеци не е стъпвал никой? Къщата изглежда сякаш от доста време не е била отваряна.

— О, не съм се занимавал с чистене или подреждане… просто се отбих за няколко часа да си почина. Исках да се откъсна за малко от шума. Тук е толкова тихо и спокойно, помага на човек да вземе решение, когато…

Неочаквано замълча.

— Ние тъкмо си тръгвахме — каза уж спокойно Адел. — Исках да погледна как е къщата. Татко смята да дойде утре вечер. Готов ли си, Харли?

Той кимна.

— Надявам се, че ще намериш ножа си — добави любезно, след като с Адел се насочиха към мястото, където тя беше оставила колата си.

Хардисти отново направи опит да прояви любезност:

— Благодаря, приятел! Много ти благодаря. Предполагам, че ръката не те тормози много. Пази се. Не се опитвай да се захващаш с много работа наведнъж. Спокойно, човече. Само спокойно.

Бяха стигнали подножието на хълма и поеха по равния път, който води към Кенвейл, когато Адел неочаквано даде воля на чувствата си.

— Мразя го! — възкликна ядосано.

— Щеше да изглежда много по-добре, ако се държеше естествено — съгласи се Харли. — Явно някой му е внушил, че би могъл да впечатли хората с напористостта си. Нещо, което напълно му липсва. Тези негови глупави усилия могат да предизвикат само смях.

— Не става дума затова — обясни тя. — Не ми пречат номерата му, защото знам, че има комплекси. Мразя го заради онова, което причини на татко.

Харли като че се готвеше да я попита нещо, но после размисли и се отказа.

— Дължи повече от десет хиляди долара на банката — продължи Адел. — Добре знаеш, че точно парите на татко и неговото влияние му помогнаха да започне.

— Опасявам се, че не съм съвсем наясно с нещата.

— Татко създаде банка в Роксбъри, назначи Джак на работа там с годишна заплата от шест хиляди долара — направи го само защото е съпруг на Милисънт.

Той я слушаше мълчаливо.

— Джак Хардисти — продължи Адел — непрекъснато четеше книги, свързани с успешни продажби и оказване на влияние върху околните. Все пак успя някак да скрие дребната си подла душичка зад маската на страхотен ентусиаст и сърдечен човек… Затова и няма как да се докопат до него.

— Знае ли някой за липсата? — попита Харли.

— Само директорите в банката и облигационната компания. Татко е гарантирал пред компанията, че ще покрие евентуалните загуби по полицата на Джак. Отказвали да му я издадат, тъй като са знаели нещо, свързано с миналото на Джак. Предполагам, че татко се е намесил и е оправил нещата, така че… може би изобщо не трябва да се тревожа за това. Забрави изобщо, че съм го споменала.

— Вече забравих — засмя се той.

Адел си даваше сметка, че преди година този въпрос щеше да го заинтересува, може би щяха да го обсъдят доста подробно. Но сега като че го изхвърли набързо от главата си като нещо маловажно.

— Точно поради това татко се нуждае от някого, на когото би могъл да се довери.

Може би не я чу, а ако думите ѝ са стигнали до него, явно не е разбрал намека, който се съдържаше в тях.

— Защо ли му е трябвало на Джак да заравя будилника встрани от къщата? — попита единствено той.

— Смяташ ли, че той го е направил?

— Беше се насочил точно към мястото, освен това измъкна лопата от колата си.

— И аз си мислех същото — призна тя. — Просто не мога да си го обясня. Аз… виж, задава се колата на Милисънт. Тя…

Адел млъкна и започна да маха с ръка на приближаващата се светла лимузина. Колата намали скорост и спря, докато Милисънт Блейн ги наблюдаваше зад елегантните си очила без рамки. Недоволна от празния си живот на дъщеря на Винсънт Блейн, тя бе започнала да учи за медицинска сестра. Сватбата ѝ прекъсна тази кариера и отначало я изпълни с щастие, което бързо я напусна. Лицето ѝ, което никога не се бе отличавало с особена изразителност, сега винаги беше тъжно.

— Здравейте! Ходихте ли до къщата? Здравей, Харли! Отначало не те познах. Как си?

Харли Реймънд отвори вратата на колата и слезе, за да се здрависа с Милисънт.

— Наистина се радвам да те видя. Казаха, че си бил зле ранен… Сега по-добре ли се чувстваш?

— Твърд като данъците. Радвам се да те видя.

— От къщата ли се връщате? — обърна се към сестра си.

Адел кимна утвърдително.

— А видяхте ли… искам да кажа… там ли беше…

— Да — прекъсна я Адел, разбрала какво иска да попита. — Пристигна точно когато си тръгвахме.

Милисънт изглеждаше доста объркана, разкъсвана между усилията да се държи любезно, да прояви по-голям интерес към завръщането на Харли и непреодолимото желание час по–скоро да се отправи към къщата.

— Много се радвам, че се видяхме — започна тя, включвайки на скорост, като започна да отпуска съединителя. — Надявам се, че ще се срещаме по-често. Може би ще ни дойдеш на гости… имам предвид… е, ще се договорим.

Колата потегли.

Адел я проследи с объркан поглед, след това пое към Кенвейл.

— Този гад — измърмори ядосано. — Не заслужава дори да лиже подметките ѝ.

— Тя знае ли за изчезналите пари?

— Не ми се вярва. Надявам се, че не е разбрала.

— Тогава защо като че изгаряше от нетърпение час по-скоро да открие съпруга си? — попита Харли.

— Защото… двамата си имат и лични проблеми. Но да не говорим за Джак… Къде смяташ да се настаниш, Харли?

— На хотел.

Адел натисна силно газта. След бавното пъплене на колата до този момент новата скорост изглеждаше страхотна, макар че апаратът отчитаща едва осемдесет километра в час.

— Спомних си за един ангажимент — засмя се малко виновно тя. — Май ще закъснея… Това е проблемът с теб, Харли: заради теб започвам да забравям разни неща. А ето, че слънцето почти залязва.

2

Харли Реймънд се изкъпа, изтегна се на леглото и почти веднага потъна изтощен в летаргия. Речта му в клуба и пътуването до планинската къща изискваха немалко усилия. Длъжен бе да си даде сметка, че силите му в момента бяха доста ограничени. Явно раната е била по-сериозна, отколкото предполагаше.

Телефонът рязко иззвъня и бързината, с която скочи, го накара да се замисли за нервността, която го бе обзела. Запали лампите и вдигна слушалката.

Операторката го осведоми, че някакъв господин, представил се за Винсънт П. Блейн, го очаква във фоайето.

— Блейн ли? — повтори учудено той. — Кажете му… Кажете му, че се обличам. Най-много след десетина минути ще сляза при него. Ако бърза, би могъл да се качи в стаята ми.

Харли постави слушалката на вилката, сложи си риза и панталон и тъкмо си обуваше обувките, когато чу почукването на Блейн на вратата.

Не беше виждал бащата на Адел от малко повече от година и бе шокиран от промяната, настъпила с този човек. Изглеждаше остарял и доста разтревожен. Обаче беше запазил изтънчените си маниери — както и този негов подчертан интерес към околните, който не беше нито пренебрежителен, нито натрапчив, а подсказваше неговата изисканост и достойнство.

Харли веднага разбра, че Блейн идва по важна работа, това си личеше по напрегнатото му изражение. Независимо от това гостът не пристъпи веднага към проблема: извини се за неочакваната си поява и разпита внимателно за здравето на Харли.

— Съжалявам, ако съм ви събудил… — започна накрая Блейн.

— Всичко е наред — прекъсна го домакинът, опитвайки се да улесни нещата. — Напоследък съм станал голям мързеливец. Мога ли да направя нещо за вас, господин Блейн?

Прочете благодарност в приятните сиви очи на госта, скрити под гъстите вежди.

— Много мило от ваша страна да ми направите това предложение, Харли… Всъщност съм доста разтревожен за Адел.

— Защо?

— Срещнахте ли се с нея днес следобед?

— Да. Ходихме до планинската къща.

— И кога се върнахте?

Харли погледна часовника си.

— Ами от час и половина или най-много от два съм в хотела.

— Тя не се прибра у дома. Чаках я.

— Спомена, че имала среща, за която била забравила — опита се да го успокои Харли. — Дори доста бързаше, за да ме остави тук… Защо не седнете, господин Блейн?

— Съзнавам, че ви създавам големи неприятности — започна да се извинява гостът. — Не трябваше да ви безпокоя. Аз…

— Тъкмо си мислех за слънчевата поляна пред къщата ви — засмя се младежът. — Може би за пръв път се почувствах така спокоен и отпуснат.

Блейн кимна разсеяно, но явно съзнанието му беше заето с нещо друго. После неочаквано погледна към Харли и го попита:

— Искате ли да останете там няколко дни?

— В къщата ли?

— Да.

— Това няма ли да ви създаде известни неудобства?

— Абсолютно никакви.

— Разбрах, че ще имате среща…

— Предпочитам тя да се състои у дома. Ще се радвам, ако отидете там, Харли. Ще се наложи да си готвите сам, но…

Харли се засмя, когато забеляза колебанието му.

— Ако наистина говорите сериозно, тогава ще ви кажа, че много бих искал.

— Имаше ли някой там днес следобед? — попита Блейн, като се стремеше да не изглежда особено заинтересуван.

— Да, Джак Хардисти пристигна, преди да си тръгнем.

Гостът поглади късо подстриганите си сиви мустаци.

— Да сте забелязали нещо странно у него? — попита рязко след това.

— Стори ми се, че се държеше както обикновено — отвърна Харли.

— Да, да, знам. Прилича на фишек, който се опитва да се представи за оръжие — засмя се гостът. — Бих искал да направите нещо за мен. Ще ви платя добре, а по-късно можем да поговорим и за нещо постоянно. Ще ми се да отидете в планинската къща още тази вечер. Наблюдавайте дали няма да се случи нещо необичайно.

Харли не отговори веднага.

— Можете да сте сигурен, че каквато и компенсация да… — започна Блейн, забелязвайки колебанието му.

— Не става дума за това — прекъсна го младият човек. — Просто не разбирам какво точно трябва да правя.

— Ще ви доверя една тайна — каза Блейн. — Адел не я знае. Нито Милисънт… Джак Хардисти дължеше десет хиляди долара на банка „Роксбъри“. Адел сигурно вече ви е споменала за това. А ето и онова, което все още не е разбрала. Джак се надяваше, че ще покрия взетата от него сума и ще се опитам да не раздухвам случая. Нарочно го заблудих. Казах му, че никога не бих… Да върви по дяволите това дребно нищожество! Не го смятам за член на семейството си. Знам, че един подобен скандал ще нарани силно Милисънт, но по-добре всичко веднага да се разбере и да се свърши с това веднъж завинаги. Той е просто един малък лукав авантюрист, който се натресе в семейството ни, като успя да завърти главата на Милисънт. Местните момчета се отнасяха така добре с нея. Но нямаше никакъв опит с типове, които обикновено наричаме търсачи на щастие… Не ми даваше сърце да ѝ го кажа. Никой не го направи… Просто бе невъзможно да ѝ обясни човек. Все пак съществуваше и вероятност наистина да се е влюбил в нея. Поне той твърдеше, че е така. И тя му вярваше. Искаше ѝ се той да… всъщност това едва ли ви интересува.

Харли се опита да каже нещо, но Блейн вдигна ръка, за да го спре.

— Ето какво стана в края на краищата. Обясних на Джак, че нямам намерение да му помагам. Да се оправя сам с тази каша… И знаете ли какво направи?

Харли поклати глава.

— Ето какво се получава, след като не се погрижих да бъде хвърлен в затвора като всеки друг престъпник. Отмъкнал е всичките налични средства в банката — около деветдесет хиляди долара. После ми се обади по телефона и ми съобщи за деянието си. Обясни ми, че ако съм готов да покрия липсващите десет хиляди, ще ми върне останалите. Твърдеше, че ако искам да го тикна в затвора, тогава е по-добре да направи нещо, за което наистина ще си заслужава да бъде съден. Така поне щяла да му остане известна сума, с която да разполага, след като излезе… Ето какъв боклук е.

Ако е ходил в планинската къща, не е изключено да е търсил там подходящо място, където би могъл да скрие откраднатото. Ако е заровил парите горе, може би ще успеем да ги намерим. Съгласен ли сте да отидете и да…

Харли Реймънд отвори гардероба и взе палтото си.

— Готов съм веднага да тръгна, господин Блейн.

— Но вие не сте вечеряли. Слезте долу в ресторанта и си поръчайте нещо. Не бързайте. На мен ми трябва поне час — час и половина, за да се подготвя. Лично ще ви закарам до планинската къща. Така че спокойно… Ще бъде най-удобно, ако ме изчакате във фоайето, така че веднага да се качите в колата, когато мина да ви взема… Дълбоко съм ви благодарен, момчето ми. Като знам, че сте в къщата, ще се чувствам много по-спокоен.

3

Къщата изглеждаше съвсем пуста и самотна през нощта. Невероятната тишина на верандата караше човек да усеща ритмично пулсиране в ушите си. Ярките звезди като че блестяха в клоните на дърветата. Харли имаше чувството, че би могъл да застане на верандата с револвер и да ги отстреля все едно че бяха украшения по коледно дърво.

Беше станало доста студено, с онзи типичен за високите части на планината студ, който сякаш проникваше дълбоко в тялото.

Господин Блейн си бе тръгнал веднага, а Харли сложи дърва в печката и я запали. Сухите чамови трески бързо се разгоряха. Едва когато усети топлината, той си даде сметка колко му е било студено до този момент и дори започна да трепери. Взе няколко одеяла от шкафа в предната стая и си постла на походното легло, което от пролетта беше изнесено на верандата пред къщата. Смяташе да спи там.

Беше се върнал за малко при огъня, когато чу скърцане на дъските по пода отвън. Заслуша се и вече бе напълно сигурен, че чува тихи стъпки.

Промъкна се бързо в кухнята и затвори междинната врата, за да не се вижда светлината, после отиде до прозореца и погледна навън.

На верандата имаше човек, придвижваше се с котешка ловкост, опитвайки се да надникне през страничния прозорец, без да го забележат.

Харли се помъчи да го разпознае. Затвори очи за няколко секунди, като се опита по този начин да се приспособи към тъмнината. Когато ги отвори, отново забеляза човек, който надничаше през страничния прозорец. Явно бе открил някаква малка пропука между завесите, защото забеляза светла лента върху лицето му — тя бе съвсем тънка, все едно, че бе поставил светещ молив на това място.

Харли вече бе готов да излезе и да провери какво иска натрапникът, когато го забеляза колко внимателно се придвижи към предната част на къщата.

— Ехо-о-о-о! Има ли някого?

Ехото повтори думите му и отново настъпи тишина.

Харли веднага се насочи към предната врата, но не я отвори.

— Кой е? — попита високо.

— Стана катастрофа наблизо.

— Къде?

— Долу на пътя.

— Ранен ли сте?

— Не, но имам нужда от помощ.

Харли бързо отвори вратата.

Човекът пред него бе двайсет и седем-двайсет и осем годишен. Макар че се усмихваше, очите му гледаха сериозно. Черната къдрава коса бе сресана назад и почти скрита под шапката с широка периферия. Макар и нисък на ръст — сигурно не повече от метър и шейсет — и доста слаб, той бе човек със самочувствие, а при движенията му се очертаваше едно доста добре оформено мускулесто тяло.

— Не знаех, че някой живее тук — каза.

— Отдавна не съм идвал — призна Харли и побърза да отбележи: — Но вие май добре познавате околността.

— Ами аз съм вашият съсед — ако може така да се каже. Къщата ми е на около осемстотин метра надолу по пътя.

Харли му протегна ръка и се представи.

— А аз съм Бъртън Стрейг — каза непознатият. — Писател съм. Двамата със сестра ми наехме къщата на Бригнам.

— Мисля, че си спомням къде се намира — засмя се Харли. — Защо не влезете?

— Благодаря, но всъщност ми трябва помощ. Една кола е излетяла в пропастта край пътя. Тъкмо бях тръгнал да видя дали Род Бийтън няма да се съгласи да ни помогне, когато забелязах светлината тук и се почудих кой ли може да е пристигнал. В тази къща от месеци не се е мяркал човек… Май собственик е някой си Винсънт Блейн, нали?

— Да… Кой е другият човек, за когото споменахте?

— Родни Бийтън — художник натуралист и запален фотограф. Благодарение на него попаднахме тук. Двама се запознахме чрез кореспонденция. Той беше купил преди известно време една от къщите в околността… Ще се съгласите ли да дойдете и да ми помогнете да измъкна онази кола?

— Далече ли е? — попита Харли и побърза да обясни: — Тъкмо се възстановявам след раняване.

Мъжът веднага погледна към него с подчертано уважение.

— Били сте в армията?

— Да.

— Господи, как исках и аз да отида, но не съм съвсем здрав. Не е нищо особено, стига да се пазя, но… на човек не му е приятно да стои настрана, когато се води война… Инцидентът с колата е станал на около четиристотин метра надолу по пътя. Може би ще е по-добре да не идвате, щом не сте се възстановили напълно. И без това навън е доста хладно.

— На четиристотин метра ли? — попита Харли. — Та това е точно под къщата…

— Да, там, където отклонението за насам излиза на главния път. Човекът явно е карал доста бързо и е пропуснал завоя. Синя кола, от големите. Не ми се вярва да има никой в колата, но най-добре е да проверим, за да сме сигурни. Ще трябва да извикаме помощ за вдигането на колата. Точно затова исках…

— Ще дойда — прекъсна го Харли, опитвайки се да не издава тревогата си, след като си даде сметка, че описанието съвпада с това на автомобила, който караше Джак Хардисти. — Значи не смятате, че шофьорът е в колата?

— Доста се съмнявам — отвърна Стрейг. — Сестра ми остана при колата, така че ако шофьорът е останал вътре, веднага ще го успокои, че помощта е на път. Можете да тръгнете ако искате, а аз ще изтичам до къщата на Бийтън и двамата ще дойдем до половин час.

— Добре — съгласи се Харли. — Тръгвам, само да си взема палтото и да погледна огъня.

После се запъти към кухнята и затвори добре вратичката на печката. След това се върна в предната стая, изключи газовия фенер, облече си дебелото палто и внимателно заключи предната врата. Провери фенерчето, което беше пъхнал в джоба си, и пое надолу по пътя.

Почувства силния студ веднага щом излезе от поляната. От време на време използвате фенерчето, за да се ориентира. Почти не усети кога стигна до отклонението от главния път… Ако е станала катастрофа, колата би трябвало да е точно там, в пропастта… Голям син автомобил. Такава беше и колата на Джак Хардисти.

Реймънд светна с фенерчето, като насочи лъча надолу по пътя, търсейки следи. Без никакво затруднение откри мястото, където е минала колата. Следите бяха доста добре очертани и можеха да се открият, ако ги търси човек, макар че не ги бе забелязал, когато с господин Блейн пътуваха към къщата… Всъщност беше обещал да не напуска къщата. Но ако все пак се окажеше, че става дума за автомобила на Джак Хардисти, то тогава…

— Ехо-о-о — извика женски глас откъм долната страна на пътя.

— Здравейте — обади се Харли. — Вие сте госпожица Стрейг, нали?

В следващия миг я видя. Беше се подпряла на един бор на няколко метра по-надолу.

— Най-добре е да не се опитвате да пресичате направо — предупреди го тя. — Продължете още малко по пътя и тръгнете по тясната пътечка, която ще видите там. Но бъдете много внимателен.

— Брат ви и човекът, когото отиде да извика, трябва да се появят всеки момент — обясни Харли. — Аз съм от къщата на Блейн горе… А къде точно е пропадналата кола?

— Ами под мен, на около девет-десет метра. Не ми се вярва да има човек вътре.

Харли продължи по пътя и скоро откри тясната пътечка, за която спомена момичето. Макар че непрекъснато си осветяваше с фенерчето, изминаха няколко минути, докато успее да се присъедини към сестрата на Бъртън Стрейг.

Веднага се виждаше, че е висока и слаба, въпреки че в тъмнината му бе трудно да различи ясно чертите ѝ, колкото и да се опитваше. Все пак, благоприличието не му позволяваше да насочи лъча на фенерчето право в лицето ѝ. Гласът ѝ бе приятен, освен това веднага се усещаше, че това е глас на млада жена със самочувствие.

Харли Реймънд ѝ се представи. Изобщо не спомена за пребиваването си в армията, но усети любопитния ѝ поглед.

— Сигурно току-що сте се уволнили — започна неочаквано тя. — Трябваше да се досетя. Вие сте човекът, за когото четохме в местния вестник.

Харли се опита да приключи темата, като пристъпи напред, опитвайки се да види по-добре колата. Вече нямаше никакво съмнение, че това е автомобилът на Джак Хардисти. Беше се преобърнал, а Джак вероятно бе притиснат.

— Не се е чул никакъв звук досега — обади се Лола Стрейг. — Ако вътре има човек, то той със сигурност е мъртъв… Значи вие сте онзи Харли Реймънд, за когото писаха.

През следващите десет-петнайсет минути му се наложи да отговори на любезните ѝ, но и доста настойчиви въпроси. След това се чу шум от приближаващ се автомобил, както и от отварянето на вратата. Някой явно се подхлъзна горе и дребни камъчета бързо започнаха да падат в дъното на каньона.

— Стига си светкал — извика Лола Стрейг и се засмя. — Донесе ли брадва?

— Взех от къщата брадва, фенер и въже — чу се гласът на Бърт Стрейг. — Не можах да открия Род. На вратата бе оставил бележка, че отива до града тази вечер. Повъртях се наоколо пет-десет минути, като се надявах, че ще се появи… Господин Реймънд намери ли те?

— Тук съм — обади се Харли.

— Смятам, че тримата ще можем да свършим работата. Ще завържа въжето около някое дърво и ще се спусна по него. Ето ме, идвам. Почакайте, май чувам шум от кола.

Ослушаха се и наистина доловиха ръмженето на пълзящ нагоре автомобил. След миг забелязаха и светлините от фаровете по върховете на дърветата. Появяваха се и после бързо се изгубваха някъде наляво в тъмната бездна. Само след минута фаровете са насочиха стабилно нагоре по пътя и светлината им заля пространството над главите им. Колата рязко забави и се чу звук от натиснатите спирачки, а след това Бърт Стрейг извика:

— Бихте ли се съгласили да ни помогнете? Долу е паднала някаква кола и ние…

Мощен мъжки смях заглуши последните му думи. Последва тряскане на врата на колата.

— Не са нужни чак такива любезности — прозвуча дълбок басов глас.

— Ето, че и Род Бийтън се появи — обясни на Харли Лола. — Сигурно тъкмо се е връщал от града.

— Здравей, Бърт — извика в този момент някаква жена.

— Здравей, Мирна.

— Мирна Пейсън — продължи с разясненията Лола Стрейг и горчиво допълни: — Нашата местна знаменитост.

Беше почти невъзможно да се долови по-нататъшният разговор горе на пътя, ясно се чуваха само плътният смях на Родни Бийтън и тънкото гласче на Мирна Пейсън. Стояха така в тъмнината долу, напълно забравени от хората на пътя, и Харли едва сега си даде сметка какво точно искаше са му каже Лола Стрейг преди малко. Присъствието на Мирна Пейсън май напълно бе отклонило вниманието на двамата млади мъже от катастрофиралата кола и от хората, които чакаха долу.

Лола Стрейг не направи никакъв допълнителен коментар, но многозначителното ѝ мълчание ясно показваше на Реймънд колко е ядосана.

Разговорът и смеховете на компанията горе продължиха не по-малко от десет минути. След това точно пред светлината на фаровете изникна широкоплещест, огромен силует. Родни Бийтън бе застанал в края на пътя и се взираше в пропастта.

— Какво е станало? — попита.

— Катастрофирала кола — отвърна сухо Лола Стрейг, без да направи каквито и да било по-нататъшни разяснения.

Тонът ѝ явно накара Родни веднага да промени поведението си. Опитвайки се да компенсира пропуснатите минути, той в миг се превърна в енергичен ръководител, като пое цялата операция в ръцете си.

— Добре. Ти май спомена, че разполагаш с въже, Бърт? Да го завържем за дървото. Аз ще се спусна пръв, а ти би могъл да ме последваш. След това ще издърпаме въжето долу… Мирна, може би ще е най-добре да останеш тука да наблюдаваш пътя.

Гласът на Бийтън бе тих, но властен. Нещо в него като че показваше на околните, че трябва да направят точно това, което искаше от тях. Така че всички бързо се заеха за работа.

Родни Бийтън започна да се спуска пръв по въжето, като често се подхлъзваше и множество малки камъчета се търкаляха надолу. Бърт Стрейг го последва, а след това Мирна Пейсън застана в края на пътя, осветявана отзад от все още включените фарове на колата.

Харли Реймънд наблюдаваше малко объркано случващото се около него: младата жена, застанала в края на пътя горе; фаровете ясно очертаваха силуета ѝ под дрехите, наистина беше привлекателна, а и най-вероятно си даваше сметка, че под светлината на фаровете полата ѝ се бе превърнала просто в сянка; Бърт Стрейг, който непохватно се спускаше надолу и Родни Бийтън, добронамереният гигант, който успяваше съвсем добре да се справи със ситуацията… След това Лола Стрейг го представи и ръката му в миг се озова между силните пръсти на Родни Бийтън.

Харли веднага забеляза, че гигантът бе най-малко десет години по-възрастен от Бърт Стрейг. Беше висок, едър и силен, макар че не можеше да се нарече дебел, а по-скоро набит. Непрекъснато се усмихваше, скулите му бяха високи, а на главата си носеше шапка тип уестърн, наричана обикновено „пет галона“.

Под светлината на силния фенер, който Род държеше, Харли успя да разгледа по-добре и Лола Стрейг. Беше блондинка на не повече двайсет и две-три години, носеше дебела вълнена блуза, сако; панталон и високи ботуши. Веднага се виждаше, че добре се е екипирала, явно с намерение да прекара доста време навън — дрехите ѝ бяха топли и съвсем подходящи за случая.

Светлината на фенера се насочи надолу към черната дупка на каньона, обходи набързо големите скални блокове и паднали дървета, като накрая се спря върху преобърнатата кола.

Род Бийтън действаше уверено, явно ситуация като тази не бе в състояние да го затрудни.

— Не бива да се опитваме да местим автомобила. Ще се постараем само да разберем дали има човек вътре и след това ще се махаме — каза той. — Смятам, че ще успеем да отсечем онова дърво, Бърт. Дръж фенера, а аз ще се заема с това. Ще го използваме като лост, за да повдигнем леко колата и да я разгледаме от вътрешната страна.

Стрейг взе фенера. Бийтън започна да удря ритмично с брадвата, острието проблясваше и всеки път проникваше по-дълбоко в повърхността на дървото. Харли имаше чувството, че четири-пет удара са му достатъчни, за да го отсече. После изчисти клоните.

Раздаваше командите си спокойно и компетентно, като се отнасящо към Харли Реймънд със същото доверие, каквото проявяваше към Бърт и Лола Стрейг.

— Защо не отидете в другия край на дървото, Реймънд. Просто седнете там. Не се опитвайте в никакъв случай да използвате наранения си лакът… Бърт, Лола, застанете от двете страни колкото можете по-в края. Сега ще насоча тази страна нататък… Така, натиснете я леко.

Успяха да напъхат пръта под колата. При натиска автомобилът леко се разклати, а след това се повдигна. Бийтън веднага пъхна под него един камък.

— Така, отпуснете сега — продължи с наставления си. — Почакайте да наглася дървото… Готово, натискайте отново.

Колата се повдигна още малко.

— Сега вече можем да разгледаме вътре — обади се Бийтън и насочи фенера през изпочупеното предно стъкло към вътрешността. — Няма никого. Остава да огледаме наоколо, за да видим дали не е изхвърчал навън.

Светлинният лъч описа няколко кръга.

— Няма никаква следа от него — обяви след малко.

— Бихте ли огледали по-внимателно вътре в колата, за да видите дали няма лопата в нея? — обади се неочаквано Харли. Последвалата тишина ясно му показа колко странно са прозвучали думите му. — Струва ми се, че познавам тази кола — побърза да обясни той. — Ако наистина е същата трябва да има една лопата на предната седалка до шофьора.

— Ясно, ще огледам — съгласи се Бийтън. — Но не знаете регистрационния номер, така ли?

— Не — отвърна малко несигурно Реймънд. — Става дума за една кола, която идва до планинската къща днес следобед.

— Разбирам… Не, като че не виждам никаква лопата отпред.

— Е, изпълнихме задълженията си като добри самаряни — намеси се Лола Стрейг. — Може би не ни остава нищо друго, освен да се върнем на пътя.

Родни Бийтън се изкачи донякъде по стръмния склон; а след това нави въжето и погледна към Мирна Пейсън.

— Опитай се да го хванеш, Мирна — инструктира я той. — А след това го завържи здраво за най-близкото дърво. Разбра ли?

Напрегна яките си рамене и с всичка сила запрати въжето нагоре към осветеното от фаровете пространство. Мирна Пейсън успя да хване горния му край и веднага се насочи с грациозни движения към едно от дърветата наблизо. Завърза го и учудващо бързо спусна другия му край надолу към тях.

С помощта на въжето успяха доста лесно да се изкачат до пътя.

Харли Реймънд остана последен.

— Страхувам се да не нараня лакътя си — извика несигурно той. — Може би ще е по-добре да…

— Изобщо не се колебайте — прекъсна го решително Бийтън. — Преметнете въжето през кръста си и го завържете. Ще можете ли да го направите?

— Надявам се — отвърна Харли.

— Я изчакайте. Сам ще подготвя нещо като примка и ще ви го хвърля.

Бийтън умело оформи широка примка, в която да пристегне тялото си, и му я пусна. Той стъпи в нея, повдигна я до кръста си, залови се за въжето със здравата си дясна ръка и започна бавно да пълзи нагоре по стръмнината.

Когато стигна горе, веднага бе представен на Мирна Пейсън, която според обяснението на Родни Бийтън била собственичка на ранчо с добитък, разположено наблизо. За Харли Реймънд бе достатъчно да хвърли само един поглед на широко отворените засмени очи и на плътните червени устни на Мирна Пейсън, за да разбере защо Родни Бийтън и Бърт Стрейг се бяха забавили така дълго горе на пътя. Кожата ѝ показваше сериозни грижи. Дрехите ѝ бяха плътно прилепнали и очертаваха фигурата на жена, която може да си позволи „да облече всичко“. За мъжете оставаше само да наблюдават ефекта. Докато Харли я изучаваше, Мирна Пейсън също го измери внимателно с поглед, без дори да се опитва да прикрива интереса си.

В последвалия оживен разговор след представянето му Харли успя да разбере, че старата кола наблизо принадлежи на Родни Бийтън; че в името на „спестяването на разходи за бензин и гуми“ той бе решил да „вземе и съседката си“, тръгвайки тази вечер за града. На Харли веднага му стана ясно също така, че това никак не се харесва на Лола Стрейг… После неочаквано се почувства твърде изморен, за да продължи да проявява интерес към взаимоотношенията в тази малка групичка.

— Ще ви пожелая лека нощ, ако не възразявате — обади се той. — Прекарах доста изморителен ден.

— Позволете ми да ви закарам до къщата ви — предложи веднага Бърт Стрейг.

На Харли не му се искаше да ходи пеша в тъмнината, но въпреки това отказа.

— Не се безпокойте. Просто ще се разходя.

— Глупости — твърдо възрази Лола. — Бърт ще ви откара. Хайде, качвайте се.

После сама скочи и се настани по средата на предната седалка. Харли седна до нея, а Бърт заобиколи и зае шофьорското място. Родни Бийтън изглеждаше малко объркан. Той като че, се бе надявал да поговори за малко насаме с Лола Стрейг.

— Хайде, Род — извика го точно в този миг Мирна Пейсън. — Трябва да отместим нашата кола, за да им направим път да минат.

Бийтън продължаваше да се колебае.

— Най-близкият телефон е в лесничейството нагоре по пътя, Род — обади се Бърт Стрейг — Аз ще закарам Реймънд до къщата му. А ти можеш да отидеш до лесничейството и да се обадиш оттам на шерифа.

— Май ще е най-добре наистина да му съобщя — съгласи се Бийтън, след като се поколеба още пет секунди. — Лека нощ на всички.

Пътниците в колата мълчаха, докато Бърт Стрейг се взираше в тесния път, водещ към къщата. Харли бе доволен, че не му се налага да води разговор. Чувстваше се уморен дори за това.

Оставиха го точно пред къщата. Бърт отново му пожела лека нощ, като добави, че очаква да се срещнат отново, изрази и надежда, че не са го преуморили тази вечер. Лола Стрейг му подаде ръка.

— Надявам се, че ще се оправите и че отново ще се срещнем — каза тя.

Като че се готвеше да добави още нещо. Бърт също изчака повече от две-три секунди, преди отново да каже „лека нощ“ и да обърне колата.

Харли бе почти сигурен, че Бърт бе очаквал да ги покани да влязат.

Докато изкачваше трите стъпала към предната веранда, той отново си даде сметка, че е напълно изтощен. По-рано си мислеше, че няма да е лошо да погледне отново заровения часовник, но сега искаше само да се добере до приготвеното легло на верандата. Заспа почти моментално.

Отвори очи някъде около час преди изгрев-слънце и веднага усети колко е студено. Сви се в топлите одеяла и с удоволствие се загледа в една доста странна звезда, опитвайки се да ѝ попречи да изчезне с настъпването на деня. Но звездата като че в миг се разтопи и Харли не можеше да я открие отново. Усмихвайки се сънено на този свой неуспех, той се зави отново и се опита да поспи още малко. Когато отново се събуди, слънцето вече бе сгряло с лъчите си верандата.

Още преди да отхвърли завивките, се почувства много по-силен от предишния ден. Свежият планински въздух сякаш бе пресушил отровите в организма му и за пръв път от седмици му се искаше да си хапне — при това имаше голям апетит.

Запали газовата печка, направи си кафе, изпържи яйца с бекон, препече филийки и си сипа малко овесени ядки. После най-неочаквано се замисли за заровения часовник.

Докато се затопля, водата, за да измие чиниите, Харли излезе на верандата, а след това пое надолу по килима от борови иглички. Откри интересуващото го място без никакви затруднения и набързо го разчисти.

Часовникът продължаваше весело да тиктака.

Харли го сравни с този на ръката си.

Отново беше точно с двайсет и пет минути назад.

Върна го в кутията, покри я старателно с борови иглички и мъх и се върна в къщата. Водата все още не се бе затоплила достатъчно. Не видя никъде наоколо кърпи за избърсване на чиниите, но ясно си спомни, че бяха подредени в големия шкаф от кедрово дърво в задната спалня. Отвори вратата, водеща към нея, и в миг почувства студенината от нощта, която се бе запазила в тази северна част на къщата. Пристъпи към шкафа и точно тогава забеляза, че върху леглото лежи човек.

Остана като закован от изненада. Не можеше да реши дали да се измъкне тихо, или да каже нещо. Възможно бе Милисънт или Адел да е пристигнала уморена в къщата и да е легнала без да подозира, че той е тук. Имаше чувството, че ще възникнат сериозни затруднения.

Спящият беше с гръб към вратата.

Най-накрая Харли реши да изясни нещата.

— Добро утро!

Човекът в леглото не помръдна.

— Не бих искал да се натрапвам — повиши глас той, — но все пак бих искал да знам кой сте.

Отново никакъв знак, че е чут.

Харли пристъпи към леглото, хвана завивките над раменете и веднага разбра, че нещо не е наред… Обърна безжизненото тяло с лице към себе си.

Беше Джак Хардисти.

Беше мъртъв от часове.

4

Пери Мейсън си тананикаше, крачейки по коридора към кантората си. Не бързаше, но правеше типичните за него големи крачки. Идваше да посрещне предизвикателствата на поредния ден, готов да им се наслади.

Отключи вратата на кантората си и веднага забеляза усмивката на Дела Стрийт, която вдигна очи от купчината писма от днешната поща върху бюрото си.

— Здрасти. Започва още един ден — поздрави я Мейсън. — Как е днес доларът — министърът на финансите?

— Доларът ви очаква, господарю — кимна церемониално Дела Стрийт и се засмя.

Мейсън в миг забрави шеговития си тон.

— Да не би да имаме нов случай — попита съвсем сериозно.

— Пристигна потенциален клиент.

— В приемната ли е?

— Не. Не е от хората, които се задоволяват да чакат в приемните. — Дела Стрийт погледна към бележката върху бюрото си. — Това е някой си Винсънт П. Блейн, банкер и собственик на голям магазин в Кенвейл. В продължение на половин час се обади три пъти. Първите два пъти отказваше категорично да разговаря с когото и да било, търсеше единствено Пери Мейсън. Едва на третия път склони да се представи на секретарката на господин Мейсън.

Адвокатът прибра шапката си в шкафа, доближи се до голямото си бюро и запали цигара.

— Мисля, че не го харесвам — каза след това.

— Защо?

— Изглежда ми прекалено надут и високомерен. Какво иска?

— Зет му бил убит в някаква планинска къща миналата нощ.

Мейсън потърси кибрит, взе го от другия край на бюрото и запали цигарата си, преди да попита:

— И кой е основният заподозрян?

— Никой.

— Все пак има някакви съмнения.

— Дори съмнения няма.

— Какво тогава иска от мен този Блейн, дяволите да го вземат? Аз не съм детектив. Аз съм адвокат!

— Май няколко от членовете на семейството му са замесени в тази история — засмя се секретарката му. — Естествено господин Блейн не посмя да ми каже кой знае колко по телефона. Но и двете му дъщери са ходили до планинската къща вчера следобед. Самият господин Блейн също се е отбил… А освен това човекът разполага с доста пари.

— Май започвам да разбирам — обади се адвокатът. — Но ми изглежда нещо съвсем стандартно, от онези рутинни семейни убийства, които не крият никакви изненади.

Дела Стрийт отново погледна към бележките си.

— Е, все пак съществува и нещо интригуващо в случая — обяви, като му намигна многозначително.

— Какво криеш от мен, Дела? — попита настойчиво Мейсън.

— Не крия, просто оставих десерта за накрая.

— Тогава да преминем към десерта.

— Заровен часовник, който е изостанал с двайсет и пет минути — обяви тържествено тя. — Заровен е съвсем наблизо до мястото на убийството, малък будилник, прибран в метална кутия. Той…

Мейсън вече бе тръгнал към шкафа за шапката си.

— Това напълно променя нещата — извика на секретарката си, докато я поставяше на главата си. — Хайде, да тръгваме!

5

Когато пристигна в Кенвейл, Мейсън разбра, че заместник-шерифът, следовател от отдел „Убийства“ на полицията, Винсънт Блейн и Харли Реймънд са тръгнали за мястото на престъплението само преди няколко минути. Обясниха му, че може би ще успее да ги настигне, стига „да даде малко повече газ“.

Адвокатът наистина го направи и пристигна в планинската къща точно в момента, в който малката група се готвеше да напусне хладната спалня, където мъртвият си лежеше в същото положение, в което Реймънд го бе оставил.

Мейсън познаваше заместник-шерифа Джеймисън, така че без излишни въпроси му бе разрешено да се присъедини към тях — едно признание за добрата му репутация, както и за голямото влияние тук на Блейн.

Хвърли поглед на студената стая, на грубата изработка на мебелите вътре, на стените от неизгладени борови стволове, на дрехите върху стола, на обувките, поставени близо до леглото, и на застиналия дребен мъж, който през целия си живот така трескаво се бе стремил да изглежда величествен и да доминира над останалите. А сега, в смъртта си, като че бе придобил реалните си измерения, един студен труп в студена спалня.

Адвокатът направи няколко крачки из стаята.

— Не пипайте нищо — предупреди го заместник-шерифът.

— Няма — увери го Мейсън, като продължаваше внимателно да оглежда наоколо.

— Явно се е съблякъл, легнал си е и е бил убит, докато е спял — обади се следователят от отдел „Убийства“.

— Ясно е само, че е мъртъв и че се отнася за убийство — каза заместник-шерифът. — Длъжен съм да заключа стаята и да оставя нещата както ги намерихме, докато не пристигне човек от службата в Лос Анджелис… Да погледнем сега този заровен часовник — макар че не виждам по какъв начин може да е свързан с престъплението.

После ги поведе навън, затвори и заключи вратата на стаята и пое след Харли по огрения от слънцето топъл склон към мястото.

Харли веднага се насочи към гранитните скали.

— Часовникът е заровен тук. Можете да доловите тиктакането му, ако се заслушате.

— Я да погледнем — предложи заместник-шерифът.

Харли коленичи на земята, разчисти мъха и боровите иглички. Прилепи ухо към земята, а след това се изправи с объркано изражение.

— Сигурен съм, че точно това е мястото — каза тихо.

— Не ми прилича тук да има заровено нещо — заяви с откровено скептичен тон заместник-шерифът.

— Може би е малко по-дълбоко — предположи Блейн.

Харли бързо разчисти още малко пространство.

— Не — каза след това. — Капакът на кутията бе почти на повърхността.

Заместник-шерифът поизрита пръстта.

— Толкова е твърдо, май никой не е копал от година.

Харли отново се наведе и прилепи ухото си към земята.

Заместник-шерифът хвърли многозначителен поглед към следователя от отдел „Убийства“.

— Вече не се чува никакво тиктакане — призна младият мъж.

— Сигурен ли сте за този часовник?

— Държах го в ръцете си, извадих го от кутията — продължи да упорства Харли и леко се изчерви. — Адел Блейн също може да потвърди.

На Джеймсън като че никак не му се вярваше.

— Значи тази сутрин беше тук? — попита недоверчиво.

— Да.

— След като открихте тялото ли?

— Не, преди да го открия.

— Но след като Хардисти е бил убит?

— Да, разбира се.

— Ясно, значи не е възможно Джак Хардисти да го е взел — започна заместник-шерифът с тон на човек, на когото му се иска да се отърве от проблем, който може да създаде допълнителни неприятности. — При това положение не би могло да се смята, че часовникът е свързан с убийството. Да видим сега как стои въпросът с колата на Хардисти. Нямате ли представа кой би могъл да я бутне долу в каньона?

— Не.

— В момента просто задавам въпрос — започна Джеймисън. — Но настоявам да получа ясен отговор, искам да ми кажете истината. Няма да имате възможност по-късно да променяте позицията си, Реймънд. Предупреждавам ви, че думите ви ще се смятат за окончателни. Не сте ли вие човекът, който се е качил в колата на Джак Хардисти, дал е газ, а след това е скочил и я е оставил да полети в пропастта.

— Категорично не.

— Защо Блейн ви помоли да останете в планинската къща?

— Искаше да има човек тук, който да наблюдава какво става.

— Защо ви бе необходимо това, господин Блейн? — попита заместник-шерифът.

— Може би бе проява на грижа и любезност от страна на господин Блейн — започна усмихнато Харли Реймънд, преди той да успее да отговори. — Вероятно е смятал, че няколко дни почивка на чист въздух в планинската къща ще се отразят добре на здравето ми. Опита се да го представи като предложение за работа, за да не се чувствам задължен към него.

Блейн като че искаше да каже нещо, но после очевидно промени решението си и само се усмихна.

— Ще ви помоля да ме извините — обади се след малко. — Бих искал, докато уточнявате подробностите с Харли, да поговоря насаме с господин Мейсън.

После кимна на адвоката и секретарката му и тримата заобиколиха голямата скала и се придвижиха напред по поляната, където разговорът им нямаше да се чуе.

— Не мога да ви опиша какво огромно облекчение изпитвах от присъствието ви, господин Мейсън — обяви Блейн. — Благодаря ви, че дойдохте.

— Дължите го на заровения часовник — обясни му адвокатът. — Вие какво по-точно знаете за него?

— Харли Реймънд ми спомена за часовника тази сутрин. А Адел потвърди, че наистина го е видяла. Бил е заровен точно на това място.

— И какво е станало? Да не би боровите иглички да са го изтръгнали? — подхвърли Мейсън.

— Възможно е Реймънд да е объркал точното място — призна Блейн.

— Добре, това може да почака. Кажете какво точно искате да направя и защо ме извикахте. Но карайте направо. Защото заместник-шерифът всеки момент може да се появи и да започне да задава въпроси.

— Джак Хардисти беше мой зет — женен за Милисънт — започна нервно банкерът, като редеше бързо думите, опитвайки се да даде възможно най-пълна представа на Мейсън за ситуацията. — Тя бе момиче, което искаше да си има професия — подготвяше се да работи като медицинска сестра. Умна е — от хората, чийто интелект веднага си личи… После се появи Джак Хардисти и животът ѝ пое в съвсем друга посока — любов, страсти, емоции. Той успя да ѝ завърти главата и се ожени за нея. Бях принуден да му дам работа в банката в Роксбъри, а той взе, че разби сърцето на Милисънт, започна да се влачи с някаква шапкарка… сметката му бе с десет хиляди долара на червено, открих това и го предупредих да върне парите… Но преди да успея да направя каквото и да било, той взел няколко куфара и отмъкнал всички налични пари от банката, близо деветдесет хиляди. Позвъни ми и ми обясни, че ако оправя липсващите десет хиляди, щял да върне останалите. Ако не го направя, в банката няма да има и пукната пара, когато отвори тази сутрин.

— И какво направихте вие? — попита адвокатът.

— Какво бих могъл да направя? — отвърна объркано банкерът. — Просто не знаех как да му отговоря.

— Ами облигационната компания?

— Точно в това е въпросът. Облигационната компания се отнасяше с подозрение към него. Според тях в миналото му имало нещо, което не им харесвало. Тогава имах чувството, че твърде много се формализират — казах им да му предоставят облигациите, а аз ще гарантирам, че няма да изгубят нито цент от това. Подписах и специален документ… Какъв глупак бях само — и ето докъде стигнах.

— Ясно. Продължавайте.

— Другата ми дъщеря, Адел, дошла тук с Харли Реймънд вчера следобед. Точно преди да си тръгнат, се появил Хардисти. В началото не ги забелязал. Реймънд твърди, че Хардисти е имал лопата в колата си… Тръгнали си към Кенвейл и срещнали Милисънт по пътя. Попитала ги дали не са виждали Джак горе.

Адел дори не се замислила върху това, докато Милисънт не продължила към планинската къща. Едва тогава изведнъж я обзел страх. Казала на Реймънд, че има някакъв друг ангажимент, закарала го до хотела му и побързала да се върне в планинската къща.

— След Милисънт ли — осведоми се адвокатът.

Блейн кимна мълчаливо.

— И открила ли я е?

— Да.

— Тук в къщата ли?

— Не, долу при главния път.

— И какво е правела там?

— Изглеждала доста разстроена.

— А къде е бил съпругът ѝ?

— Никой не знае. Милисънт не продължила с колата до горе. Паркирала я на разклона и изминала пеша пътя към планинската къща.

— Но защо е решила да не използва колата?

— Обяснила на Адел, че не искала съпругът ѝ да чуе, че пристига.

— А споменала ли защо?

— Не.

— В края на краищата не стигнала до планинската къща, така ли?

— Не, чувствала се ужасно притеснена. Била направо на ръба на истерията. Носела револвер в чантата си. Но решила да го изхвърли в пропастта в края на пътя.

— Защо?

— Казала на Адел, че нямала вяра в себе си, страхувала се да не реши да го използва.

— Страхувала се да не го използва срещу себе си или срещу някой друг?

— Май не е уточнила това.

— И Адел не се сетила да я попита?

— Не зная. Но мисля, че не я е питала.

— За револвер ли става дума или за автоматично оръжие?

— Револвер.

— Неин ли е?

— Да. Аз ѝ го дадох. Беше доста притеснена, освен това ѝ се налагаше да стои непрекъснато сама нощем. Съпругът ѝ почти постоянно отсъстваше.

— Така значи. Изхвърлила револвера. И какво направила след това?

— Адел я накарала да ѝ обещае, че ще се върне в Кенвейл и ще остане при нея.

— И направила ли го?

— Не.

— Защо? Какво се случило?

— Там е работата, че не знаем. Адел се качила в колата си. Милисънт карала след нея до момента, в който наближили съвсем до Кенвейл. После я изгубила в задръстването. Стъмнявало се и всички коли карали със запалени фарове. При това положение е трудно да наблюдаваш дали определен автомобил те следва, още повече когато има задръствания.

— Значи Адел я изгубила. И какво? Милисънт върна ли се в къщата ви?

— Не. И доколкото знам, никой не я е виждал. Адел е наблюдавала до определен момент колата ѝ в огледалото за обратно виждане, после някакви фарове ѝ попречили… и това е всичко.

— На кого е разказала Адел цялата история? — поинтересува се Мейсън.

— Само на мен засега. Бихме искали да знаем…

— Заместник-шерифът се насочва насам — прекъсна го адвокатът. Някой друг знае ли, че Милисънт е изчезнала?

— Не.

— И кога ще открият?

— Може би след известно време… Казах на Адел да обясни на икономката, че Милисънт не се е чувствала добре предишната вечер, поради което се е наложило да ѝ даде приспивателно и да я накара да си легне в задната спалня горе. Поръчах ѝ да разпореди да не я безпокоят. Това би могло да отложи нещата докато я открием.

— Не съм убеден, че направеното от вас отговаря напълно на интересите на Милисънт — поклати глава адвокатът.

— Защо? Ако открият, че не знаме къде точно се намира Милисънт…

— Разбирам ви, но измислянето на доказателства не е работа за аматьори. В момента нямаме време да обсъждаме това. Нали виждате, че идват към нас? Извикайте заместник-шерифът настрана и му разкажете за липсващите пари.

Блейн не можа да скрие учудването и недоволството си.

— Всъщност точно затова ви извиках, за да ме посъветвате как да прикрия това и да ми помогнете…

— Няма как да го скриете — прекъсна го Мейсън. — Ако го направите и ви разкрият, тогава главните подозрения за убийството ще паднат върху вас.

— Но аз не искам…

— В момента мисля преди всичко за Милисънт, съветвам и вас да направите същото — отсече адвокатът. — Извикайте заместник-шерифа настрана и му обяснете, че ще му съобщите съвсем поверителна информация, че не желаете никой друг да знае за това.

— Добре… щом смятате така.

— Къде е Адел?

— Вкъщи.

— Знае ли, че сте ме извикали?

— Да.

— Къде се намира най-близкият телефон?

— На пет километра нагоре по пътя има една къщичка — лесничейството и…

— Добре, идете да разговаряте със заместник-шерифа. Той вече е тръгнал към нас. Ще се срещнем в хотела в Кенвейл — елате възможно най-бързо, след като се освободите оттук. Опитайте се да ме последвате след петнайсет-двайсет минути.

Заместник-шерифът вече се приближаваше към тях. По изражението му се виждаше, че е взел някакво решение и сега бърза да го изпълни.

— Не го изпускайте, Блейн — започна съвсем тихо Мейсън, като едва мърдаше устни, все едно, че подсказваше реплика на актьор. — Минете в настъпление.

— О, Джеймсън, бих искал да поговоря с вас — каза високо Блейн. — Насаме, ако може.

— Добре — съгласи се заместник-шерифът, като хвърли поглед на останалите.

— Да тръгваме, Дела. Насам — подкани адвокатът секретарката си. После я поведе зад къщата и надолу по добре утъпканата пътека. Тя водеше към пресъхнал кладенец, намиращ се в падината, където нямаше да могат да ги виждат от планинската къща. След като изминаха трийсетина метра надолу, двамата завиха бързо към пътя и се приближиха към мястото, където Мейсън бе паркирал колата си.

— Не ми се ще да чуват шума от двигателя, Дела — обясни адвокатът. — Затова изключи от скорост и превърти ключа, а аз ще бутна колата надолу по наклона. Ще включиш на скорост, когато ти кажа — едва след като колата е набрала известна инерция надолу… Така, освободи волана.

Мейсън започна да бута колата, докато пое надолу по пътя, след това пъргаво скочи на предната седалка до Дела Стрийт.

— Превключи сега на скорост — разпореди след малко, когато машината летеше по наклонения път.

Двигателят едва чуто изпърха.

— Сега ще трябва да извием нагоре към лесничейството. Трябва ми телефон.

— Доколкото виждам, нямаме намерение да пазим автомобилните гуми — подхвърли секретарката.

— Не, налага се да пазим репутацията си — отвърна адвокатът.

Преминаха петте километра по планинския път за не повече от три и половина минути. Мейсън откри малкия бар и телефонната кабинка вътре, позвъни в дома на Винсънт Блейн в Кенвейл и поиска да говори с Адел.

— Кой се обажда, моля? — чу малко по-късно доста объркан женски глас.

— Казвам се Пери Мейсън. Знаете ли нещо за мен?

— Ами… да.

— Добре. Няма защо да се впускаме в подробности. Знаете, че баща ви ми позвъни и ме извика да дойда.

— Да.

— И знаете ли защо?

— Да.

— Баща ви ми обясни за горната спалня. Разбирате ли ме? — продължи с въпросите Мейсън.

— За човека, който трябваше да е там ли говорите?

— Точно за него.

— Разбирам.

— Не ми харесва тази работа — подхвърли адвокатът.

— Защо? — попита тя.

— Опасно е. Все още не сме наясно с доста неща… Бих искал да направите нещо.

— Какво?

— Да отидете на място, където няма да ви открият и да ви разпитват. Излезте от къщи, и то бързо. Просто изчезнете.

— За колко време?

— Докато ви кажа да се върнете.

— А вие как ще се свържете с мен?

— Секретарката ми, госпожица Дела Стрийт, ще се регистрира в хотела в Кенвейл. Обадете ѝ се към пет часа днес следобед. Не споменавайте никакви имена по телефона. Тя също няма да назовава никого по име. Ще успее по някакъв начин да ви съобщи, когато нещата се изяснят. Но ако не го направи, трябва да знаете, че все още е рано да се появявате. Значи след пет ще трябва да ѝ се обаждате през два-три часа… Разбрахте ли ме?

— Да, господин Мейсън.

— Добре, тръгвайте и не казвайте абсолютно на никого къде отивате. Направете така, че да не могат да ви открият… И непременно се обадете на госпожица Дела Стрийт.

— Ще изпълня точно указанията ви — отвърна момичето. — Дочуване.

Мейсън постави слушалката на вилката. Изчака малко, а след това позвъни в кантората си в Лос Анджелис.

Когато секретарката там вдигна, глас от централата обяви:

— Пуснете петдесет и пет цента за три минути, моля, в сумата е включена и федералната такса.

Адвокатът потърси монети из джобовете си, след това отвори вратата на кабинката и извика на бармана отсреща:

— Говоря с Лос Анджелис. Партньорът ми е на телефона. Трябват ми петдесет и пет цента. Можете ли да ми развалите?

Държеше в ръка банкнота от един долар. Барманът изписа „Без продажба“ на касата, чекмеджето се отвори и той изброи три монети по двайсет и пет цента и още няколко по-дребни. После се приближи, взе банкнотата и му подаде монетите.

Мейсън му благодари, затвори вратата на кабинката, пусна монетите и чу гласа на Гърти, високото приятно момиче, което работеше на централата.

— Мили Боже, господин Мейсън, защо просто не поискахте разговор за наша сметка? — запита малко объркано тя. — Тогава нямаше да ви се налага да търсите дребни?

— Защото в рамките на разследването, което вероятно ще започне, полицаите може да проявят интерес защо толкова съм искал да позвъня по телефона — засмя се адвокатът. — Тогава вероятно ще разпитат собственика на малкото барче тук и ще разберат, че съм звънял в кантората си в Лос Анджелис.

— Разбирам, това сигурно е вторият ви разговор — подхвърли Гърти, след като се поколеба за миг.

— Точно така. Само че на тях едва ли ще им хрумне, че съм говорил два пъти. Бъди добро момиче, Гърти, и си трай.

— Естествено, господин Мейсън. Нужно ли е да навлизаме в спорове какъв процент вероятност има да се досетят или разговорът вече е достатъчно дълъг?

— Говорихме достатъчно. А и ти без това знаеш отговора — засмя се адвокатът.

6

Щом пристигнаха в хотела в Кенвейл, Мейсън побърза подробно да инструктира Дела Стрийт.

— Точно преди да завием по главния път, забелязах поставена от Автоклуба табела, на която пишеше „Област Кери“. Разбери точното разположение на тази област, а също така и на планинската къща. След това се върни тук, за да отговаряш на телефона…

— Веднага тръгвам — отвърна тя. — Сигурно няма да ми отнеме много време.

Адвокатът се настани удобно във фоайето на хотела, така че да може да следи кой влиза и излиза през вратата. Очакваше Винсънт Блейн да се появи всеки момент. Но минаха трийсет минути, а от банкера нямаше и следа, затова отиде в телефонната кабинка и се обади на Пол Дрейк, собственик на детективска агенция „Дрейк“ в Лос Анджелис. Свърза се за няколко секунди и щом чу гласа на детектива, бързо заговори:

— Обажда се Пери Мейсън, Пол. Нали знаеш колко съм подозрителен по отношение на телефоните. Така че трябва да замълчиш, когато трябва да кажеш „и“, а буквата „т“ направо изпускай.

— Добре, казвай.

— В момента съм в Кенвейл. На около трийсет километра оттук, в планината, мъж на име Блейн притежава къща. Неговият зет Джак Хардисти е открит мъртъв в тази къща миналата нощ. Джеймсън, местният заместник-шериф, разследва случая в момента, стори ми се човек, който, иска да стигне до истината. Извикал е специална група от Лос Анджелис. А аз бих желал да разплета всичко още преди тяхното пристигане.

— Какво имаш предвид под всичко?

— Час на смъртта, начин на извършване на престъплението, мотиви, възможности, алибита — а също да открия и Милисънт Хардисти, вдовицата на жертвата.

— Това последното не е ли нещо съвсем рутинно? — попита детективът.

— Не.

— Искаш да кажеш, че ще бъде трудно?

— Да.

— Тук ли следва въпросното „и“, което не трябва да произнасям, а да замълча?

— Както и „т“-то, което трябва да изпуснеш. Може би ще се наложи дори два пъти да го изпуснеш.

— Сигурно ми подсказваш, че няма смисъл да търся на традиционните места?

— Точно така. И не се заблуждавай, ако получиш точно противоположната информация.

— Добре, Пери. А ти къде ще бъдеш?

— В хотела в Кенвейл. Поне докато изясним нещата. Ако случайно отсъствам, Дела ще бъде там.

— Кой е клиентът ти?

— Винсънт П. Блейн.

— Има ли вероятност той да го е извършил?

— Полицията не го подозира.

— Това не е отговор на въпроса ми — настоя детективът.

— Само си мислиш, че не е.

Мейсън затвори, изчака още пет минути и нетърпеливо позвъни в дома на Блейн.

— Обажда се адвокатът Пери Мейсън — представи се бързо, след като някакъв женски глас отговори. — Госпожица Адел Блейн вкъщи ли е?

— Не, сър.

— Вие икономката ли сте?

— Да, сър. Марта Стивънс.

— Трябваше да се срещнем с господин Блейн тук, в хотела. Но явно нещо го е задържало. Да сте се чували случайно по телефона с него?

— Не, сър.

— А госпожа Хардисти вкъщи ли е?

— Да, сър, тук е. Но получих специално разпореждане никой да не я безпокои. Изпаднала е в нервна криза миналата вечер и са и дали приспивателни.

— Добре тогава, няма да я безпокоя — засмя се Мейсън. — А някой друг търси ли я?

— Да, сър.

— Колко звъняха досега?

— О, сигурно не по-малко от половин дузина.

— Може би нейни приятели?

— Не, сър. Някакви личности с непознати гласове, които отказаха да съобщят името си.

— Мъже или жени?

— Имаше и мъже, и жени.

— Добре, ако разберете нещо за господин Блейн или разговаряте с него, непременно ми се обадете в хотела в Кенвейл — помоли я адвокатът.

Затвори и тъкмо излизаше от телефонната кабинка, когато входната врата към фоайето рязко се отвори. Влязоха няколко души, водени от Блейн и Джеймсън. На лицето на банкера се изписа облекчение, щом забеляза Мейсън в дъното. Заместник-шерифът го последва, когато Блейн се насочи към адвоката.

— Вие май обичате непрекъснато да се движите в големи компании — подхвърли Мейсън, като не откъсваше поглед от банкера.

В очите на Блейн се четеше отчаяна молба.

— Това са свидетелите — започна да обяснява веднага. — Госпожица Стрейг, брат ѝ и господин Бийтън. Те живеят близо до планинската ми къща.

— Всички ми изглеждате така загрети и запотени посрещна ги адвокатът. — Защо не дойдете в моята стая — там ще се охладите и можете да пийнете по нещо.

— Опасявам се, че нямаме време за такива неща, господин Мейсън — обади се заместник-шерифът. — Господин Блейн се държи доста странно.

— Така ли? Бихте ли ми обяснили?

— Госпожица Стрейг е намерила оръжието, с което е извършено престъплението. Господин Бийтън е бил с нея в този момент.

Чудейки се как да спечели малко време, адвокатът кимна към Лола Стрейг.

— Поздравления. Явно доста сте се постарали в детективските си разследвания… Мога ли да попитам къде беше оръжието?

— Лежеше под боровите иглички от другата страна на скалата, близо до която според господин Реймънд е бил заровен онзи часовник.

— Няма защо да обсъждаме всичко това в момента — прекъсна ги веднага Джеймисън. — Въпросът е, че съществуват доказателства, които свързват този револвер със съпругата на Джак Хардисти.

— Така ли? — попита спокойно Мейсън. — И какви са тези доказателства?

Блейн кимна към Бийтън.

— Разбира се, че не бих могъл да се закълна в това, което казвам, господа — започна бързо той. — Не съм съвсем сигурен, че точно това е револверът, който тя държеше в ръката си, когато минах с колата покрай нея миналата вечер. Забелязах, че стоеше на главния път и държеше нещо. Първо си помислих, че е гаечен ключ, и реших, че може би има някакъв проблем с колата. И тъкмо се канех да я попитам дали има нужда от някаква помощ, когато тя протегна ръка и изхвърли този револвер — ако наистина е бил същият — в пропастта. Веднага си личеше, че е ужасно разстроена. Погледна към мен, докато преминавах с колата покрай нея, но по изражението ѝ не можеше да се направи заключение, че ме е разпознала. Съмнявам се дали ме е забелязала дори, макар че си свалих шапката и ѝ кимнах.

— По кое време беше това? — попита Мейсън.

— Някъде след шест и петнайсет вечерта, вече бе започнало да се стъмнява. Горе в планината не обръщаме особено внимание на точното време. Лично аз имам някакъв евтин часовник, но понякога се сещам да го навия, друг път изобщо забравям за това. А когато спре, обикновено го сверявам, като поглеждам разположението на слънцето. Затова не бих поел риска да определям някакъв точен час, за който после всеки адвокат би могъл да ме разпъне на кръст по време на кръстосания разпит.

Бийтън бе насочил очи към Мейсън и в тях в миг проблеснаха весели пламъчета.

— Не че искам да намекна нещо конкретно, господин Мейсън — почтително добави той.

— Не, разбира се, вярвам ви — устна се адвокатът. — Вие май ще се окажете труден свидетел за водещия кръстосан разпит.

— Госпожа Пейсън беше до мен в колата — продължи Бийтън. — Двамата отивахме заедно в Кенвейл. Вечеряхме, после гледахме едно представление. Тя би могла да ви каже с по-голяма сигурност колко точно е бил часът, макар че не забеляза как госпожа Хардисти хвърли револвера в пропастта.

— Значи смятате, че е било някъде след шест? — попита адвокатът.

— Сигурен съм, че е минавало шест и петнайсет, защото госпожа Пейсън слушаше никакво предаване по радиото, което започва от шест и продължава до шест и петнайсет. Накара ме да изчакам, докато то приключи, и едва тогава потеглихме… Така получих този важен ориентир за времето.

— Всичко това няма кой знае какво значение — намеси се заместник-шерифът. — Искам да разговарям с госпожа Хардисти. Блейн се държи така, сякаш вярва, че дъщеря му има някаква вина.

— Нищо подобно — възрази ядосано банкерът. — Просто се опитвам да се погрижа за здравето на дъщеря си.

— Не можете да отречете, че веднага сте вдигнали телефона и сте накарали Пери Мейсън да пристигне незабавно тук — изрече на висок глас заместник-шерифът, който също бе започнал да се ядосва. Да не мислите, че ми беше трудно да се досетя? Знам чудесно и какво би могло да означава това.

— Спокойно, господа — засмя се адвокатът, опитвайки се да ги помири. — Аз също съм от досетливите, но съвсем не съм сигурен, че съм наясно какво означава това.

— Означава, че Блейн се опитва да…

— Какво? — подкани го Мейсън, след като заместник-шерифът внезапно замълча.

— Нямам намерение да си създавам неприятности — заяви намръщено Джеймсън. — Аз съм просто местният заместник-шериф. Скоро ще пристигне някой от управлението… Бих предпочел вече да се бяха появили. Аз… А, ето ги най-накрая.

Вратата рязко се отвори. Двама мъже се насочиха право към групата, все едно, че бяха бойни кораби, забелязали вражеска цел в морето.

— Със сигурност ще искате да обясните ситуацията тук на господата — подхвърли Мейсън на заместник-шерифа. — Ще използвам това време, за да поговоря с моя клиент.

После хвана Блейн за ръката и го изтегли малко встрани.

— Кажете ми сега какво става, Блейн? — попита го тихо.

Банкерът заговори нервно, дори устните му трепереха.

— Револверът наистина е нейният, Мейсън — прошепна той. — Веднага го познах.

— И какво им казахте?

— Обясних им, че трябва да се консултирам с вас, преди да им обяснявам къде се намира дъщеря ми в момента… Направо е ужасно, Мейсън. Сега със сигурност ще открият, че Милисънт е изчезнала. Няма как повече да скриваме истината.

— Нямате ли някаква идея къде би могла да отиде?

— Не.

— Ще се наложи да им позволите да отидат до къщата ви и едва тогава да им кажете. Аз ще бъда до вас, не забравяйте това. Вероятно ще действат доста твърдо, когато открият тъмната спалня с леглото, в което никой не е спал. Ще се опитам да ви защитя, щом положението стане съвсем напечено.

— Добре… погрижете се да не се нахвърлят и върху Адел, моля ви.

— Няма да го направят.

— Защо сте толкова сигурен?

— А вие защо решихте да си наемете адвокат? — засмя се Мейсън. — Хайде, Блейн, подгответе се за схватката… виждам, че вече идват насам.

Мъжете от управлението в Лос Анджелис явно кипяха от яд. В поведението им нямаше и следа от любезността и уважението, с които местният заместник-шериф се бе отнасял към Блейн.

— Настояваме веднага да говорим с госпожа Хардисти — започна единият, който действаше като говорител. — По какви причини отказвате да ни пуснете при нея?

— Очевидно става дума за някакво недоразумение — намеси се Мейсън. — Господин Блейн е наясно, че дъщеря му е силно разстроена от инцидент, който по никакъв начин не е свързан с…

— А ние сме на мнение, че е свързан, и то доста.

— Обясних на господата всичко, което господин Блейн ми разказа — побърза да се защити Джеймсън. — Ще се опитаме засега да държим настрана пресата.

— Както вече се опитах да посоча — продължи бавно и натъртено адвокатът, — поради доста необичайната ситуация, господин Блейн…

— Какво общо има всичко това с мястото, където в момента се намира госпожа Хардисти? Вие всъщност знаете ли къде е тя, Блейн?

Банкерът се поколеба за миг.

— Хайде, Блейн. Кажете им — подкани го Мейсън.

— Вкъщи е, спи горе в задната спалня.

— Ти знаеш ли къде точно е мястото? — обърна се говорителят към Джеймсън.

— Да.

— Добре, тогава да тръгваме.

— Колата ви тук ли е? — обърна се Мейсън към банкера, след като другите вече се бяха насочили към вратата.

— Да.

Хайде тогава да ги изпреварим.

Блейн го поведе към мястото, където бе паркирал колата си.

Адвокатът се отпусна на седалката и не изрече нито дума, докато банкерът не паркира автомобила си пред къщата.

— Напомням ви да изразите учудването си, когато се види, че в спалнята няма никого — прошепна на Блейн той, докато полицаите се приближаваха.

Всички заедно влязоха вътре.

— Ще се кача да предупредя дъщеря си, че… — започна Блейн.

— Няма да стане — възрази веднага полицаят от Лос Анджелис. — Идваме по работа, а не на посещение. Искаме да разговаряме с госпожа Хардисти, преди някой да е успял да я информира какво всъщност се е случило. Затова предлагам вие…

— Настоявам лично да присъствам на вашия разговор с нея — продължи с достойнство да се бори банкерът.

Полицаят от Лос Анджелис като че се поколеба.

— В качеството си на адвокат на госпожа Хардисти и аз имам право да присъствам.

— Добре де, нямам намерение да споря за това. Да не би да се страхувате, че ще я ухапя?… Искам само да сте наясно: ще говоря единствено аз. Ако успее да даде задоволителни отговори на въпросите ми, тогава всичко ще бъде наред. Но ако някой от вас се опита да ѝ подскаже какво да говори, тогава ще бъда принуден да докладвам писмено за това на заместник-областния прокурор. Хайде сега, заведете ме в спалнята.

Мейсън кимна на банкера и той поведе малката група нагоре по стълбите, а след това по коридора към затворената врата в дъното.

— Тук ли е? — попита заместник-шерифът.

— Да, това е задната спалня — отвърна Блейн.

Полицаят посегна към дръжката на вратата.

— Почакайте — спря го банкерът. — Дъщеря ми е свикнала да се чука, преди да се влиза в стаята ѝ.

След това потропа няколко пъти по вратата.

Не последва никакъв отговор.

Полицаят почука още няколко пъти, но много по-силно, ударите отекнаха в тишината.

Мейсън тъкмо посягаше да си извади цигара, когато се чу превъртане на ключа отвътре, вратата се отвори и пред тях застана жена, която явно току-що се бе облякла набързо и бе метнала най-отгоре халата.

— Какво има, моля? — попита тя.

— Вие ли сте госпожа, Джак Хардисти? — поинтересува се заместник-шерифът.

— Да. Какво има, татко?

— Оттук нататък въпросите ще задавам аз — намеси се веднага полицаят от Лос Анджелис.

— Защо? Какво се е случило? — Госпожа Хардисти не можеше да скрие тревогата си.

— Къде е съпругът ви, госпожо Хардисти?

— Аз… Но защо… Не е ли в банка „Роксбъри“?

— Сама знаете, че не е там.

Тя не отвърна нищо.

— Знаехте ли, че дължи пари на банката?

Блейн се опита да се намеси, но полицаят го избута назад.

— Отговорете, госпожо Хардисти. Знаехте ли или не?

Тя погледна към баща си.

— Съветвам ви незабавно да ми дадете ясен отговор. Без да се опитвате да очаквате сигнали от когото и да било.

— Аз… Да.

— Така е много по-добре. Кога го видяхте за последен път?

— Вчера.

— По кое време вчера?

— Беше около един или един и половина на обяд.

— Я да видим дали ще можем да изясним още нещо, госпожо Хардисти. Добре познавате планинската къща, която баща ви притежава, нали?

— Да, разбира се.

— Бяхте там вчера следобед, нали?

— Да.

— Защо отидохте в къщата?

— Ами аз… смятах, че Джак може би е там.

— Значи сте се качили в къщата, за да се срещнете със съпруга си, така ли да ви разбирам?

— Да.

— По кое време стана това.

— Не мога да кажа със сигурност.

— И се срещнахте с него?

— Не.

Бързото темпо на задаване на въпросите изведнъж секна, докато полицаят успее да преодолее учудването си. Но съвсем скоро поднови атаката си, този път дори още по-яростно и настойчиво.

— Ще бъда откровен с вас, госпожо Хардисти. Отговорите ви могат да се окажат изключително важни… изключително важни за вас. Затова настоявам да ми кажете истината. Видяхте ли се със съпруга си горе в планинската къща?

— Не, не съм. Защото изобщо не стигнах до къщата. Аз… бях силно разстроена, направо на ръба на нервна криза. Спрях и постоях на магистралата преди отбивката нагоре… После се разходих малко по отклонението. Нямам представа докъде всъщност стигнах. Чувствах се напълно разбита… после се върнах на магистралата и се опитах да се овладея. Реших, че разходката може да ми помогне… Тогава срещнах Адел…

— Коя е Адел?

— Сестра ми.

— Защо се чувствахте така? И какво смятахте да направите, когато се срещнете със съпруга си?

— Смятам, че преминахте всякакви позволени граници, полицай — намеси се рязко Мейсън.

— Така ли смятате?

— Да.

— Само че в случая нямате думата. Вече ви предупредих, че само аз ще задавам въпросите.

— Когато те са насочени към установяването на определени факти, всичко е наред. Не бих възразил клиентката ми да отговаря…

— Кой е всъщност този човек? — попита объркано Милисънт. — Защо твърди, че съм негова клиентка?

— Няма да ѝ казвам нищо, ще оставя на вас да свършите тази работа — обърна се към полицая Мейсън. — Обяснете ѝ го по начина, по който вие предпочитате, но все пак аз…

— Точно така, моя работа е — ядосано отсече полицаят. — Но не съм длъжен да го направя тук. Мога да я кача още сега в колата и да я откарам в областната прокуратура. Имам достатъчно доказателства срещу нея.

— Не разполагате с нужните ви улики, за да я помръднете от тази стая — отвърна решително адвокатът.

— Така ли смятате? Ами револверът…

— Какво револверът? — прекъсна го той.

— След като и без това стана дума, бих искал направо да ви попитам — обърна се ядосано към госпожа Хардисти полицаят — защо носехте револвер, когато тръгнахте за планинската къща?

Жената трескаво се опитваше да овладее объркването си.

— Аз… Взела съм револвера… Искате да кажете…

— Искам да кажа, че когато сте тръгнали да търсите съпруга си в планинската къща, вие сте носели трийсет и осемкалибров револвер, подарък от баща ви за Коледа. Защо сте го взели?

— Става дума за револвера, който баща ви ви подари, за да се защитавате, госпожо Хардисти — обади се многозначително Мейсън.

— Взех го, защото… защото се страхувах от Джак.

— Не, да не сте посмели да кажете и дума — извика сърдито заместник-шерифът на Мейсън. — Настоявам да ми дадете възможност да се добера до истината. Не се опитвайте да подсказвате на клиентката си какво да ми отговаря. Защо подхвърлихте онова „Револвера, който баща ви ви подари, за да се защитавате“? Ето какво ще ви кажа. След като не мога да го направя тук, тогава ще отведа тази жена в Лос Анджелис и ще я разпитам там.

— Смятате да я арестувате ли? — попита адвокатът.

— Да, след като вие се опитвате да ми вържете ръцете.

— Прав сте, опитвам се.

— Много добре — обяви полицаят. — Вие сте арестувана, госпожо Хардисти. Предупреждавам ви, че всичко, което кажете, може да се използва срещу вас.

— За какво по-точно я арестувате — обади се Мейсън. — Не можете да го направите, без да предявите конкретни обвинения срещу нея.

Полицаят се поколеба за миг.

— Хайде — подкани го адвокатът. — Ако възнамерявате да я изведете оттук като арестантка, трябва преди това да посочите в какво я обвинявате. В противен случай няма да мръдне от къщата.

Полицаят се поколеба още секунда-две и накрая отсече ядосано:

— Добре де, няма защо да си играем на криеница. Госпожо Хардисти, в качеството си на служител на закона ви арестувам за убийството на съпруга ви. Точно като служител на закона имам достатъчно основания да смятам, че вие сте извършили това престъпление. Няма да ви позволя да разговаряте с никого. Вземете си всичко най-необходимо. Заминаваме веднага за Лос Анджелис.

— А аз като неин адвокат ще посъветвам тази жена да не отговаря на никакви въпроси, освен ако не са зададени в мое присъствие — обади се Мейсън.

— Май не трябваше да ви позволявам да идвате с мен — ядосано извика полицаят. — Следващия път няма да успеете да ме изиграете.

— Ако се опитвате да ме спрете, доста се съмнявам, че изобщо ще има следващ път — засмя се адвокатът.

7

Мейсън се отби до хотела в Кенвейл и намери там Дела Стрийт, която го очакваше във фоайето.

— Разбра ли за планинската къща? — попита я веднага.

— Да. Ходих до службата по оценката на имотите в района и взех данните за точното ѝ разположение.

— И къде е? — продължи адвокатът.

— Намира се в област Лос Анджелис, но като направих съответните измервания по картата, установих, че планинската къща всъщност е извън очертанията на областта.

— Но пътят нагоре преминава вече в област Керн, така ли?

— Точно така. Частният път към планинската къща излиза извън рамките на областта.

— Колко извън?

— Не кой знае колко — около шейсет метра.

Мейсън се засмя доволно.

— Какво има? — попита го секретарката му.

— Ако убийството е извършено на мястото, където колата е блъсната в пропастта, а трупът след това е пренесен в планинската къща, то тогава местопрестъплението е в област Керн. Но ако жертвата е застреляна в планинската къща, тогава местопрестъплението, разбира се, е в област Лос Анджелис. В момента обаче полицаите не знаят правилния отговор на този въпрос.

— Но може би съществува закон, който да регламентира подобни случаи? — попита подозрително Дела Стрийт.

— Точно така — кимна адвокатът. — Алинея 782 от нашия Наказателен кодекс… Това ще ни свърши добра работа.

— Хайде, не ме дръж в напрежение. Казвай.

— Според тази алинея, когато едно убийство е извършено в рамките на петстотин метра около границата между две области, разследването и съдебната процедура може да се осъществи от всяка една от тях.

— Защо си толкова доволен тогава? — не разбра тя. — Значи в този случай съдебната процедура може да се поеме и от двете области.

— Ще видиш какво ще направя — доволно подхвърли адвокатът. — Надявам се, че ще успея.

— А какво стана в къщата? — попита Дела Стрийт.

— Там наистина бях изненадан. Защото тя беше вътре.

— Милисънт Хардисти?

— Да.

— А не очаквахте ли да я откриете?

— Поне полицаите бяха сигурни, че я няма. Блейн също ми каза, че не е в къщата.

— Значи Блейн те е излъгал?

— Нямам представа. Но не ми се вярва. Все пак когато тя отвори вратата, наистина се почувствах така, сякаш някой ми бе забил юмрук в корема. Стоях напълно безпомощен и позволих на детективите да се нахвърлят върху клиентката ми, преди да съм имал възможност да разговарям насаме с нея… Адел Блейн не ти ли се е обадила още?

— Не.

— Сигурно ще го направи. Бих искал да я видя. Вече може да се прибере в дома си. Кажи ѝ го, когато ти позвъни — но при всички случаи нека се свърже преди това с мен.

— Звучи ми така, сякаш ти нарочно си организирал изчезването ѝ — изгледа го подозрително Дела. — Какво направиха полицаите с госпожа Хардисти?

— Арестуваха я и сигурно смятат да я затворят някъде, без да съобщават мястото.

— Какво искаш да кажеш?

— Обикновено арестантите, към които е предявено обвинение в убийство, се отвеждат в областния затвор. Но ако следователите смятат, че биха могли да измъкнат нещо повече от арестанта, ако го приберат на друго място, имат право да го направят… Точно такъв е случаят с Милисънт Хардисти. Предупредих я да не отговаря на никакви въпроси. Надявам се да ме послуша. А може и да не го направи. При всички случаи те са наясно, че ще се опитам да се срещна с нея. Готов съм да се обзаложа десет към едно, че вместо да я отведат в областния затвор в Лос Анджелис, където лесно бих могъл да я открия, те ще я откарат в някой от затворите в по-малките градове на областта и ще я държат там. И докато успея да я намеря, вече ще са успели здравата да я обработят. Този номер е известен като „погребване на арестувания“.

— Не е ли доста неетично?

— Не можеш да очакваш етика, когато си имаш работа с полицията — засмя се адвокатът. — Или по-точно казано, когато полицията се е заела с теб. Отделният човек наистина се подчинява на разни етични норми. Но те не важат за полицията. Полицаите действат с презумпцията, че трябва „да изтръгнат истината“, докато според техните разбирания адвокатът „защитава престъпника“.

— Това не ми изглежда никак правилно — отбеляза Дела.

— Правилно или не, трябва да го приемем. Полицаите наистина се опитват да разкриват разни престъпления. Те искрено вярват, че действията им са продиктувани единствено от стремежа им да установят каква точно е истината, както и че всичко, което им пречи да го постигнат, е някаква провокация. Точно по тази причина гледат на законите, приети с цел защитата на правата и неприкосновеността на гражданите, като на препятствия, поставяни пред полицията… Предполагам, че ще се наложи да започна процедура за получаване на така наречения habeas corpus[1]. Това ще ми отнеме два-три часа. Ти стой тук и се грижи за всичко, докато ме няма.

— Какво би искал да направя?

— Първо се свържи с Харли Реймънд — започна с инструкциите адвокатът. — Накарай го да се върне отново в планинската къща и да поогледа наоколо.

— Защо?

— Има разни неща, които будят недоумение у мен.

— Какви например?

— Ами например Джак Хардисти очевидно има проблеми със зрението и носи очила. Забелязах следите от рамките върху носа му.

— И какво?

— В момента не си бе сложил очилата.

— Не беше ли и разсъблечен?

— Да.

— Хората обикновено си свалят очилата, когато се готвят да си легнат.

— Да, но не ги забелязах и никъде из стаята.

— Възможно е да ги е пъхнал в джоба на сакото си, когато е започнал да се съблича.

— Може би… но има и други неща, които ми подсказват, че май не се е съблякъл сам.

— Така ли?

— Да вземем обувките.

— Какво обувките?

— Ами те изглеждаха така, сякаш току-що са били лъснати — обясни Мейсън.

— Какво необичайно има в това?

— Ами ако Харли Реймънд и Адел Блейн казват истината, те са видели как Хардисти е излязъл от колата и е тръгнал по покритата с борови иглички поляна. Невъзможно е след това обувките му да са така безупречно чисти. А има и още нещо, което ме тревожи.

— Какво?

— Забелязах, че са поставени под леглото с носовете навътре.

— И какво от това?

— Девет души от десет, когато са седнали върху леглото, ще събуят обувките си и ще ги поставят с пръстите навън от леглото; ако обаче някой друг донесе обувките и ги постави под леглото, където човекът си е легнал, той със сигурност би ги нагласил точно в това положение — с носовете навътре.

Дела се замисли върху думите му, а след това кимна многозначително.

— Ако си обърнала също така внимание на панталоните на Джак Хардисти — продължи адвокатът, — няма начин да не си забелязала, че по тях имаше малко кал — засъхнало червеникаво петно — не кой знае колко голямо, но все пак се вижда. Тук, в Южна Калифорния не е валяло вече близо месец. Не мога да повярвам, че Джак Хардисти е държал това петно върху панталоните си толкова дълго време… Затова ми се иска Харли Реймънд да поогледа наоколо и да види дали потокът не минава през място, където почвата е червеникава.

— Но ако е минал през кално място, защо тогава тази червеникава почва не се е полепила по обувките му?

— Точно в това е въпросът. Или си е събул обувките и чорапите и е пресякъл бос мястото, или е почистил обувките си след това.

— Господи, но защо?

— Може би отговорът на този въпрос ще се окаже свързан с деветдесет хиляди долара в брой.

— Разбирам… Искаш ли да обясня всичко това на господин Реймънд?

— Категорично не.

— Нещо друго.

— Да. Помоли го да потърси часовника наоколо, да се опита да го открие по тиктакането. Ако успее, нека незабавно да ми донесе часовника.

— Добре, значи първо ще се заема с Реймънд — кимна Дела Стрийт. — Нещо…

— Да. Искам да свършите още една работа с Пол Дрейк. Малко е рисковано, но съм сигурен, че той ще се справи.

— Какво?

— Според онази алинея в Наказателния кодекс случаят е в юрисдикцията на област Керн или на област Лос Анджелис. Ако Пол Дрейк може да се добере до някой репортер, който да пусне мухата на областния прокурор в Керн, че става дума за доста интересен случай, който ще има широк отзвук и може да донесе политически дивиденти на водещия разследването областен прокурор, то тогава знае ли човек какво ще се случи?… Това са неща, за които областните прокурори в малките райони обикновено си мечтаят.

— Значи предпочиташ делото да се води в областния съд в Керн?

— Не, целта ми е по-скоро всяка от областите да е убедена, че съседите се опитват да ѝ отнемат интересен случай.

— Ще кажа на Пол да се опита да го уреди. Нещо друго?

— Смятам, че засега това е достатъчно — усмихна се Мейсън.

8

Харли Реймънд установи с известно недоумение, че събитията от деня не го бяха изтощили толкова, колкото бе очаквал. Явно прекараната на открито нощ в студеното време на верандата на планинската къща го бе успокоила и му бе вдъхнала увереност, че може да се справи.

Полицаите бяха претърсили основно всичко. След това отнесоха в Лос Анджелис за експертен анализ дюшека и постелките на леглото в спалнята, където бе открит трупът. Харли беше наясно, че следователите все още не могат да решат дали Хардисти е прострелян, докато е лежал в леглото, или просто трупът е бил преместен в планинската къща наскоро след извършването на престъплението… В момента той работеше трескаво по изпълнението на ясно формулирани задачи: да открие влажна, червеникавокафява почва, да потърси часовника, да провери дали лопатата, която бе видял в колата на Хардисти, не се намира някъде наблизо, да прегледа за някакви други важни доказателства, които евентуално са били пропуснати от полицаите — отнасяше се за неща, които могат да се забележат от живеещ в околността човек, но които трудно биха привлекли вниманието дори на най-съвестния следовател.

Винсънт Блейн го бе попитал дали ще се чувства спокоен сам в планинската къща, където е било извършено убийство… Харли се усмихваше всеки път, когато си припомняше това. Явно изобщо не си даваше сметка, че доста време му се бе налагало да продължава напред, когато някои от другарите му около него са убити, както и че до такава степен бе привикнал и познал смъртта, че тя вече не можеше да предизвика никакви емоции у него, а най-малко страх от мисълта да спи в една къща, където някой е бил застрелян.

Следобедното слънце огряваше склоновете на хълмовете наоколо, а равнините между тях бяха потънали в пурпурни сенки. Харли се спусна по покритата с борови иглички пътека точно към мястото, където бе заровен часовникът.

Онзи, който го бе измъкнал оттам, бе действал с голямо старание и без да си пести силите. Мръсотията наоколо бе старателно почистена, дупката бе плътно запълнена и всичката излишна пръст бе отнесена, а мястото бе покрито с мъх и борови иглички.

Не само че не бе останала и следа от часовника, но Харли бе сигурен, че ако със собствените си очи не бе видял кутията, никога не би повярвал на твърденията на някой друг, колкото и да го убеждава, че на това място е имало заровен часовник.

Краката му потъваха в мекия килим от мъх и борови иглички.

Високите дървета поемаха последните слънчеви лъчи и хвърляха издължените си сенки над поляната… Изведнъж забеляза някакъв блестящ предмет, който просветна в миг, озарен от слънцето.

Харли веднага пристъпи към скалата, давайки си сметка, че предметът, отразяващ слънчевите лъчи, явно е в някоя от пукнатините ѝ.

Когато се приближи обаче не успя да открие нищо, което би могло да проблесне на слънцето. Вдлъбнатината бе покрита с борови иглички, които оформяха тъмнозелена основа, върху която доста добре би се откроил някакъв метален предмет, ако имаше такъв.

Харли забърза към мястото, където бе забелязал отблясъка, огледа внимателно отпред и отзад, нагоре и надолу, докато изведнъж отново видя същия отблясък. Този път много по-ясно установи точното разположение.

Беше започнал старателно да оглежда скалата, когато нещо го накара да се обърне.

Лола Стрейг бе застанала на не повече от шест метра зад него.

— Здравейте — засмя се тя. — Защо се въртите около скалата?

— А мога ли да ви попитам вие защо ме дебнете? — малко ядосано и отвърна той.

— Смятате, че ви дебна?

— Приближихте се толкова тихо.

— Може би вниманието ви е било насочено към онова, което правите, и затова не сте ме чули.

Харли малко се обърка.

— Вие мен ли търсехте? — попита я той.

— Не точно.

— Мога ли тогава да ви попитам защо дойдохте?

— Предполагам, че бих могла да мина и за нарушител на границите на частно владение — засмя се тя. — Макар че отделните имоти тук не са ясно очертани. Няма нито огради, нито табели, както виждате… А по-рано днес открих един револвер тук. Така че това ми дава право да се върна.

— Не ме интересува това, че сте влезли в чужд имот — отвърна веднага Харли. — Но ясно забелязах, че търсите нещо и при това се държите… как да се изразя… доста потайно.

— Забелязали сте, значи. Това е наистина интересно. Винаги ли се доверявате на така оформилите се у вас впечатления, не ви ли подвеждат понякога? Просто събирам материал за една статия, която възнамерявам да напиша по случая.

— Доверявам се, да — кимна той. — Най-напред ми направи впечатление, че търсите нещо, точно както в момента забелязвам, че доста го увъртате, опитвате се да избегнете отговорите на въпросите ми, да спечелите време, докато решите какво точно да ми кажете.

— Май наистина сте прав, господин Реймънд — засмя се Лола. — Ще бъда напълно откровена с вас. Търсех часовника.

— И защо толкова се интересувате от него?

— Трудно ми е да кажа. Винаги са ме вълнували тайнствените неща, нещата, за които не може да се намери обяснение… А след като вече отговорих на въпроса ви, ще си позволя и аз да ви задам един. Вие пък какво търсите?

— Здраве, почивка, чист въздух и спокойствие — отвърна той.

Лола Стрейг го гледаше усмихнато.

— Продължете, де! — подкани го след малко.

— И часовника — призна Харли.

— А вие защо се интересувате от него?

— Защото ми се струва, че полицаите са почти сигурни, че съм ги излъгал за съществуването му.

— Все пак имате свидетел, нали така?

— Да, Адел Блейн.

— И къде е Адел Блейн в момента? — попита го, като се опита твърде старателно да си придаде безразличен вид.

— Предполагам, че се опитва да открие Милисънт… госпожа Хардисти, която е нейна сестра, както знаете — отвърна намръщено той.

— Разбирам — кимна многозначително Лола, давайки му ясно да разбере, че не вярва твърде на думите му. — Тя не беше ли тук през нощта?

— Не, идва с мен вчера следобед.

— И после отново се е върнала?

— Нямам представа, аз останах да си почивам в хотела.

Високото слабо момиче се придвижи по пътеката и се облегна върху изсечената скала. През цялото време не сваляше очи от Харли Реймънд.

— Тук ли смятате да живеете или сте дошли само на почивка?

— Какво искате да кажете? — попита я той, като успя бързо да седне по такъв начин, че да скрие мястото върху скалата, където бе забелязал отблясъка.

— О, не може да не разбирате. Питах ви дали смятате да живеете просто безгрижно и да се забавлявате, или възнамерявате да се отдадете на трескаво преследване на успеха?

— Нямам представа. В момента просто се опитвам да разбера сам себе си, да си поема спокойно въздух. Нямам никакви конкретни планове за бъдещето си.

Тя взе една пръчка и я прокара по неравната повърхност на скалата.

— Тази война май беше някакъв кошмар за всички ни. Но тя ще мине и хората ще се събудят.

— За да видят какво? — попита Харли.

— Понякога точно от това се страхувам — призна Лола, загледана в пръчката, с която продължаваше да чертае в скалата.

Двамата останаха доста време мълчаливи, Харли внимателно наблюдаваше как пълзящата сянка от високия бор насреща се придвижва от рамото към горната част на ухото ѝ.

— Обществото като че пое по някакъв погрешен път — каза тя накрая. — Онова, което хората преследват и смятат за успех, всъщност не е нищо подобно.

Харли не отвърна, остана така замислен и приятно отпуснат.

— Погледнете господин Блейн — продължи Лола. — Той е типичен пример за тази система, човек, устремен към успеха. В момента е на около петдесет и пет. Има високо кръвно налягане, торбички под очите, уморен е. Движенията му са резки и нервни… Човек не може да приеме, че точно така трябва да се живее. Той никога не се отпуска, никога не заминава на почивка; непрекъснато е напрегнат поради многото задачи, които му предстоят. Говори се, че не успява да постигне кой знае какво, че се налага да плаща данъци, които изсмукват по-голямата част от спечеленото.

Харли почувства, че е длъжен да каже нещо, за да защити Винсънт Блейн.

— Добре, да видим какъв е бил животът на господин Блейн — започна той. — Случайно знам някои неща за миналото му. Родителите му са починали, когато е бил още дете. На първата си работа е получавал по дванайсет долара на седмица. Наложило му се е едновременно да работи и да учи. В момента управлява две банки — една в Кенвейл и другата в Роксбъри. Притежава и голям универсален магазин. Дал е работа на толкова много хора. Благодарение на него районът се развива.

— И какво е спечелил от това? — не се отказваше Лола Стрейг.

Харли се замисли за миг.

— Ако гледаме така на нещата, то какво сме спечелили ние? — попита след това. — Той е типичен американец, носител на характерния за страната дух на предприемчивост и упоритост, благодарение на който сме се превърнали от колония в свободна нация.

— Вие готов ли сте да работите за него? — неочаквано смени темата Лола.

— Все още не зная.

— А в момента за него ли работите?

— Това… как да се изразя… свързано ли е по някакъв начин с вас?

— Искате да попитате дали ми влиза в работата?

— Не съм казвал подобно нещо — поклати глава той.

— Но явно това сте имаш предвид?

— Не, просто се чудех дали би оказало някакво влияние.

— Върху кое?

— Върху отношението ви към мен.

Очите ѝ в миг заблестяха от любопитство, след това тя побърза да отвърне поглед от него, като вдигна боровата пръчка към лицето си.

— Какво всъщност правехте тук? — попита тя.

— Кога?

— Точно когато се приближих.

— Оглеждах мястото, където бе заровен часовникът.

— А също и нещо друго по скалата — допълни Лола.

— Значи сте ме наблюдавали?

— Само докато се приближавах. А после изведнъж седнахте така, сякаш се опитвахте да скриете открития предмет. Той сигурно все още е там, под вас.

— Разбира се. Значи съм бил прав, когато казах, че ме дебнете.

— И сте готов да ме изхвърлите?

— Може би.

— В този случай ще трябва да се изправите. Защото не мога да предположа, че бихте могли да ме изхвърлите, без да станете от мястото си.

— А защо сте толкова сигурна, че съм седнал точно тук, за да скрия нещо?

— Помислих си го в началото на нашия разговор. А сега вече нямам никакви съмнения.

— Защо?

— Защото ако не беше така, веднага щяхте да скочите и да се огледате, когато ви обвиних, че криете някакъв предмет.

— А не смятате ли, че може да не съм чак толкова предвидим, колкото си мислите?

— Възможно е.

— Много добре, все пак печелите — обяви накрая и се изправи.

— Какво има там? — не се отказваше тя.

— И аз не знам. Нещо, което проблесна на слънцето.

— Но не забелязвам абсолютно нищо.

— Може да е парченце стъкло. Просто не мога да си представя какво друго би могло да е… а, ето го!

— Прилича ми на парче стъкло от очила без рамки — предположи Лола, докато Харли въртеше извитото стъкло между пръстите си.

— Сигурно е паднало върху боровите иглички — кимна с глава той. — Те са омекотили удара и точно затова не се е счупило; игличките са го задържали също така леко под ъгъл, така че слънчевите лъчи се отразяваха в него.

— Какво мислите за стъклото? — попита Лола.

Харли побърза да го пусне в джоба на сакото си.

— Нямам представа. Ще трябва да помисля.

Тя неочаквано се засмя.

— Бива ви в лъжите, няма що.

— Така ли?

— Да.

Харли реши, че е настъпил подходящият момент за контраофанзива.

— Вие защо така се разстроихте снощи, когато разбрахте, че Родни Бийтън се връща от града с Мирна Пейсън? — попита уж невинно.

Лицето ѝ пламна.

— Ама че нечестен въпрос. Да не би да искате да намекнете, че…

— Да? — подкани я Харли, щом тя най-неочаквано млъкна.

— Това е личен въпрос, свързан с нещо, което изобщо не ви засяга, така че не е честно да ми го задавате — отсече Лола.

— Но вие също ми задавахте въпроси за моите планове и за… — опита се да се оправдае той.

— Просто се опитвах да поддържам разговора — прекъсна го тя.

— Не, опитвахте се да разберете какви са плановете ми за бъдещето и колко време възнамерявам да остана тук — засмя се Харли. — Затова реших и аз да ви попитам нещо. Ще ми отговорите ли?

Тя си пое дълбоко въздух, подготвяйки се да изрази възмущението си, но после като че внезапно промени решението си.

— Добре — започна хладнокръвно и с ледена любезност. — Ще отговоря на въпроса ви, защото явно за вас той е твърде важен. Ако сте смятали, че ревнувам, дълбоко се лъжете. Просто се почувствах засегната.

— Има ли някаква разлика? — опита се да уточни Харли.

— В този случай да.

— И защо се почувствахте засегната?

— Защото Родни Бийтън ме излъга. Бяхме се разбрали да излезем заедно и да проверим наблюдателните пунктове.

— Опасявам се, че не ви разбирам.

— Родни подготвя серия от снимки на движещи се нощем диви животни. Разположил е върху стативи три-четири фотоапарата със заредени светкавици точно на най-възловите места по пътеките. Всяка вечер обикновено обикаля и проверява дали някой от фотоапаратите не се е включил при допир от преминаващо край него животно. В този случай превърта лентата и отново нагласява фотоапарата и светкавицата.

— И вие го придружавате?

— Понякога.

— Беше ли ви поканил специално за снощи?

— Е, не става дума за това. Беше доста по-просто. Попита ме дали имам някакъв ангажимент за вечерта, а аз му отговорих отрицателно. Тогава ми каза: „Щом ще си в района, можем заедно да обиколим и да проверим фотоапаратите“, а аз му отвърнах, че бих се радвала. Точно затова се ядосах. Не става дума за ясно определена среща — но той напълно бе забравил за нашата уговорка. Ако имахме определена среща и той не бе дошъл, а бе заминал в града с тази… с тази… с госпожа Пейсън, поне щях да съм напълно наясно. Но нямахме точна уговорка, а той просто бе забравил, че ми е споменал да го придружа. Това ме принуждава да се преструвам, че аз също съм забравила. Напълно е възможно Родни да си спомни за уговорката ни по-късно — и тогава нещата ще станат още по-объркани. Все ми се струва, че госпожа Пейсън е знаела, че ме е поканил… и точно затова се е постарала да го замъкне в града. Тя е вдовица, една от… всъщност няма защо да говоря за нея! Общо взето, това е цялата история. Както виждате, става дума за нещо съвсем обикновено. Всяка млада жена би се ядосала, когато я пренебрегнат… Но не бих искала да си помислите, че държа кой знае колко на господин Родни Бийтън.

— Нима съм създал у вас впечатлението, че приемам по този начин нещата?

Тя смело посрещна погледа му.

— Да — отвърна след това.

— Докато обсъждаме още тази тема — усмихна се той, — какво бихте ми казали за Мирна Пейсън, след като вече приключихме с Родни Бийтън?

— Няма кой знае какво за казване. Вдовица е. Наследила е известна сума пари. Занимава се с животновъдство в едно ранчо.

— И живее някъде наблизо?

— Има малко ранчо в района. Както и още две на други места. Освен това доста често обикаля заедно с Родни, когато проверява фотоапаратите си.

— Родни май е твърде популярен тук.

— Ами доста интересен мъж е… не знам как точно да го характеризирам, за да ме разберете правилно, но това наблюдение и снимане с фотоапаратите е невероятно интересно.

— Май не ми е съвсем ясно как точно става.

— Ами фотоапаратът се прикрепя на статива, включва се светкавицата към него, след това се опъва черен копринен конец през следата. Ако целта ви са животни с големината на койот например, поставяте конеца на съответната височина. Ако се интересувате от елен — повдигате го леко. А в случай, че става дума за дребни животинки — тогава го опъвате на един-два сантиметра над пътеката. Могат да се опънат и няколко конеца едновременно. После се отдалечавате към някой от другите фотоапарати, като се връщате през интервал от около час. Когато забележите, че конецът е скъсан и светкавицата е изключена, значи снимката ви е готова. Тогава се налага да коленичите долу и да потърсите следите по пътеката, за да сте наясно какво точно животно е снимано… Получават се обикновено страхотни фотоси. По принцип е доста трудно да се снимат диви животни, а когато се използва този метод, снимките често ги запечатват под странен ъгъл, не особено грациозни и красиви. Много интересни са обикновено лисиците. А дивите котки изглеждат отвратителни.

Род е опитен фотограф. Притежава, освен това, невероятно търпение. Опитва дни наред, докато открие точното място за разполагане на фотоапаратите — те трябва да са на такова равнище, че да не се вижда околността…

— Защо да не се вижда? — прекъсна я Харли.

— Защото целта на Род е да получи снимка само на животното. Използва малка светкавица и широкоъгълен обектив. Според него снимките, които се правят със светкавица, изглеждат малко нереални, защото предната част е силно осветена, а фонът е изцяло черен. Но трябва да го накарате да ви покаже своята колекция. Наистина е прекрасна.

— Тук ли обработва филмите си господин Бийтън?

— Да, разполага с малка фотолаборатория в мазето на къщата си. Обикновено отиваме направо там, след като направим проверка на заложените фотоапарати, и веднага пристъпваме към проявяване на филмите. Това е наистина вълнуващ момент, с нетърпение очакваш да видиш какво има на филма, дали снимката е станала добра, дали животното гледа във фотоапарата или е обърнато с гръб към него. А има и случаи, когато е ударило статива отзад и светкавицата се е задействала — тогава няма нищо в кадъра.

— А прави ли понякога снимки и на хора? — поинтересува се Реймънд.

— Не, би било наистина глупаво.

— Но какво би могло да попречи на човек да скъса неволно опънатия конец и така фотоапаратът да се задейства?

— Е, нищо, предполагам. Но досега не се е случвало. Едва ли някой човек би тръгнал да се разхожда по тези стръмни места през нощта.

— Значи Мирна Пейсън се интересува от нощна фотография?

Лола Стрейг изведнъж загуби желание да говори.

— Да — каза лаконично.

— И може би между вас съществува известно съперничество?

— Не.

— Но не сте особено близки, нали така?

— Ще ви отговоря, макар че това изобщо не ви влиза в работата, господин Реймънд. Двете сме добри приятелки. Тук, в планината, всички се опитваме да се разбираме, да бъдем приятели… но и всеки да си гледа своята работа.

— Така ли?

— Сам си го изпросихте.

— Права сте. И дори смятам да разпитвам и за други неща от време на време.

— След като въпросите ви са такива, надявам се, че нямате нищо против моите откровени отговори.

— Само така мога да получа нужната ми информация — засмя се Реймънд. — И не ми пука от словесната обвивка, в която тя ще е поднесена.

— Разбирам. И каква по-точно информация търсите?

— Бих искал да разбера защо една толкова привлекателна млада жена като Мирна Пейсън се е забила горе в планината…

— Пристигна преди няколко седмици, за да нагледа имота си. Възнамеряваше да остане само два дни. Просто да види как вървят работите в ранчото.

— И срещна Родни Бийтън?

— Да.

— Май казахте, че е тук вече от няколко седмици, нали?

— Да.

— Явно се е оказало, че и е нужно повече време, за да инспектира…

— Не зная — прекъсна го доста раздразнено Лола Стрейг.

— Не бих могла да кажа абсолютно нищо за намеренията на госпожа Пейсън. Не ми е много ясно и какво целите вие, господин Реймънд, но ако сте пристигнали в планинската къща, за да се правите на детектив, и сте стигнали до заключението, че двете с Мирна сме съпернички и се борим за чувствата или за приятелството на Родни Бийтън, то вие… вие сте далеч от истината. А сега ще ви помоля да ме извините, тъй като трябва да тръгвам… Освен ако нямате още някакви въпроси? — По гласа ѝ ясно си личеше, че едва успява да сдържа гнева си.

— Просто се опитвам да си създам представа за обстановката тук — подхвърли небрежно Харли. — Аз… — Замълча и се ослуша. — Май идва кола — каза след това.

Тя долови шума почти в същия миг, в който и той. Двамата стояха безмълвни, очаквайки появата на колата, обзети от силно любопитство, което трескаво се опитваха да прикрият един пред друг.

Харли Реймънд пръв разпозна човека, който караше колата, появила се откъм главния път и пълзяща нагоре към планинската къща.

— Това е адвокатът Пери Мейсън — каза той.

Мейсън ги забеляза, отби автомобила си встрани от пътя, изключи двигателя и продължи пеш към тях.

— Здравейте — рече. — Изглеждате толкова сериозни, сякаш водите някаква война.

— Или просто спорим — засмя се Лола Стрейг.

— Какво направиха полицаите с госпожа Хардисти? — попита нетърпеливо Харли Реймънд.

— Вече взех заповед за освобождаване под гаранция. Ще им се наложи веднага да я пуснат на свобода. Набутали са я в някой затвор в един от околните градове… Вие тук да не би да търсите нещо?

— Дойдох да погледна отново за часовника — обясни Харли.

— И открихте ли нещо?

— Няма и следа от него. Прегледах на няколко места наоколо, допирах ухо до земята, но нищо не чух.

— А когато го открихте, ясно долавяхте тиктакането, така ли?

— Да, звукът идваше изпод земята, но се чуваше съвсем ясно.

Лола Стрейг погледна закачливо към него.

— Няма ли да му кажете за другото? — попита многозначително.

Реймънд веднага бръкна в джоба си.

— Намерих парче стъкло, докато търсех часовника — обясни той. — Прилича на част от очила.

Мейсън пое стъклото, огледа го от двете страни и каза:

— Къде точно го открихте, Реймънд?

Харли му показа.

Адвокатът започна да се взира в покритата с борови иглички вдлъбнатина в скалата. После се огледа наоколо.

— Трябва да открием и останалата част от очилата. Тук е само половината стъкло.

Всички погледнаха внимателно към скалата.

— Наистина е странно — каза Мейсън. — Да предположим, че очилата са били ударени в скалата и части от тях са се разхвърчали по земята наоколо. Само че не виждам и следа от тях, няма дори… почакайте. Какво е това?

Наведе се пъргаво и изпълзя напред. В следващия миг вече държеше едно малко криво стъкълце.

— Ето, това също ми прилича на част от счупени стъкла на очила — обясни адвокатът. — Но това е май всичко, което може да се открие наоколо.

— Какво да правя с парчето, което намерих? — попита Харли Реймънд. — Смятате ли, че трябва да съобщя за него на полицаите?

— Може би няма да е лошо.

— На шерифа ли да се обадя?

— Да. Джеймсън, местният заместник-шериф, ми се стори доста старателен в работата си. Най-добре е да се свържете с него. Кажете му за откритото от вас парче. А аз ще му съобщя за другото, което намерих преди малко.

— Колкото и да ми е приятна вашата компания, трябва вече да си тръгвам — засмя се Лола Стрейг. — И тъй като лично не успях да открия нищо, няма да говоря за това пред никого.

Мейсън я наблюдаваше, докато се отдалечава надолу по пътеката, и в очите му проблеснаха весели пламъчета. После се обърна към Харли Реймънд.

— Бих искал да поогледам наоколо — обясни му спокойно. — Най-добре е да се захвана с това още преди залез-слънце… Къде обикновено паркират колите, когато идват тук?

— Ами където открият подходящо място, предполагам — отвърна Реймънд. — Отдавна не съм идвал, но преди да замина на фронта, хората паркираха навсякъде наоколо, когато имаше някакво празненство в планинската къща. Всеки търсеше сянка. Мястото май е към осемдесет акра, така че паркирането бе просто въпрос на личен избор.

Мейсън се замисли за миг, явно преценявайки получената информация.

— Когато идвах сутринта — каза след малко, — забелязах, че автомобилът на заместник-шерифа бе паркиран под дървото. Там ли остана след това?

— Да. А когато следобед се появиха полицаите от Лос Анджелис, за да приберат трупа, те паркираха съвсем близо до верандата, от тази страна.

Адвокатът се разходи наоколо и огледа пътеките, водещи към главния път, а след това пое бавно към планинската къща.

— Тук ми изглежда доста подравнено…

— Предназначено е за барбекю — обясни Харли. — Поне така беше преди време, когато редовно идвах тук.

— Но все пак някаква кола е минала точно през него — отбеляза Мейсън. — Оставила е съвсем леки следи.

— Прав сте — съгласи се Реймънд. — Следите от двете гуми доста ясно се виждат.

— От задните две гуми — уточни адвокатът. — Вижда се ясно и къде са пресекли следите на останалите коли… Вие не бяхте забелязали тези следи, нали, Реймънд?

— Не, сър. Не бях. Пристигнах доста късно снощи, вече се беше стъмнило. Но съм сигурен, че ги нямаше вчера следобед, защото се разходих зад къщата, за да стигна до потока. Ако следите съществуваха тогава, щях да ги забележа.

Мейсън притвори очи и се замисли.

— Предполагам, че полицията е взела проби от следите по земята… Просто реших да се отбия, за да видя как се оправяте, Реймънд. Ще си бъда в хотела, така че ако се случи нещо важно, ми се обадете.

9

Ранчото на Мирна Пейсън се намираше на около три километра от мястото, където бе отбивката от главния път за планинската къща на Блейн. Релефът тук бе доста по-различен, ранчото бе разположено върху плато с няколко обрасли в дървета долни и малки езера наблизо до тях. Очертаващите се в далечината планински върхове, опасващи платото, се извисяваха на не по-малко от две хиляди и четиристотин метра над морското равнище.

Макар и в подножието на планината, мястото бе все още обляно в слънчева светлина и когато Мейсън изви колата си покрай табелката, сочеща към ранчото, покритият с чакъл тесен път пред него приличаше на златисточервена извита панделка. Под тъмнеещите се сенки в далечината се виждаха очертанията на старомодна дървена ограда. А откачената от една от пантите си порта напомни на адвоката за уморен кон, застанал на три крака.

Къщата изглеждаше просторна, строена по характерен за далечните години начин, боята бе избледняла, а стените се бяха поолющили.

Мейсън паркира колата си, изкачи трите стъпала към нещо като веранда и тъй като не видя звънец, реши да почука на вратата.

Чу шум отвътре и след миг пред него застана привлекателна жена на около трийсет години, която го изгледа с любопитство.

— Госпожица Пейсън? — попита той.

— Госпожа Пейсън. Вдовица съм — поправи го тя. — Заповядайте.

Явно полагаше добри грижи за външния си вид. Носът ѝ бе може би твърде чип, а устните ѝ се нуждаеха от червило, за да не изглеждат прекалено плътни. В очите ѝ проблесваха весели пламъчета, а дяволитостта на изражението ѝ подсказваше, че гледа с любопитство на нещата и хората около себе си.

Мейсън прие поканата ѝ и пое навътре, като в същото време си мислеше, че именно любопитството може би прави тази жена така привлекателна. Това не бе изражение на нетърпеливо любопитство, характерно за младите, нито изпитателното проучване на авантюристката, а по-скоро зрялата оценка на човек, който умее да вижда нещата в перспектива и не се страхува, че те биха могли да се измъкнат от влиянието му. Просто очакваше с искрено любопитство какво ново ще ѝ предложи животът.

— Не се ли страхувате да живеете сама на толкова отдалечено място? — попита адвокатът.

— От какво да се страхувам?

— От непознати.

— Не смятам, че някога съм се страхувала от някого или от нещо — засмя се домакинята. — Освен това не съм сама…

— Така ли?

Тя поклати глава.

— Само на петдесетина метра встрани има още една малка къща, където са настанени три яки момчета, които се грижат за добитъка. А вероятно сте пропуснали да забележите и кучето под масата.

Мейсън се огледа отново много по-внимателно. Онова, което в началото му бе заприличало на тъмна сянка, сега ясно се очерта като пухкаво същество, следящо с остри, немигащи очи всичко, което се случваше наоколо.

— Явно ще трябва да променя заключението си, че сте сама — засмя се адвокатът.

— На пръв поглед Спукс не изглежда опасен — обясни госпожа Пейсън. — Обаче е типичен пример за спокойни и в същото време дълбоки води. Никога не ръмжи, не лае, но повярвайте ми, достатъчно е да му дам само знак и моментално ще изхвърчи от прикритието си.

— Знаете кой съм, нали? — попита Мейсън.

— Да. Виждала съм снимката ви във вестниците, а и разни приятели са ми посочвали известния адвокат Пери Мейсън един-два пъти в нощни клубове… Предполагам, че искате да разберете какво съм видяла снощи, когато двамата с Род ходихме до града.

Адвокатът кимна.

— Може би няма смисъл да ме питате — засмя се домакинята.

— Защо?

— На първо място — започна ясно и отчетливо тя, — симпатиите ми са изцяло на страната на тази жена, наистина искрено ѝ съчувствам. И второ, изобщо не обърнах внимание какво точно държи в ръцете си. Защото бях очарована от изражението на лицето ѝ.

— И какво по-точно бе изражението ѝ? — попита Мейсън.

— Имам достатъчно познания, за да съм наясно, че не става дума за истинско доказателство, господин Мейсън — засмя се тя. — Едва ли в съда ще ми разрешат да отговоря на подобен въпрос, не смятате ли? Това май се нарича твърдение по предположение или по лично заключение, изобщо нещо от този сорт, така ли е?

— Но вие не сте в съда и аз наистина се интересувам от изражението ѝ — отвърна също с усмивка адвокатът. — Не съм съвсем сигурен, но ми се струва, че за мен ще е по-важно точно изражението ѝ, а не толкова какво е държала в ръката си.

Мирна Пейсън присви очи, сякаш се опитваше да си припомни нещо важно.

— Все още не съм ви предложила нещо за пиене. Колко нелюбезно от моя страна! — извика неочаквано.

— Не искам нищо, благодаря — спря я Мейсън. — Интересува ме единствено изражението, което сте видели върху лицето на Милисънт Хардисти.

— Или може би цигара?

— Имам си свои, благодаря.

— Да видим сега… — започна малко неуверено госпожа Пейсън. — Как бих могла да го опиша… Беше очарователно изражение — на жена, която изведнъж е открила себе си, достигнала е до някакво важно решение, готова е да се откаже от нещо.

— Това ми звучи твърде определено и категорично.

— Така ли?

— Ами доколкото разбрах от разказите на останалите, госпожа Хардисти е била силно разстроена, направо на ръба на нервна криза.

— Това съвсем не е вярно — поклати глава госпожа Пейсън.

— Сигурна ли сте?

— Вие сам разбирате, господин Мейсън, че когато се преценяват израженията на околните, всеки си има някакви свои представи и критерии. Все пак ще ви кажа, че винаги съм се интересувала от лица и от емоциите, които те издават. Напълно съм наясно какво точно прочетох върху лицето на госпожа Хардисти. И в никакъв случай не бих го описала в съда.

— А на мен готова ли сте да го кажете?

— Вие неин адвокат ли сте?

— Да.

— На вас може би трябва да кажа — започна тя, след като се позамисли за миг. — Но все пак предпочитам да ми изтъкнете основателна причина, поради която да го направя.

— Има такава — веднага обясни Мейсън. — Властите са „погребали“ госпожа Хардисти на някакво неизвестно място, сигурно в затвор в малък град от околността. Нямам възможност да говоря с нея. А съм нает да я защитавам по обвинение в убийство.

— Възможно е да ми се присмеете, когато ви кажа, господин Мейсън — подхвърли неуверено госпожа Пейсън.

— Защо?

— Ами защото сигурно си мислите, че едва ли е възможно някой да разбере толкова много за проблемите на другия единствено наблюдавайки изражението му.

— Обещавам да не ви се смея — сериозно изрече адвокатът. — Може да се усмихна, да се усъмня или изобщо да не повярвам на онова, което ще ми кажете, но няма да ви се смея.

— След като получих категоричното ви обещание, вече мога да ви кажа… Изражението на госпожа Хардисти беше като на жена, която внезапно се е събудила, на жена, взела твърдо решение да скъса с нещо от предишния си живот и да започне всичко отначало. Виждала съм два-три пъти и преди това изражение. Самата аз… съм преживяла веднъж нещо подобно. Знам какво точно означава.

— Продължавайте — подкани я той, като видя, че започва да се разколебава.

— Ще ви кажа нещо, което не бихте могли да използвате като доказателство, господин Мейсън. И няма защо дори да се опитвате. Защото ако го споделите с някого, сигурно ще ви се изсмеят. Все пак като жена, която разбира тези неща, смятам, че Милисънт Хардисти бе тръгнала да убие съпруга си. Бе взела категоричното решение да го направи. Може би не само поради болката, която ѝ бе причинил, а по-скоро поради раните, които бе нанесъл на друг човек. Била е напълно готова, просто нещо дребно ѝ е попречило. Може би дори е стреляла, но не е успяла да го улучи. И след това неочаквано си е дала сметка за евентуалния резултат от онова, което се е опитала да направи, осъзнала е, че наистина държи смъртоносно оръжие в ръцете си. То вече не ѝ се е струвало подходящо средство, за да се отърве от Джак Хардисти и да го изхвърли от живота си, а се е превърнало в ключ към вратата на затворническата килия. Станало е символ за нарушаването на закона, нещо, което би могло да я прати зад решетките чак докато остарее, докато любовта напълно изчезне от живота ѝ. Затова я е изпълнило онова отвращение, както и трескавото желание да се отърве от револвера. Ужасявала се е от самия факт, че го държи в ръката си. Искала е да го захвърли някъде далеч и да не го види никога вече. И след това да отиде при човека, когото обича. Независимо от последиците, независимо от клюките и от необходимостта да наруши всички общоприети норми, тя бе готова да прекара остатъка от живота си точно с този мъж… Сега можете да ми се смеете, господин Мейсън.

— Не ви се смея, нямам основание да се усмихна дори.

— Това е всичко, което зная — обяви накрая госпожа Пейсън.

— И наричате това резултат от женска интуиция?

— По-скоро бих го определила като приложна психология, умение да се оценява характерът на околните, което се придобива, след като човек преживее доста неща през живота си… а аз наистина съм ги преживяла.

Мейсън не можа да се въздържи и ѝ зададе още един въпрос:

— А какво ще кажете за госпожица Стрейг?

— Какво за нея?

— Какви заключения правите, като наблюдавате нейното изражение?

— Това ще ви помогне ли да изясните случая с госпожа Хардисти? — засмя се събеседничката му.

— Възможно е.

— Лола Стрейг е приятно момиче — започна госпожа Пейсън. — Сладка и доста разглезена. Увесила се е на врата на брат си, а той боготвори земята, върху която тя стъпва, и е готов да направи всичко за нея.

Според нея аз съм авантюристка. Влюбена е в Родни Бийтън и е дълбоко убедена, че имам някакви лични планове за него. Разиграва доста аматьорски сценки на ревност, освен това страда от някои предразсъдъци. Когато ревнува, не е склонна да го признае дори пред себе си. Опитва се да се издигне над всякакви дребни емоции. И непрекъснато се старае да си внуши, че е успяла да го постигне. Когато си надене тази странна маска на безразличие, тогава малко ме отвращава, защото се превръща в проклета малка лицемерка. Но неопитността ѝ придава едно приятно очарование… Все пак съм убедена, че Родни Бийтън не би се оженил за момиче като нея.

— А какво е отношението ви към самия Родни Бийтън? — продължи да я разпитва адвокатът.

Тя го погледна в очите и се засмя.

— Добре де, да видя какво друго бих могъл да ви запитам — веднага отстъпи той.

— Май започвате твърде много да разширявате кръга.

— Струва ми се, че вече ви зададох всички въпроси, които ме интересуваха. Можете ли да се закълнете, че госпожа Хардисти наистина е хвърлила револвера в пропастта?

— Не бих се заклела, че е хвърляла каквото и да било долу. Струва ми се, че забелязах някакво движение на ръката ѝ. Но вниманието ми беше насочено към нейното лице. Вече ви обясних, че бях напълно очарована от изражението ѝ.

— А какво мислите за Бърт Стрейг? — попита Мейсън.

— Какво да мисля?

— Ами интересува ме преценката ви за него.

Тя се поколеба за миг, после бавно поклати глава.

— Не ви се иска да отговаряте на въпроса ми, така ли? — подхвърли адвокатът.

— Не особено — призна госпожа Пейсън. — У Бърт Стрейг като че има нещо доста странно. Комплекс по отношение на сестра му може би. Безгранично ѝ е предан, а емоционално е малко нестабилен; понякога е сприхав, лесно избухва. Сам признава този свой недостатък, явно доста добре умее да преценява нещата… и все пак има нещо, свързано с него…

— Което не ви е съвсем ясно? — подсказа ѝ Мейсън, като видя, че се затруднява каква точно дума да избере.

— Не става дума за това — възрази тя. — Има нещо, от което като че се страхува… нещо, което плаши също така и сестра му, може би двамата заедно се борят да преодолеят спомена от някакъв доста тъмен период в миналото си.

— Какво ви кара да мислите така?

— Постоянната напрегнатост и внимание в поведението му, сякаш непрекъснато се безпокои да не би случайно да изпусне някоя дума и с нея да издаде нещо, което на всяка цена трябва да бъде запазено в тайна… Ето че ви казах доста повече, отколкото би трябвало, и предполагам, че сте наясно защо го направих.

— Защо?

— Защото искам да помогна на госпожа Хардисти. Толкова бих желала всяка жена да си даде сметка, че е много по-добре час по-скоро да се освободи от емоционалните си задължения и да продължи напред към бъдещето си, докато това бъдеще все още съществува. Времето се изнизва така незабелязано между пръстите ни, господин Мейсън. И това е една истинска трагедия. Когато си на седемнайсет, двайсетгодишните ти изглеждат стари. Щом прехвърлиш двайсетте, започва да ти се струва, че има толкова много време, докато станеш на трийсет или трийсет и няколко. А когато навърши четирийсетте, жената е длъжна да скрива чувствата си, защото в противен случай хората ще ѝ се подиграват… Освен това гледната точка толкова често се променя. Когато си на трийсет, имаш чувството, че това е най-важният момент в живота ти, период на зрялост; а когато навършиш четирийсет, трийсетгодишните започват да ти изглеждат толкова млади и неопитни. Невероятно е колко изкусно успява да ни изиграе времето.

— А как се отнася една жена на четирийсет към един мъж на същата възраст? — попита адвокатът.

— Знае, че няма никакъв шанс — засмя се събеседничката му. — Мъжът на четирийсет е убеден, че е в разцвета на силите си, и тича подир момичета между двайсет и трийсет. Напълно е убеден, че и други мъже на неговата възраст може и да изглеждат застаряващи, но това в никакъв случай не се отнася за него самия. Той е „изключително добре запазен“, човек, който „изглежда поне десет години по-млад“.

— Ами какво става тогава с мъжете на шейсет или седемдесет? — не можа да скрие усмивката си Мейсън.

Госпожа Пейсън си запали цигара.

— Е, струва ми се, че там поне има някакви шансове — отвърна дяволито след това.

10

Щом влезе в хотела, Мейсън забеляза, че Дела Стрийт вече го очакваше във фоайето.

— Здравей — извика тя. — Умирам от глад! Какво можем да направим по въпроса?

— Ще отидем да хапнем — обяви адвокатът.

— Чудесно. Пол Дрейк също е тук.

— Къде?

— Горе в стаята си. Дадоха му стая непосредствено до твоята с врата между двете… Освен това ми обясниха, че ресторантът на хотела е съвсем приличен, всъщност едно от най-добрите места за вечеря в града.

— Ще отидем да хапнем, но само при едно условие — засмя се Мейсън.

— Какво условие?

— Ами ако Джак Хардисти е бил убит преди седем часа миналата вечер.

— Но нали Милисънт се е намирала в планинската къща точно по това време? Нима искаш убийството да е извършено точно когато и тя е била там?

— Е, ще бъде жалко, ако е налице такова съвпадение, но какво можем да направим? — подхвърли той. — Ако убийството е станало по-късно, нещата също няма да са по-добри, затова пък ще ми се наложи да направя още някои проучвания.

— Какви например?

— Ами на първо място трябва да се уверя, че човекът, към когото Милисънт би се обърнала, когато се намира в ужасна беда, в когото има пълно и безусловно доверие и който съвсем наскоро е поставил две съвсем нови гуми на автомобила си, е точно семейният им лекар.

Дела Стрийт се замисли за миг.

— Звучи ми съвсем логично — каза след това.

— Добре. Веднага се обади на Винсънт Блейн. Задай му въпроса така, все едно че не става дума за нещо кой знае колко важно. Попитай го например кой лекар в Роксбъри би могъл да издаде медицинско свидетелство, че Милисънт е в състояние на нервно напрежение в резултат на обтегнатите си семейни отношения.

— И после какво? — попита тя.

— Само това. Запиши си името на лекаря. И след това ела в стаята на Пол Дрейк… Местният вечерен вестник дали е излязъл вече?

— Да.

— Има ли в него нещо за Милисънт?

— Нито ред. Явно не е изтекла информация за арестуването ѝ.

— А пише ли за убийството?

— Да, не са разполагали с кой знае каква информация, просто съобщението е поразширено и разкрасено — точно както пишат обикновено в подобни случаи в днешно време.

— Добре. Отивай сега да проведеш разговора, за който се разбрахме. А аз ще се кача да се видя с Пол.

— От моята стая ли да позвъня или предпочиташ да говоря от тук?

— Използвай кабинката тук. Операторката на централата може да се окаже любопитна.

Дела Стрийт кимна и веднага се насочи към телефонната кабина. Мейсън се качи с асансьора, отключи вратата на собствената си стая и премина през свързващата врата в съседната, където завари Пол Дрейк пред огледалото да се бръсне с електрическа самобръсначка.

— Здравей, Пери — усмихна му се детективът, като изключи самобръсначката и си сложи малко лосион след бръснене. — Какви са новините?

— Точно това дойдох да разбера.

Дрейк си облече ризата и умело затегна вратовръзката си.

— Е? — подкани го адвокатът.

Детективът не му отговори веднага, загледан в огледалото, докато нагласяваше възела на вратовръзката. Беше висок, слаб човек, без впечатляващи мускули и широки рамене, така че външността му до голяма степен бе пълна противоположност на онова, което обикновено се смята нормално за един представител на неговата професия. Когато се занимаваше с нещо определено, лицето му се отпускаше, сякаш нищо не го интересуваше; само очите му като че не пропускаха нищо и отчитаха с голяма прецизност всичко, което се случваше наоколо. А зад тази маска острият му ум работеше с математическа точност и невероятна скорост.

— Какво става?

— Ами тази Милисънт…

— Какво за нея?

— Ти ми каза да я открия, като пренебрегна всякакви намеци, че не е особено трудно да я намери човек. Съвсем ясно ми заяви, че сигурно веднага ще чуя, че си е вкъщи, но това е само подвеждаща информация, която смяташ да подхвърлиш на полицията. Пусках цяла група от моите хора…

— Знам — прекъсна го адвокатът. — Аз също се бях заблудил.

Детективът го изгледа изпитателно, опитвайки се да открие някакъв по-дълбок смисъл в думите му.

— Значи не е ставало дума за подвеждаща информация, която си смятал да пробуташ на полицията?

Мейсън бе готов да се изсмее.

— Направо се побърках — продължи ядосано Дрейк. — Търсих я на какви ли не места, а тя през цялото време си е била в къщата на баща си и най-спокойно си е почивала в спалнята, докато икономката отговаря на всички позвънявания по телефона по един и същи начин: „Да, тук е, но ми е забранено да я безпокоя.“

— И тя наистина била там — допълни Мейсън.

— Точно така.

— Е, Пол, и без това от време на време се оплакваш, че ти давам прекалено сложни задачи. Тази беше съвсем лесна. Достатъчно беше да позвъниш в къщата на баща ѝ и веднага щеше да я намериш.

— Не ми пробутвай повече такива „лесни“ задачи, защото здравата ме ядосват — отсече детективът.

— Какво друго прави? — смени темата Мейсън.

— Май успях да стигна донякъде в осъществяването на идеята ти за област Керн. Областният прокурор там има желание да си спечели малко популярност.

— И предприел ли е нещо?

— Все още не, но явно проявява интерес. Ако успеем да измислим някакъв впечатляващ ъгъл за представяне на случая, със сигурност ще захапе въдицата… Нали знаеш, че журналистите обичат да прикачат разни интересни имена на отразяваните от тях престъпления — „Случаят с жената-тигър“, „Случаят с бялата светкавица“, „Убийство със змийски очи“… Чудех се дали няма да успеем да измислим нещо, което да поставя акцента върху онзи заровен часовник. Тогава местните репортери ще раздуят случая, а след това и областният прокурор в Керн ще започне да претендира, че делото трябва да се гледа от него.

— В колко часа е било извършено убийството? — попита адвокатът.

— Все още не мога да ти кажа — призна Дрейк. — Изпратил съм човек да проучи въпроса.

Мейсън се намръщи.

— Би трябвало вече да има поне предварителен доклад от аутопсията.

— Точно това е странното — кимна детективът. — Не пускат никаква информация, основаваща се на предварителния доклад. Струва ми се, че има някакво несъвпадение в данните и доказателствата им.

Мейсън само поклати мълчаливо глава.

— Май не си сигурен, че е така, а, Пери? — настоя Пол.

— Винаги се отнасям с подозрение към несъвпаденията в разследванията — каза накрая адвокатът. — Виждал съм безброй адвокати, които се съсредоточават върху някакъв факт, който съвсем не се вписва в общата картина, и започват яростно да го размахват пред съдебните заседатели. А после нещата започват да се наместват и се оказва, че точно този факт идеално подкрепя определена интерпретация, която оставя клиента без никакви шансове да се спаси.

Когато Дрейк размишляваше трескаво върху нещо, винаги се опитваше да отпусне удобно тялото си — облегнат върху нещо или седнал в широко кресло с вдигнати крака върху облегалката. В момента се бе подпрял върху задната част на стола, а после се изви и седна върху страничната облегалка и подпря с длан брадичката си.

— Страхувам се обаче, че от прокуратурата може да не обърнат особено внимание на онзи заровен часовник. Засега го смятат за някаква измислица. Ако ясно изразят мнението си, журналистите няма да могат да раздухат въпроса.

— Почти съм готов да им представя собствената си теория за заровения часовник, Пол — увери го Мейсън.

— Ами дай ми тази твоя теория и веднага се заемам с работата — отвърна детективът.

— Чувал ли си за звездното време, Пол?

— Какво е това звездно време?

— Ами свързано е със звездите.

— Ти шегуваш ли се?

— Ни най-малко.

— И защо звездното време да е различно от другото, определяно спрямо слънцето?

— Защото звездите измъкват по един ден от слънцето всяка година.

— Не те разбирам.

— Земята прави голям кръг около слънцето и за една година се връща отново в първоначалното си положение. В резултат на това движеше звездите изгряват около два часа по-рано всеки месец, или общо двайсет и четири часа за цялата година. Като придвижват часовниците напред с по четири минути всеки ден, астрономите могат да се нагаждат към звездното вместо към слънчевото време.

Времето не е нищо повече от един огромен кръг. Разделяш кръга на триста и шейсет градуса, после го делиш на двайсет и четири и установяваш, че един час се равнява на петнайсет градуса от кръга.

— Всичко това е прекалено сложно за мен — спря го детективът. — Признавам, че не мога да го разбера.

— Съвсем просто е, стига да вникнеш в същността му — отвърна адвокатът. — Опитвах се да подчертая, че като използват звездното време, учените знаят точното положение на всяка една звезда в даден момент.

— По какъв начин?

— Ами определят на всяка звезда точно положение по отношение на времето и пространството, което се смята нейното „правилно движение“. И след като го знаят, когато погледнат часовника, могат да определят точното разположение на звездата. Всъщност по този начин се работи с астрономическите телескопи. Положението на звездата в даден момент се определя, като поставят телескопа под правилния ъгъл, нагласяват го на съответната ширина на друг разграфен кръг, отразяващ „залязването“ на звездите — и ето, че звездата се появява.

— Добре де, звездата се появява — и какво от това? — недоумяваше Дрейк.

— Става за водещо заглавие на първа страница на вестника — обясни Мейсън.

Детективът се замисли за миг.

— Май има хляб в тази работа, Пери — съгласи се след малко. — Стига да успеем да изтъкнем важността ѝ. Какво те кара да смяташ, че нашият часовник е работил според звездното време, за което говориш?

— Ами погледни на нещата от тази страна, Пол — започна адвокатът. — Два пъти в годината звездното време съвпада със слънчевото — веднъж при пролетното равноденствие, а вторият път, след като от изпреварването се натрупат дванайсет часа, което при разграфения на дванайсет часовник би показало…

— Да, да, ясно ми е — прекъсна го Дрейк. — Дотук разбрах.

— Вторият случай на съвпадение между звездното и слънчевото време е равноденствието на двайсет и трети септември.

— А след това часовникът започва да избързва с по четири минути на ден? — попита детективът.

— Точно така.

— Но този часовник е бил двайсет и пет минути назад.

— Или трийсет и пет минути напред — поправи го с усмивка адвокатът.

— Отново нищо не разбирам.

— Ти забравяш, че заради войната[2] властите изместиха времето ни с един час напред. Значи един часовник, който е двайсет и пет минути назад от нашето време, би бил с трийсет и пет минути напред по отношение на времето по слънцето… Тук май има нещо, върху което би трябвало да се замислим.

— Може би — кимна детективът. — Ако успеем да обвържем убийството с астрологията или дори само с астрономията, ще предизвикаме такъв интерес у областния прокурор на Керн, че той веднага ще сграбчи случая, точно както гладният пес се хвърля върху кокала.

— Просто можем да помислим върху един подобен акцент. Това е само примамка за привличане на интереса на вестниците, но все пак може да ни свърши работа.

— Смятам, че ще стане — каза Дрейк. — Кога ще мога да отида до града и да им пусна тази муха?

— Ами когато решиш.

В този момент се чу почукването на Дела по вратата.

— Всички облечени ли са? — попита тя.

— Влизай, Дела.

Секретарката отвори вратата, усмихна се за поздрав на детектива и пусна сгънат лист хартия в ръката на Мейсън.

Дрейк уж бе насочил погледа си към някакъв далечен предмет в дъното на стаята.

— Ти направо унищожаваш това момиче, Пери — подхвърли той, явно забелязал предаването на бележката.

— Защо смяташ така?

— Ами погледни как се държи. Човек има чувството, че на никого не се доверява. Поръчал си ѝ да открие някаква информация и тъй като е знаела, че ще бъдеш в моята стая, решила да запише всичко на лист и да се опита да ти го пъхне незабелязано в ръцете.

— Просто знае, че ти си доста целенасочен в мисленето си, Пол — засмя се адвокатът. — Не иска да ти отвлича вниманието с други неща.

Върху листчето, откъснато от бележника ѝ, секретарката бе написала само едно име — „Доктор Джеферсън Мейкън, Роксбъри“.

— Чух разни слухове, че Хардисти е отмъквал пари от фондовете на банката — обади се детективът. — Предполагам, че нямаш намерение да ми кажеш нещо и по този въпрос. Ти…

В този миг иззвъня телефонът.

— Сигурно някой от моите хора се обажда, за да ми докладва — скочи Дрейк. Взе слушалката и я приближи до ухото си. — Ало? — Лицето му остана напълно непроницаемо, докато слушаше подаваната му информация, която за останалите присъстващи в стаята не бе нищо повече от леко пукане, усилващо се от време на време очевидно поради проблеми във връзката.

— Сигурен ли си? — попита накрая детективът. А след като накрая се убеди, че не може да има никакво място за съмнение, добави: — Остани там, където си в момента. Може би ще ти позвъня след около пет минути. Искам да помисля върху това.

Постави слушалката на вилката и се обърна към Мейсън:

— Докладът от аутопсията показва, че убийството на Джак Хардисти е извършено след седем часа, най-вероятно някъде около девет. Официално са посочени границите между седем и десет и половина вечерта.

Мейсън пъхна ръце в джобовете на панталоните си и започна да се взира изпитателно в шарките на избелелия хотелски килим.

— А открит ли е фаталният куршум в тялото? — попита неочаквано.

При този въпрос лицето на детектива в миг изгуби безизразността си, с която той обикновено прикриваше мислите си.

— Какво те накара да мислиш за това, Пери?

— Намерен ли е? — повтори адвокатът.

— Не — отвърна Пол Дрейк. — И точно това буди известно недоумение у лекаря, извършил аутопсията. По тази причина не е оповестил резултатите от работата си, преди да направи повторна проверка. Хардисти несъмнено е убит от куршум, изстрелян най-вероятно от трийсет и осемкалибров револвер. Куршумът не е излязъл от другата страна на тялото — но не е открит и вътре!

Мейсън кимна бавно, докато обмисляше току-що чутата информация.

— Май не ми изглеждаш особено учуден — подхвърли Дрейк.

— Ти какво очакваш, да започна да се вайкам ли?

— Не можеш да ме заблудиш, Пери — засмя се детективът. — Ти очакваше точно това.

— Какво те кара да мислиш така?

— Ами твоят въпрос.

— О, това бе просто един въпрос.

— Но съм готов да се обзаложа, че това е първият ти случай, свързан с разследване на убийство, когато го задаваш.

Адвокатът не каза нищо.

— Е, във всички случаи това поне оневинява Милисънт — подхвърли детективът.

— Кое по-точно?

— Ами убийството е извършено, след като тя си е тръгнала от планинската къща.

Мейсън поклати глава.

— Не, Пол, изобщо не я оневинява. Напротив, още повече насочва подозренията към нея. Съжалявам, но явно ще се наложи да пропусна вечерята. Вземи Дела и хапнете за моя сметка.

— В определени моменти ти хрумват достойни за уважение идеи, Пери — засмя се детективът.

— Мога ли да знам къде да те открия, ако се случи нещо особено важно? — обърна се Дела Стрийт към адвоката.

Той само кимна лекичко.

— Къде?

Мейсън се засмя.

— Разбрах — каза секретарката му.

— А аз не — започна да протестира детективът.

Дела Стрийт сложи ръката си върху неговата.

— Няма значение, Пол. Нали сега отиваме да вечеряме. За сметка на шефа… Вечерята включва и поне по едно питие, нали, Пол?

— Да, естествено, как е възможна вечеря без поне едно питие в началото — отвърна Дрейк. — Макар че може би Пери е на по-различно мнение по въпроса.

Мейсън се засмя и измъкна парчето стъкло от очила от джоба си.

— Виж това парче от очила, Пол — започна, като го подаде на детектива.

Дрейк го повъртя между пръстите си.

— И откъде е то?

— Точно за това ти плащам, Пол, за да откриеш — отвърна адвокатът и пое към вратата.

11

Главната улица на Роксбъри изглеждаше странно с незапалените си неонови реклами и слабите отблясъци от уличните лампи, под които фигурите на минувачите изглеждаха бледи, неясни и някак си нереални.

Пери Мейсън караше бавно напред, като броеше пресечките, за да не пропусне напречната улица, която му трябваше. Когато стигна до мястото, зави рязко надясно, продължи няколко къщи напред и спря пред доста внушителна сграда. Голямата табелка върху зелената площ с надпис „Доктор Джеферсън Мейкън“ почти не се виждаше, тъй като уличното осветление тук бе напълно изключено.

Адвокатът се изкачи по стъпалата към входната врата, откри звънеца и го натисна. Почти веднага му отвори жена на средна възраст с каменна физиономия.

— Докторът приема вечер от девет до десет — започна тя.

— Налага се да го видя спешно по личен въпрос — обясни Мейсън.

— Имате ли визитна картичка?

— Кажете му, че адвокатът Пери Мейсън би искал да го види — отвърна нетърпеливо той.

— Изчакайте тук, моля — каза само жената, извърна се и пое по коридора, а когато стигна до отсрещната врата, побърза да я отвори и я затръшна доста силно след себе си, с което му демонстрира категоричното си неодобрение за тази късна визита.

Мейсън бе чакал вече почти минута, когато тя се появи отново.

— Докторът ще ви приеме — обяви едва когато достигна до входната врата и зае същата поза както когато отвори при позвъняването му.

Адвокатът я последва по коридора и влязоха в малка стая, чиито стени бяха покрити с рафтове с книги, а някъде по средата доктор Джеферсън Мейкън седеше отпуснат върху огромно черно кожено кресло.

— Добър вечер — поздрави го той. — Моля, седнете. Надявам се, че ще ме извините, дето не ставам да ви посрещна. Но натоварването в моята професия е толкова голямо, че направо разбивам здравето си, докато се опитвам да лекувам пациентите си. Ако някой от тях живееше по начина, по който го правя аз, щях веднага да го предупредя, че направо се самоубива. Затова и обикновено се опитвам да се отпусна напълно и да си почина половин час след всяко ядене… Можете да ми кажете каква е причината за посещението ви. Но бъдете кратък, ако обичате. И не изпитвайте разочарование, ако не реагирам по никакъв начин на думите ви. Просто правя усилия да се науча да се отпускам напълно и да изключа достъпа на всякаква външна информация до съзнанието си.

— Много добре — започна адвокатът. — Продължавайте да си почивате, щом искате. Кажете ми само дали Милисънт Хардисти прекара тук цялата предишна нощ или само част от нея?

Доктор Мейкън подскочи като ужилен и се поизправи в креслото.

— Какво… какво искате да кажете?

Едва сега Мейсън успя да го огледа — наближаваше петдесетте, стегнат, слаб, с остър поглед. По лицето му наистина се долавяше някаква сянка на умора, характерна за хора, които поради напрежение и претоварване с работа са достигнали до ръба на физическото изтощение.

— Исках да разбера дали Милисънт Хардисти е прекарала цялата нощ тук или само част от нея — повтори въпроса си адвокатът.

— Това са неоснователни предположения. Дори ми приличат на обидна инсинуация. Аз…

— Можете ли да отговорите на въпроса ми? — прекъсна го Мейсън.

— Да, разбира се, че мога.

— Ами направете го тогава.

— Не виждам никакви основания да ви давам такава информация.

— Милисънт е арестувана — каза Мейсън.

— Милисънт… арестувана? Искате да кажете, че полицията смята, че тя… но това е направо невъзможно!

— Вие не знаехте ли нищо? — продължи с въпросите адвокатът.

— Естествено, че не. Не съм и предполагал, че тези полицаи могат да са толкова глупави, че да направят нещо подобно.

— Съществуват известни улики срещу нея — обясни адвокатът.

— Значи става дума за неправилна интерпретация на фактите.

— Ами продължавайте да си седите тогава — подхвърли Пери, като кимна към натрупаните възглавници в края на креслото. — Отпуснете се и си починете. А аз ще ви попитам още някои неща, докато се отпускате.

Доктор Мейкън не помръдна от мястото си.

— Всички са действали на основата на предположението, че Хардисти е бил застрелян привечер. Най-вероятно десет-петнайсет минути преди да падне мрак. Но току-що излезе докладът от аутопсията. Бяха го задържали, за да направят повторна проверка, защото в него не се потвърждава онова, което е смятала полицията.

Доктор Мейкън нервно барабанеше с пръсти по бузата си.

— Мога ли да попитам какво казва този доклад?

— Че смъртта е настъпила между седем и десет и половина вечерта — отвърна Мейсън. — Най-вероятно около девет.

— Правилно ли ви разбрах — около девет часа вечерта?

— Да.

— Ами тогава… тогава Милисънт не би могла да има нищо общо с нея.

— Защо?

— Тя беше… била си е вкъщи по това време, нали?

— Откъде знаете?

Доктор Мейкън успя бързо да се окопити.

— Не знам — сви рамене. — Просто питах.

— Вие по кое време бяхте там?

— Къде?

— Горе, в планинската къща на Блейн.

— Смятате, че лично съм ходил там?

Адвокатът кимна утвърдително.

— Струва ми се, че решението да ви привлекат като адвокат по този случай май не е съвсем правилно — започна доста ядосано лекарят. — Знам кой сте, разбира се. Но бих предпочел да се срещна с вас при по-благоприятни — и бих добавил, по-приятелски — обстоятелства. Все пак ми се струва, че търсите в погрешна посока. Естествено, разбирам достатъчно от психология, за да оценя избраната от вас техника на кръстосан разпит, която предвижда отправянето на объркващи въпроси без предупреждение на нищо неподозиращия свидетел, който…

— Може би съм сбъркал — прекъсна го сухо Мейсън.

— Радвам се да го чуя.

— Всъщност от гумите на вашия автомобил бих могъл да направя окончателно заключение дали бъркам или не — поправи се адвокатът.

— Какво искате да кажете?

— Ами един автомобил е оставил следи по пътя пред планинската къща на Блейн. Според мен полицията все още не си е дала сметка колко важни са тези следи. Полицаите, които пристигнаха от Лос Анджелис, просто решиха, че тези следи са от автомобила на местните власти. А на местните власти очевидно не им е хрумнало да ги проверят.

— И какви са тези следи?

— Ами от съвършено нови гуми.

— И какво от това?

— Явно с вашата подготовка, докторе, не сте съобразили колко важни са оставените следи от автомобилни гуми — засмя се адвокатът. — Сигурно затова не сте се и замислили предварително за това.

— Страхувам се, че не раз…

— О, разбирате, докторе. Просто се опитвате да печелите време. Съвсем скоро сте купили две нови гуми и сте ги поставили на задните колела на автомобила си. Несъмнено това е направено в някой сервиз, където всичко се води на отчет, а вие разполагате с разписки за новите гуми и за свършената работа. Когато забелязах, че следите са от съвършено нови гуми, отначало си помислих, че най-вероятно те са оставени от полицейската кола. Но след като установих, че заключението ми е било неправилно, започнах да се замислям върху други възможни варианти. Не са чак толкова много хората, които точно в този момент са подменили гумите на автомобила си.

— И разследването ви доведе при мен?

Мейсън кимна утвърдително.

— Давате си сметка, предполагам, че в момента отправяте доста сериозно обвинение срещу мен — започна с леден тон домакинът.

— Все още не съм отправил никакво обвинение, но смятам да го направя след минута — след като вие престанете да го увъртате повече.

— Смятам, че това наистина е нечувано, господин Мейсън.

— Аз също. Но просто се опитвам да защитя клиентката си.

— А мога ли да попитам коя е тя?

— Милисънт Хардисти.

— Тя ви е наела?

— Не тя, а нейният баща.

— Тя… споменахте, че срещу нея е повдигнато обвинение…

— В убийство.

— Просто не мога да повярвам, че това е възможно.

Адвокатът погледна часовника си.

— В девет часа ще трябва да започнете да приемате пациентите си, докторе. Разполагаме с малко време. Реших да рискувам и да дойда при вас. Просто забелязах следите от двете нови автомобилни гуми и направих някои заключения. Полицаите със сигурност ще действат по-методично. Те не могат да си позволят да работят на основата на предположения. Ще вземат проби от следите, ще проверят по регистрираните поръчки на коя точно кола са били монтирани гумите и така накрая също ще се озоват при вас. Трябва да знаете, че аз съм просто първият, които ви задава тези въпроси.

Доктор Мейкън се размърда неспокойно на мястото си.

— Мога ли да разчитам, че онова, което ще ви кажа, ще се запази в пълна тайна, адвокате?

— Това е предположение.

— Искате да кажете, че няма да е така?

— Правилно ме разбрахте.

— Но ако не се лъжа, вие казахте, че сте адвокат на Милисънт Хардисти.

— Да.

— А аз…

— Представлявам нея и никой друг. Онова, което тя ми каже, съм длъжен да запазя в тайна, а всичко, което ще науча от други източници, възнамерявам да използвам в неин интерес.

— Ако тя има алиби за… да кажем за периода от седем часа докъм полунощ, това ще свали ли от нея подозренията, че е замесена в престъплението?

— Най-вероятно.

— Аз… — започна доктор Мейкън и внезапно замлъкна.

— Хубаво си помислете — обади се адвокатът.

— Бих искал да ви разкажа една историйка — продължи домакинът.

— По-скоро бих предпочел да отговорите на малкото ми въпросче.

— Трябва да разберете предисторията, довела до последното развитие на събитията — поклати нетърпеливо глава доктор Мейкън.

— Разкажете ми за последното развитие, а по-късно ще говорим и за предшестващите го обстоятелства.

— Не, не съм съгласен. Настоявам да постъпим както аз искам, господин Мейсън. Наистина държа на това.

Адвокатът отново погледна часовника си.

— Ще бъда кратък — продължи да го убеждава доктор Мейкън. — За да помогне на пациентите си, съвременният лекар е длъжен да знае нещо повече за емоционалните им особености, за миналото им, за проблемите, които преживяват… емоционалните им кризи и…

— Наясно съм с всичко това — прекъсна го Мейсън. — Разкажете ми сега за госпожа Хардисти.

— Щом дойде при мен, веднага забелязах, че е обзета от силна тревога, усетих една пълна дисхармония. Подозирах, че всичко това е свързано със семейните ѝ взаимоотношения.

— И ѝ зададохте разни въпроси?

— Не веднага. Първо се постарах да спечеля доверието ѝ.

— А след това?

— След това я разпитах по-подробно.

— И какво установихте?

— Е, това вече е доверително. Нямам право да споделям факти, които съм научил от пациентката си, докато съм определял нейната диагноза.

— Тогава защо го споменавате?

— Защото ми се иска да сте наясно, че познавам Милисънт Хардисти много по-добре от вас.

Мейсън се настани по-удобно в стола и запали цигара.

— Само защото сте анализирали душевното ѝ състояние, опитвайки се да поставите диагнозата?

— Да.

— Не бива да се заблуждавате. Адвокатът прониква не по-малко в психиката и начина на мислене на клиента си от лекаря — каза Мейсън. — Освен това адвокатът е по-добре подготвен и разполага с повече инструменти, за да го постигне. Сигурно в момента няма да се съгласите с мен. Всъщност няма особено значение дали ще се съгласите или не, тъй като все още не съм успял да разговарям с Милисънт Хардисти.

Вие се опитвате да го увъртате, за да спечелите време, стараете се да ме впечатлите, да си завоювате позиция, от която сам да избирате какво да ми казвате и какво не. Ако смятате, че така ще спечелите, продължавайте по същия начин. Вероятно ще ни отнеме доста повече време, но когато приключим и двамата ще сме наясно, че вече се разбираме много по-добре. Продължете с речта си, точно както сте си я подготвили, а когато свършите, ще ви задам някои въпроси.

— Опасявам се, адвокате, че доста подценявате средствата, с който разполага един опитен лекар — засмя се домакинът. — Познавам Милисънт Хардисти много по-добре, отколкото вие бихте могли някога да я опознаете, дори и ако сте я подложили на прочутия във вашите среди кръстосан разпит.

Мейсън дръпна силно от цигарата си и с удоволствие издуха дима, без да прави какъвто и да било коментар.

Доктор Мейкън все повече започваше да действа като професионалист. Говореше с интонацията на лекар, който инструктира пациента си как да се грижи за здравето си, като в същото време пропускаше всичко, с което по собственото му мнение не би трябвало да бъде занимаван един пациент.

— Милисънт Хардисти ми стана постоянна пациентка. Имаше пълно доверие в мен. Споделяше проблемите си и така научих дори най-ревниво пазените ѝ тайни. Стараех се да ѝ помагам според възможностите си. Това е единственото, което мога да споделя с вас, без да проявя нелоялност към нея като моя пациентка. Беше отделила толкова сили и енергия, за да напредне в професията си, обръщаше внимание на сериозните неща в живота. И точно поради тази отдаденост на работата у нея се бе оформил някакъв вътрешен глад за стабилна връзка, мечтаеше си да се превърне в център на внимание на определен човек — при това не става дума за платоническо привличане, а за истинска сексуална връзка. Точно по тази причина дори не ѝ бе хрумнало да се замисли какви всъщност са мотивите на Джак Хардисти, когато той е започнал трескаво да я преследва. Но дори и да бе поставила под съмнение искреността на чувствата му, доста се съмнявам, че това наистина би я спряло. Беше твърде очарована от промяната, от това, че до нея има мъж, който се държи мило с нея, ласкае я — всъщност ухажването му съвсем не беше някакво интелектуално усилие, а по-скоро яростна емоционална дейност.

Джак Хардисти бе достатъчно хитър, за да си даде ясна сметка за ситуацията. В предишните ѝ връзки нещата се бяха развивали преди всичко в интелектуален план. Джак Хардисти явно е решил, че най-сигурният начин да я впечатли, е, като я ухажва с много страст и плам. Това се оказало наистина печеливша тактика.

Мейсън изтръска цигарата си в близкия пепелник, но не каза нищо.

— Ще ви дам само един пример — след като Винсънт Блейн даде възможност на Джак Хардисти да навлезе в неговия бизнес, той се отблагодари на благодетеля си, като открадна пари от банката. — Доктор Мейкън замълча, опитвайки се да постигне по-драматичен ефект.

Адвокатът само едва доловимо кимна.

Домакинът видимо бе разочарован, че оповестената от него информация не предизвика никакво учудване. Намръщи се.

— Всъщност разбирам, бащата ви е наел — каза след това. — Съвсем естествено, той ви е разказал всичко това.

— Продължавайте — подкани го Мейсън.

Лекарят се замисли за миг, след това продължи разказа си, този път по-уверено.

— Давах си сметка, че госпожа Хардисти върви към една много сериозна криза в живота си. Бях наясно също така, че от доста време е нещастна. Трескаво се опитваше да прикрива всичко, да се държи така, сякаш нищо не се е случило, защото не ѝ се искаше хората да разберат, че Джак Хардисти се е оженил за нея единствено заради парите ѝ. Предполагам, че вие също разбирате как се е чувствала.

Адвокатът отново се въздържа от коментар.

— Късно следобед вчера тя не се яви на поредния преглед, за който се бяхме договорили, и се наложи да предприема стъпки, да се убедя, че всичко при нея е наред. В резултат на тези мои стъпки установих, че съпругът ѝ е отишъл в Кенвейл, а след това е заминал за планинската къща, която е собственост на господин Блейн. Научих също, че госпожа Хардисти го е последвала. Опасявах се, че в състоянието, което се намира, тя може да изпадне в емоционален шок, който ще се отрази на нервната ѝ система и върху емоционалната ѝ стабилност.

— И какво направихте? — попита Мейсън.

— Тръгнах да търся госпожа Хардисти.

— Кога?

— Бих предпочел да изложа нещата по начин, който смятам за най-добър, господин Мейсън. Ще ви помоля да оставите въпросите си за по-нататък. Нали вече споменахте, че имате намерение да отгатнете дори мислите ми. — Доктор Мейкън замълча и на устните му се появи ледена усмивка.

— Продължавайте тогава — подкани го адвокатът. — Извинете за въпросите ми. Но понеже времето ни е малко, реших, че може би ще е по-добре да се насочим към главното. След като вие предпочитате да упражните измислената от вас история, за да се уверите, че се възприема добре, давайте нататък.

— Не съм измислил тази история — възрази ядосано лекарят. — Ако сте забелязали някакво колебание в разказа ми, то е, защото не съм напълно убеден какво точно бих могъл да споделя с вас, без да наруша задължението си за поверителност, както и…

— Това няма никакво значение — прекъсна го адвокатът. — Продължавайте с вашата история. Какво стана после?

— Ами отидох с колата до планинската къща, за да търся госпожа Хардисти. Това е всичко.

— И открихте ли я?

— Да.

— Продължавайте — подкани го Мейсън. — Кажете ми го по вашия си начин.

— Не намерих госпожа Хардисти при планинската къща. Открих я в Кенвейл. Неомъжената ѝ сестра караше една кола, а тя я следваше.

Доктор Мейкън отново направи традиционната си пауза. Лицето му издаваше задоволство, а очите му триумфално блестяха.

— Опасенията ми се оказаха основателни… Госпожа Хардисти бе в състояние на сериозно нервно и емоционално разстройство. Задържах я при себе си някъде докъм десет часа вечерта, докато се поуспокои от даденото лекарство. След това я откарах до Кенвейл, накарах я да изпие приспивателно точно преди да слезе от колата и я посъветвах веднага да си легне и да се наспи добре.

— Това ли е всичко? — попита Мейсън.

— Не ви ли се струва достатъчно? Мога да потвърдя, че е била с мен до след десет часа вечерта. Лично ѝ дадох приспивателното и знам, че непосредствено след поемането му тя е заспала и не се е събудила поне дванайсет часа.

— Свършихте ли?

— Да, сър. Свърших.

— Добре, сега вече мога да си позволя да ви поразпитам.

— Давайте.

— Доколкото си спомням, вие казахте, че сте решили да отидете до планинската къща, за да помогнете на Милисънт в случай, че е изпаднала в нервно или емоционално разстройство.

— Така е в общи линии. Естествено като всеки лаик вие не сте успели да запомните точната медицинска формулировка, но няма смисъл да се задълбочавам в това.

— И сте открили Милисънт в Кенвейл.

— Да.

— По кое време?

— Ами… как да ви кажа… Колко ли трябва да е било… човек не гледа часовника си при подобни обстоятелства, нали разбирате, макар че адвокатите след това обичат да задават разни въпроси за точното време.

— Кажете поне приблизително.

— Сигурно е било малко след шест… може би шест и половина.

— А дали не е било към седем?

— Не ми се вярва, макар че може и така да е.

— Но в никакъв случай не е било преди шест?

— Да.

— А знаехте ли, че Милисънт е тръгнала към планинската къща, когато напуснахте кабинета си и тръгнахте да я търсите?

— Да.

— Споменахте, че сте го научили от някакъв свой източник за информация.

— Точно така. Бяха ми съобщили.

— Кой?

— Не бих искал да казвам това.

— Защо?

— Защото ще наруша обещанието да го запазя в тайна.

— По отношение на кого?

— Не бих искал да отговоря и на този въпрос.

— Може би към друг пациент?

Доктор Мейкън се замисли върху този въпрос. Внезапно пламъче проблесна в очите му, след това бързо изчезна.

— Да, информацията дойде от пациент.

— И вие си дадохте сметка, че след като госпожа Хардисти е отишла на мястото, където се намира и съпругът ѝ Джак Хардисти, може да възникне някаква опасност?

— Какво искате да кажете с това „да възникне опасност“? Защо не се изразявате по-ясно, адвокате? За какво по-точно става дума — за опасност за здравето на пациентката ми, за физическа опасност или за…

— Че е опасно за здравето на вашата пациентка да отива горе в планинската къща — поясни Мейсън.

— Да.

— Как да си обясня тогава, че след като сте я открили в Кенвейл, вместо да я отведете колкото се може по-далече от проклетата планинска къща, вие веднага сте я закарали там? — попита с лека усмивка адвокатът.

— Не съм казвал подобно нещо — сви устни доктор Мейкън.

— Но аз го казвам.

— Не бих го нарекъл правилна интерпретация на информацията, която ви дадох.

— Не само че е правилна, но и по безспорен начин се доказва от следите от автомобилните ви гуми, останали там. Вашата кола е стигнала до планинската къща.

— Но вие не сте сигурен, че следите са точно от моя автомобил. Не сте го виждали дори!

— Стига сте го увъртали — въздъхна отегчено адвокатът. — Ходихте ли до планинската къща с колата си или не? Откарахте ли горе Милисънт, след като я открихте в Кенвейл или не?

— Не съм длъжен да отговарям на този ваш въпрос.

— Не сте длъжен да отговаряте на нито един от въпросите ми — поправи го Мейсън. — Но точно същите неща ще ви попитат и в полицията.

— Възможно е полицаите да не успеят да стигнат до мен.

— Шансът е едно на милион.

— Не съм съвсем съгласен с вас.

— Няма значение дали сте съгласен или не. При всички случаи ще ви се наложи да отговорите на този въпрос. Напълно сте прав обаче, че аз нямам право да ви накарам да го направите тук и сега. Означава ли това, че се страхувате?

— Просто отказвам да отговоря на въпроса ви.

— Защо? Защото отговорът може да насочи подозренията към вас ли?

— Нямам намерение да ви изброявам причините. Не съм длъжен да отговарям и отказвам да го направя. Това е всичко.

— Няма защо да продължаваме този спор. Но след като вие се страхувате да дадете отговор на въпроса ми, имам право да си направя съответните заключения.

Доктор Мейкън нервно потупваше с пръсти брадичката си.

— Заведох Милисънт горе в планинската къща по няколко причини, свързани със здравословното ѝ състояние. Беше част от терапия, която ѝ бях назначил. И предполагам, че ще се съгласите, адвокате, че след като ви обясних това, никаква власт на света не може да ме накара да разкажа подробности около това лечение, нито защо точно съм го назначил.

— Не ми се вярва да се приеме, че съображенията за лекарската етика се простират толкова широко — възрази Мейсън. — Но за момента можем да оставим нещата в това положение. Естествено, аз отчитам, че вие сте неин лекар и че правите изявлението си точно в това свое качество.

— Разбира се.

— А откога сте влюбен в нея? — попита адвокатът.

Доктор Мейкън примигна объркано и побърза да отговори, без да се опитва да се овладее.

— Май не знаете граница за вашите обидни въпроси…

— Вие сте влюбен в нея, нали?

— Това изобщо не ви влиза в работата.

— Влиза ми, докторе — започна спокойно да му обяснява Мейсън. — Вие ми разказахте една история, според която излиза, че разчитате на професионалния си имунитет, за да се спасите от отговори на неприятни въпроси. С други думи, трябва да можете да докажете, че действията ви са били наистина действия на лекар.

Ако лекарят се смеси с любовника, тогава имунитетът ви като лекар се губи.

— Да оставим тази работа на полицията — предложи с достойнство доктор Мейкън.

— Добре — продължи адвокатът. — Да се върнем тогава към вашия разказ и въпросите, които имам към него. Казахте, че сте дали на госпожа Хардисти приспивателно, което сте очаквали да действа доста време.

— Да.

— И кога се проявява ефектът от него?

— Само след няколко минути.

— Десет минути например?

— В рамките на десетина минути вече се усеща замайване, да.

— А след половин час ще е напълно заспала?

— Определено.

— Не е възможно да се престори на заспала, а след това да стане, да изпие чаша силно кафе или да вземе хапче кофеин…

— Категорично не — прекъсна го лекарят.

— И вие я накарахте да изпие приспивателното точно преди да влезе в къщата?

— Да.

— В качеството си на неин лекар?

— Да, разбира се.

— Не като неин любовник?

— Господин Мейсън, ще ви бъда благодарен, ако…

Адвокатът вдигна ръка, за да го накара да млъкне.

— Не сте длъжен да отговаряте на въпроса, щом не желаете, докторе. Не се вълнувайте толкова.

— Това е обиден въпрос и точно затова отказвам да му отговоря… единствено затова, не поради някаква друга причина.

— Добре, значи ѝ дадохте приспивателното и тя го изпи, докато седеше в колата, преди да влезе в къщата?

— Да.

— От колко години практикувате, докторе?

— Повече от двайсет.

— Давали ли сте през тези години приспивателно и на друг пациент при подобни обстоятелства?

— Какво искате да кажете?

— Ако сте действали като неин лекар, само и единствено в това си качество, съвсем естествено би било да влезете в къщата заедно е вашата пациентка. Щяхте да я помолите да се подготви за лягане. И едва след като си легне, щяхте да я накарате да изпие приспивателното. После щяхте да изчакате няколко минути, за да се уверите, че то започва да действа, и може би след всичко това щяхте да си тръгнете, като дадете инструкции на някого от домашните как да се грижи по-нататък за вашата пациентка.

Доктор Мейкън сведе глава, за да избегне погледа на адвоката.

— Тази работа дето сте спрели просто колата пред къщата и сте дали приспивателното на жената, като сте ѝ казали да влезе и да отиде веднага да си легне, а после сте си заминали, ми изглежда доста подозрителна, в нея има нещо тайнствено и нещо твърде необичайно.

— Сметнах при дадените обстоятелства, че ще е най-добре, ако я накарам да вземе приспивателното точно по този начин. Взех решението като лекар, наблюдавайки симптомите, и не желая да ми се задават допълнителни въпроси в това отношение.

— И няма никаква причина, поради която вие сте били нежелан в дома на господин Блейн?

— Ами… не смятам, че господин Блейн одобряваше особено факта, че бях лекар на дъщеря му.

— Защо?

— Категорично отказвам да отговарям на този въпрос.

— Да не би да се дължи на факта, че е имал известни съмнения по отношение на професионалните ви способности?

— Със сигурност не.

— Тогава най-вероятно се дължи на създадените лични отношения?

— Предпочитам да не обсъждаме повече тази тема.

— Не се учудвам… Ето, господин докторе, още отсега се виждат доста неясни неща във вашата история, неща, които ще се поизпотите, докато докажете. А без съмнение ще измисля и още поне дузина подробности, по които да ви атакувам.

— Значи не вярвате на онова, което ви казах?

— Доста невероятно е. И неубедително. Изпълнено е с противоречия. Няма да издържи. Едва ли ще успеете да обясните защо сте я закарали до планинската къща или защо сте я накарали да вземе приспивателното в колата.

— Не съм длъжен да обяснявам.

— Може би не на мен. Но ако разказвате тази история, опитвайки се да защитите Милисънт, тя все пак би трябвало да звучи правдоподобно, нали?

— А какво ви кара да мислите, че я разказвам, за да защитя Милисънт?

— Защото не е трудно да стигне човек до заключението, че вие наистина сте се срещнали с Милисънт; че сте я откарали в планинската къща, защото сте знаели, че Хардисти е там; че двамата с Милисънт сте искали да му направите някакво предложение; че той е бил застрелян с револвера на жена си, като спусъкът сте натиснали или вие, или тя; че сте извадили след това куршума от тялото на Хардисти, така че да не може да се проследи, че е от нейния револвер.

— Но това е абсурдно!

— Да разгледаме нещата от друга страна тогава. Милисънт Хардисти е отишла в планинската къща. Срещнала се е там със съпруга си. Двамата са се скарали. Тя го е обвинила за много неща и е настояла да ѝ върне веднага парите и ценните книжа, които е задигнал от банката. Той отказал. Тогава тя го заплашила с револвера. Двамата започнали да се борят, когато той се опитал да й изтръгне оръжието от ръцете. Джак Хардисти бил застрелян, но смъртта не настъпила веднага. Обзета от ужас, Милисънт изтичала от планинската къща и се спуснала надолу по пътя, без да осъзнава напълно какво прави. Точно там я срещнала сестра ѝ Адел. В паниката си Милисънт скрила някъде револвера си или го изхвърлила. Адел видяла къде точно е това място… Джак Хардисти се оказал тежко ранен. Сестрите го отнесли в леглото. След това решиш да ви се обадят, за да ви помолят за помощ. Вие веднага сте поели към планинската къща. Прегледали сте Хардисти и сте установили, че е мъртъв. Починал през времето от поставянето му в леглото до вашето пристигане. Тогава, воден от любовта си към Милисънт, вие сте се опитали да подредите нещата по такъв начин, че да бъде трудно да се установи как точно е станало убийството. Блъснали сте колата на Хардисти по наклона към пропастта. Отстранили сте фаталния куршум от тялото му с помощта на хирургическите си инструменти и сте се погрижили този куршум никога да не бъде намерен. Адел може би е била наясно с цялата история, но е възможно и да не е разбрала какво става. По-скоро вярвам, че е съучастник. Възнамерявали сте да отричате, че знаете каквото и да било за случилото се, както и че имате някаква връзка с него. Но това, че открих присъствието ви в планинската къща по следите от гумите на вашия автомобил, е наистина фатално за вас… А сега, докторе, бих се радвал да чуя какво имате да ми кажете по въпроса.

Доктор Мейкън се поразмърда на мястото си, но нищо не каза.

В същия миг се почука леко на вратата. Веднага след това се появи жената, която бе пуснала Мейсън да влезе.

— Моля да ме извините, докторе — започна несигурно тя, — но двама непознати господа — господин Джеймсън и господин Макнер настояват да ви зададат някои въпроси.

— Ето това е — обърна се към доктор Мейкън адвокатът. — Джеймсън е заместник-шерифът в Кенвейл, а Томас Л. Макнер е от областната прокуратура. Както виждате, докторе, не разполагате с чак толкова много време, колкото очаквахте… Искам само да ви кажа нещо. Ако Милисънт Хардисти наистина е стреляла и е убила съпруга си, случайно или при самозащита, както и просто защото той е бил гад, който не е заслужавал да живее, сега е моментът да ми го признаете, за да мога да направя всичко по силите си тя да се измъкне с възможно най-лека присъда. Но ако се опитвате да я предпазвате; ако си въобразявате, че ще можете да разигравате следователите и да надхитрите закона, то тогава тя наистина ще си изпати и сигурно ще получи присъда за предумишлено убийство… Говорете.

— Не се страхувам от закона, господин Мейсън — отвърна доктор Мейкън.

Адвокатът го изгледа изпитателно.

— Лошото при вас, докторе, е, че професионалният ви опит ви е направил твърде самонадеян. Явно сте сметнали, че след като можете да давате съвети на пациентите си каква диета трябва да спазват, то тогава можете да ги съветвате и за всичко останало. Един адвокат например никога не би си помислил, че може да оперира апендицит. Но явно вие сте решили, че можете да поемете защитата на Милисънт, когато към нея са предявени обвинения в убийство — лично аз смятам, че няма начин да успеете.

— Нямам какво да добавя към историята, която ви разказах, господин Мейсън — отвърна спокойно и с достойнство домакинът. — Нито смятам да се отказвам от думите си. Покани господата, Мейбъл.

— Почакайте — спря я адвокатът. — Само за минутка! Влезте и затворете вратата след себе си, Мейбъл.

Тя се поколеба за миг, но след това се подчини.

— Ако ме открият тук, това още повече ще усложни положението ви — обясни Пери. — Самият факт, че разговарям с вас, ще ги накара да смятат, че Милисънт или Адел са ме изпратили при вас. Има ли някакъв друг изход оттук?

— От тази стая не. Къде точно ги остави да чакат, Мейбъл?

— В коридора… и не вярвам, че ще издържат още дълго.

— Кажете им, че докторът е зает със спешен случай — обади се адвокатът. — Че ще се срещне с тях веднага щом приключи с превръзката. — След това погледна към доктор Мейкън. — А сега увийте добре главата ми, докторе. Оставете открито само едното ми око, така че да виждам. Поставете шина на ръката ми, разсипете наоколо разни дезинфектанти, така че когато мина покрай тях в коридора, от мен да се носят типичните в подобни случаи миризми.

Доктор Мейкън кимна на икономката, после се обърна към адвоката:

— Разхлабете вратовръзката си и си разкопчайте ризата — разпореди делово.

С бързи и умели движения лекарят бинтова главата на Мейсън, постави шина на лявата му ръка и я привърза за рамото, след което напръска превръзката с дезинфектанти.

— Добре ли сте? — попита след това своя пациент.

Гласът на Мейсън звучеше странно приглушено изпод превръзката.

— Добре съм, докторе, но за последен път ви предупреждавам — не се опитвайте да скривате истината. Няма да успеете и ще загазите сериозно.

— Мога да се справя с тази ситуация — отвърна уверено доктор Мейкън. — Едно от нещата, които май забравяте, адвокате, е, че лекарите са добре подготвени и не си губят ума при спешни случаи.

Преди Мейсън да успее да отговори каквото и да било, той отвори широко вратата и каза високо:

— Покани господата в кабинета ми, Мейбъл.

Мейсън грабна шапката си и пое към вратата, като леко понакуцваше, за да не могат гостите да получат представа за фигурата му.

Джеймсън и Макнер се прилепиха до стената, за да му направят път да мине, стараейки се да не се докоснат до шинираната му ръка. И двамата не му обърнаха особено внимание.

— Добър вечер, господа. С какво мога да ви услужа? — каза лекарят.

Икономката бе застанала пред отворената външна врата и чакаше Мейсън да излезе.

— Лека нощ — измърмори той.

Жената не си направи труда да му отговори, само възмутено затръшна вратата зад гърба му.

12

Пол Дрейк чакаше адвоката във фоайето на хотела в Кенвейл.

— Открихме Адел Блейн, Пери — осведоми го веднага.

— Къде?

— В хотел „Сан Венито“ в Лос Анджелис… Искам да кажа, че е била там. Открихме я и почти веднага я изгубихме.

— Какво се случи?

— Ами не се оказа кой знае колко трудно да я намерим — започна детективът. — За това трябваха просто здрави крака. Проследихме всички паркинги тук, но нямахме успех. Всъщност и не очаквахме. След това направихме същите проучвания и в Роксбъри и там открихме колата ѝ на един паркинг близо до автогарата. Осведомихме се кога точно е оставена там, а след това започнахме да проверяваме автобусите, които са тръгнали в близкия час. Така разбрахме, че жена, която отговаря на описанието на Адел, е заминала за Лос Анджелис. Не носела никакъв багаж. Тогава пуснах моите хора в действие, като ги инструктирах да търсят главно по хотелите, които се намират близо до автогарата. Разполагахме с подробното ѝ описание, както и с една допълнителна характеристика — че при регистрирането си не е носела никакъв багаж. Един от моите хора скоро я откри в някакъв малък хотел на четири преки от автогарата. Беше се регистрирала под името Марта Стивънс.

— Това име ми изглежда познато, не беше ли на… — сви вежди Мейсън.

— На икономката — помогна му детективът.

— Точно така… Но защо е решила да се регистрира под името на икономката в дома на баща си?

— Нямам представа — сви рамене Дрейк. — Все пак трябва да знаеш нещо, Пери… Марта Стивънс съвсем не е просто икономка. Доста е близка както с Винсънт Блейн, така и с децата. Именно тя му слага инжекциите.

— Какви инжекции?

— Инсулин.

— Значи Блейн страда от диабет?

— Да, и трябва да му се бият инжекции по два пъти на ден. Би могъл, естествено, да го прави и сам, но при всички случаи е много по-удобно, ако някой друг се разправя с тази работа… И този някой е Марта.

— Тя медицинска сестра ли е?

— Не. Милисънт е, както знаеш… или по-точно е била. Сигурно тя ѝ е показала как да го прави… А ти откри ли нещо интересно?

— Просто налях малко масло в огъня — отвърна адвокатът.

— Така ли?

— Името върху листчето, което Дела ми пъхна в ръката точно преди да изляза, беше на доктор Джеферсън Мейкън, който живее в Роксбъри.

— Лекарят на Милисънт? — присви очи Дрейк.

— Да.

Детективът щракна с пръсти.

— Трябваше да се досетя за това! А теб какво те накара да се заинтересуваш от него, Пери?

— Следи от нови автомобилни гуми пред планинската къща.

— Какво?

— Той е един от онези спокойни и самоуверени лекари, които неведнъж сме срещали — обясни Мейсън. — От известно време е влюбен в Милисънт. Очевидно знае доста за всичко, което се е случвало… Разбрал е, че Хардисти е горе в планинската къща, че Милисънт също е тръгнала нататък, така че веднага поел след нея и твърди, че я е срещнал в покрайнините на Кенвейл. Има и други доказателства, които потвърждават думите му. Но онова, от което се спасявам, е, че след това двамата с Милисънт отново са се върнали в планинската къща. Безпокои ме също така фактът, че тя най-вероятно му е изпратила някаква бележка, с която го е повикала, и съществува вероятност тази бележка все още да не е унищожена.

— Защо ти хрумна, че му е пратила бележка? — учуди се детективът.

— Ами моментът, когато са се срещнали. Ако му беше съобщила по телефона, че тръгва към планинската къща, той веднага щеше да зареже всичко и да я последва. Тогава би пристигнал само няколко минути след нея. А като гледам как всъщност са се развили нещата, няма как да не направя заключението, че Милисънт му е написала бележка. Някой е отишъл да му я предаде — може би Марта Стивънс… Къде е Дела?

— Горе в стаята си.

Мейсън пристъпи към телефона за вътрешните номера по стаите, свърза се с Дела Стрийт и й каза:

— Току-що се върнах и отново излизам. Да се е обаждала случайно Адел Блейн?

— Не.

— Не мърдай никъде. Ако ти позвъни, кажи ѝ непременно да се крие, докато не се свържа с нея. Разкриха се някои допълнителни обстоятелства по случая. И те не са особено благоприятни.

— Срещна ли се с лекаря?

— Да.

— Добре, ще чакам тук.

Пери затвори и се върна при детектива.

— Как твоят човек я е изгубил, след като веднъж вече я е открил?

— Адел ли?

— Да.

— Ами стават понякога такива неща, Пери — въздъхна Дрейк. — Моят човек изобщо не е смятал, че би могла да го забележи, но тя се оказала доста умна. Излязла от хотела, явно с намерение да хване такси, само че на моя човек не му и хрумвало какви са намеренията ѝ. Тръгнал след нея. Изведнъж разбрал, че отива право към стоянката на таксита. И тъкмо пресичала улицата, когато едно такси се приближило, тя му махнала, то спряло и тя се качила. Моят човек веднага спрял някаква частна кола и казал на шофьора да кара след таксито. Но той, представи си, не сметнал за необходимо да го послуша. Завил зад ъгъла и започнал да се кара с него. Моят човек скочил и се опитал да побегне, за да хване такси, но шофьорът го спрял, започнал да претендира, че е бил нападнат, и заплашвал с полиция. Докато двамата си изяснят нещата, минало толкова време, че вече нямало никакъв шанс Адел Блейн да бъде настигната… Случват се подобни неща в нашата професия… Продължаваме да наблюдаваме хотела, естествено. Тя не е обявила, че напуска, така че най-вероятно ще се върне.

— Все пак не мога да разбера защо е използвала името Марта Стивънс. Това доста ме тревожи — измърмори адвокатът.

— Искаш ли да отида при икономката и да я разпитам? — предложи Дрейк.

— Колата ми е отвън — кимна Мейсън. — Да вървим.

13

Пери Мейсън намали и внимателно паркира колата пред дома на Блейн.

— Като че навсякъде е тъмно — обади се Дрейк.

— Може светлината да не се вижда — предположи адвокатът, докато вдигаше ръчната спирачка. — Дай да проверим.

Двамата поеха напред и шумът от стъпките им отекна в тишината, изкачиха се по стълбите към верандата. Звънецът се чу силно във вътрешността на къщата.

Мейсън и Дрейк си размениха многозначителни погледи.

Позвъниха още два пъти, преди да се откажат.

— Може би днес е почивният ѝ ден — предположи детективът.

— Можем да говорим с Винсънт Блейн за нея.

— И къде да го намерим според теб?

— Готов съм да се обзаложа десет към едно, че в момента провежда съвещание на директорите в банката в Роксбъри. Седи си Блейн там, на масата, увлечен в дискусия за всичко случило се.

— Искаш ли да го изненадаме с посещение? — предложи Дрейк.

— Защо не.

— Да вървим тогава.

Колата като че едва пълзеше в тъмнината, подобно на куц кон. Мейсън не смееше да вдигне над шейсет километра в час.

— Просто не мога да си обясня защо Адел е използвала името на Марта Стивънс при регистрацията си в хотела — обади се Дрейк. — Толкова ли не е могла да измисли някакво друго име?

— Според мен има две причини за това — обясни адвокатът.

— Значи си доста по-добре от мен. Защото аз не мога да се сетя дори за една.

— Първата е, че двете най-вероятно предварително са се уговорили, че ако се случи нещо, икономката ще е готова да се закълне, че именно тя е наела стаята.

— Е, може би, макар че не ми изглежда съвсем вероятно.

— Другата е, че сигурно някой е трябвало да се срещне с Марта Стивънс в хотел „Сан Венито“ — продължи адвокатът. — Адел е знаела за уговорената среща и е решила да замести Марта Стивънс… В противен случай трябвало да седи и да чака пристигането на икономката.

Дрейк се размърда нервно на мястото си.

— Това ми изглежда наистина интересно, Пери. И съвсем вероятно. Готов съм да се обзаложа, че Марта Стивънс в момента е на път за същия този хотел.

— Да проверим дали наистина е така, Пол. Обади се в поделението на твоята фирма в Роксбъри. Накарай двама от детективите си да направят проверка в хотела. Дай им подробно описание на Марта Стивънс и ги помоли да се повъртят наоколо, за да видят какво ще стане.

— Няма да е толкова лесно — въздъхна Дрейк. — В днешно време трудно се намират добри детективи.

— След като и без това сме наблизо, можем да минем покрай къщата на Хардисти — обади се Мейсън, когато стигнаха в покрайнините на Роксбъри. — Бих искал да я погледна как изглежда… Знаеш ли коя е точно?

— Имам адреса — отвърна детективът и извади бележката от джоба си. — Но не съм ходил лично. Бях зает с другите задачи, които ми възложи.

— Да поогледаме тогава. Какъв е адресът?

— Д. Стрийт 453.

— Я да видим как точно са разположени улиците — каза Мейсън. — Улиците, означени с букви, най-вероятно са на север и юг или на изток и запад… Коя е тази улица?

— Не мога да видя — каза детективът. — Табелката е точно срещу лампата и светлината се отразява в нея.

— На близкия магазин също виждам табелка. Ще намаля, а ти погледни.

— Ама че глупост са тези лампи с табелки с надписи на улицата под тях — започна да мърмори Дрейк. — Истински кошмар са за детективите. Човек изобщо не би могъл да прочете надписите през нощта — те се превръщат в тъмно петно, попаднало в сянката на светлината от лампата. И независимо от това градските управи продължават да ги купуват вече двайсет и пет години. Какъв смисъл има навсякъде да се рекламира, че градът е отворен за туристите, да се поставят големи табели с надписи, с които се благодари за посещението и гостите се поканват да посетят отново града, след като са поставили по такъв начин номерацията на улиците, че за неориентираните е изключително трудно да открият каквото и да било?

— Защо не се кандидатираш да изнесеш лекция по въпроса във вечерния клуб?

— Може би ще го направя някой ден. И каква реч ще бъде само!

— Ще те помоля междувременно да погледнеш към табелката там отсреща — напомни му адвокатът, намалявайки скоростта.

Дрейк започна упорито да се взира нататък.

— Няма никакъв смисъл да опитвам — въздъхна уморено, после пое подаденото му от адвоката фенерче и насочи лъча му към надписа. — Това е Джеферсън Стрийт.

— Ясно. Сега ще завием надясно, за да видим дали няма да тръгнем по някоя улица с буква.

Следващата улица наистина се оказа „А“. Мейсън продължи напред, отмина улиците „Б“, „В“ и „Г“, след което зави по следващата „Д“. Като използваше фенерчето му, детективът започна да проследява номерата.

— Тук е шестстотин, значи през две преки нататък. Очаквам, че е някъде тук по средата… Така, Пери, намали… Май пристигнахме на точното място. И прозорците светят.

Адвокатът намали скоростта до трийсет километра, мина покрай осветената къща и зави надясно.

— Искаш да заобиколиш отзад ли?

— Да, иска ми се да огледам къщата и от другата страна. Какво мислиш, Пол?

— Откъде да зная? Всички лампи са включени, човек отдалеч забелязва това място, но не ми изглежда да има някой вътре.

Обиколиха бавно около къщата.

— Да не би да е някакъв капан, Пол?

— Ако вътре няма никого, може би е най-добре да изчезваме оттук — обади се Дрейк.

— Все пак съществува някаква вероятност Адел Блейн да е тук — размишляваше Мейсън. — Явно Милисънт Хардисти не е тук; нито Джак Хардисти… Защо да не влезем и да проверим?

— По-добре да не го правим — настоя детективът. — Ако вътре няма никого, лампите са включени и най-вероятно вратата не е заключена, май не би трябвало да си пъхаме носа в тази работа.

— Да поразгледаме и ще решим — каза твърдо Пери.

Завиха и се озоваха отново на Д. Стрийт. Адвокатът приближи колата към тротоара и бавно спря. Изключи двигателя, изгаси фаровете и дръпна ръчната спирачка. Двамата мъже останаха за миг вътре, загледани към къщата.

— Входната врата е открехната — каза Мейсън. — Отвътре се вижда се струящата светлина.

— Прав си.

— Възможно е Винсънт Блейн да се е отбил за малко. Той вероятно има ключове.

— Казвам ти, Пери, това е някакъв капан.

— Добре, нека да се качим само на верандата.

— Но обещаваш, че няма да влизаме, нали?

— Защо упорстваш чак толкова, Пол?

— Защото могат да те обвинят, че си се опитвал да намериш доказателства, които си смятал да прикриеш. Освен това, Пери, ние действаме съвсем на тъмно, нямаме представа какво точно търсим.

— За това си напълно прав — призна адвокатът, докато се изкачваха по стълбите към верандата.

— Входната врата наистина е отворена — добави след малко, натискайки звънеца.

Почакаха, но отвътре не се долавяше никакво движение.

Детективът погледна през прозореца.

— Пери! — изненадано извика. — Тук има нещо.

Мейсън пристъпи към него. През отворения прозорец се виждаше огромно старинно дървено бюро. Върху него лежаха купчина листа, приготвени за писане, а пред тях бяха подредени множество дървени преградки за документите.

Един по-внимателен поглед веднага подсказваше, че току-що се е случило нещо необичайно. По разпилените по пода листове можеше да се направи заключението, че от преградките са вадени разни документи, преглеждани набързо и захвърляни долу.

— Вече няма никакво съмнение, че нещо не е наред, Пери — обади се детективът. — Да се махаме, преди да сме се забъркали в някоя каша.

Мейсън остана още миг пред прозореца, изпълнен с колебание.

— Може би това би било най-разумното — призна с нежелание след това. — Ако съобщим на полицаите, веднага ще ни заподозрат, че и ние сме замесени, че сме намерили и скрили каквото сме искали, а след това сме им се обадили.

Дрейк се извърна и започна да слиза по стълбите.

Мейсън остана още малко на верандата и лекичко побутна входната врата.

— Не го прави, Пери — извика детективът.

— Почакай, Пол, тук има нещо нередно — отвърна приятелят му. — Вратата като че е подпряна отвътре. Някакъв предмет е опрян съвсем близо до нея, така че тя стои леко открехната. Но това е човек! Виждам краката му!

— Добре де, Пери, и без това нищо не можем да направим — извика Дрейк, без да се помръдва от края на верандата. — Обади се на ченгетата, ако смяташ, че това е необходимо. Просто ще позвъним и няма да казваме имената си. Нека да дойдат и сами да видят какво се е случило.

Адвокатът се поколеба още миг, а след това внимателно се промъкна вътре.

— Така, влизай! — извика ядосано Пол. — Рискувай задника си! Остави отпечатъци навсякъде! Като че нещата не са достатъчно лоши и до момента. Сигурно не ти пука, че ще откриеш още няколко трупа! А какво ли значение ще имат за мен няколко черни точки допълнително, когато се опитам да подновя разрешителното си?

— Може би ще успеем да помогнем с нещо, Пол — отвърна адвокатът, оглеждайки внимателно тялото зад вратата.

Мъжът, който лежеше на пода, бе някъде към шейсетгодишен, с високи скули, здраво стиснати устни и едри ръце.

Когато Мейсън се наведе над него, успя да долови дишането му.

— Погледни, Пол — обърна се той към детектива. — Не е мъртъв, просто е ударен с нещо тежко… Не виждам следи от рана от куршум… о, почакай, ето го револверът!

Той коленичи до оръжието.

— Трийсет и осми калибър, с къса цев — обяви тихо. — Усеща се и миризма на барут. Май че е бил използван… Но все още не виждам никаква рана по тялото…

— Умолявам те в името на всичко свято веднага да излезеш оттам, Пери — настоя Дрейк. — Ще се обадим в полицията, нека те да направят нужните разследвания.

Но адвокатът като че не го чу, потънал в догадки за онова, което се бе случило.

— Това пиленце има кожен кобур на колана си. Вероятно револверът е негов. Сигурно той е стрелял най-напред, а след това някой го е ударил… Да, ето подутината отзад на главата му, прилича ми на следа от удар с палка или…

В този миг прозвуча воят на полицейска сирена, в началото по-слабо, а веднага след това и почти оглушително. Червената лампа отгоре освети най-напред застаналия на верандата Пол Дрейк, а после и полуотворената врата.

— Знаех си, че така ще стане — простена отчаяно детективът.

— Излезте веднага напред! С вдигнати ръце — разпореди някакъв глас в тъмнината.

Полицаите се приближиха и Пол Дрейк започна веднага да им обяснява какво се е случило. Мейсън заобиколи покрай краката на ранения и се появи пред вратата.

Двамата мъже, явно отговарящите за този район полицаи, бяха въоръжени и носеха силни фенери.

— Какво става тук? — попита единият от тях.

— Аз съм адвокатът Пери Мейсън. Милисънт Хардисти е моя клиентка. Спрях да проверя дали си е вкъщи. Видяхме светлините и се качихме на верандата. Но като приближих до входната врата, забелязах, че нещо не е наред.

— Това наистина е Мейсън — каза шепнешком вторият полицай. — Виждал съм го и преди.

— Откога сте тук? — попита първият.

— От няколко секунди — обясни адвокатът. — Едва успях да надникна вътре. И смятах веднага да позвъня на полицията.

— Така ли? А защо тогава този човек бе тръгнал надолу по стълбите, когато пристигнахме?

— Ами отиваше да се обади.

— Нима тук вътре няма телефон?

— Има, но ако го бяхме използвали, можехте да ни обвините, че заличаваме пръстови отпечатъци — започна назидателно Мейсън.

— И какво точно е станало? — попита полицаят.

— Нямам представа. Мъжът вътре като че е ударен с нещо — каза адвокатът. — Наблизо лежи револвер.

— Ваш ли е този револвер?

— Не, разбира се.

— Вие стреляли ли сте?

— Не.

— А чухте ли изстрели?

— Не. Не съм сигурен, че някой изобщо е стрелял.

— Но някой е позвънил в полицейското управление и е съобщил, че е чул изстрел в къщата на Хардисти, твърдял, че сигурно е извършено убийство — обясни полицаят.

— Преди колко време е било обаждането? — поинтересува се Мейсън.

— Преди седем-осем минути.

Адвокатът пристъпи отново през полуотворената входна врата.

— Не виждам никакви следи от рана от куршум — каза той. — Но отзад на главата има цицина.

Двамата полицаи поведоха и Дрейк към вратата, всички огледаха внимателно изпадналия в безсъзнание човек.

— Но това е Джордж Крейн — извика единият от полицаите.

— Най-добре е да го вдигнем от пода — предложи Мейсън. — Тогава ще видим как да му помогнем. Кой е Джордж Крейн?

— Следи търговските обекти, заместник-началник е на отдела в полицията. Добър полицай, а от време на време поема и някои частни поръчки.

— Можем да го поставим върху канапето там — предложи Мейсън.

— Добре. Да го вдигаме… Почакайте, а кой е човекът с вас?

— Пол Дрейк, собственик на детективска агенция „Дрейк“.

— Най-добре ще е да видим документите му — каза полицаят.

Дрейк извади кожена калъфка, където държеше разрешителното си, и им я подаде. Полицаите я разгърнаха, разгледаха най-внимателно отделните увити в целофан листове.

— Май всичко е наред — обади се накрая шефът на екипа и му върна документите.

После полицаите прибраха револверите в кобурите си, закачиха фенерите на коланите и се наведоха към безжизнения човек на пода. Мейсън и Дрейк им помогнаха да го вдигнат на канапето. Клепачите на ранения в същия миг потрепнаха, дишането му стана по-стабилно и мускулите на ръцете му се стегнаха.

— Май идва в съзнание — обади се адвокатът. — Я виж къде е банята, Пол, донеси няколко мокри студени хавлиени кърпи, за да…

— Почакайте — спря го полицаят. — Вие и двамата ще стоите тук при мен, момчета. Франк, изтичай ти за хавлиени кърпи.

Офицерът тръгна веднага, огледа се и откри банята. Чу се шум от течаща вода, а след миг той се върна с мокри кърпи в ръце.

Джордж Крейн отвори очи, огледа се стреснато, а после неочаквано се изправи и седна на канапето, като махаше объркано с ръка.

— Спокойно, Крейн, успокой се, всичко е наред — опитваха се да му помогнат колегите му.

Очите на ранения трепнаха, явно ги беше разпознал.

— Добре си — повтори успокоително полицаят.

— Къде е тя? — попита Джордж Крейн.

— Кой?

— Жената, която ме цапардоса.

— Жена ли?

— Да.

Полицаят погледна въпросително към Мейсън, който поклати отрицателно глава.

— Нямаше никаква жена, Крейн — обърна се отново към колегата си шефът на екипа. — Не и когато пристигнахме. Какво се случи?

Крейн вдигна ръка към главата си, махна мократа хавлиена кърпа и внимателно опипа цицината.

— Заместник-шерифът ме остави да охранявам, докато успеят да намерят ключ за бюрото или разрешително за разбиването му.

— Кой разполага с ключ? — попита Мейсън.

— Госпожа Хардисти, струва ми се. Но господин Блейн спомена, че може би и сестра ѝ има ключ. А за външната врата бе сигурен.

— Какво стана? — продължи да го разпитва полицаят.

Крейн притисна отново мократа кърпа към главата си.

— Бях изгасил всички лампи — започна след това. — Мислех си, че може би някой би се опитал да влезе и да тършува тук, така че в тъмното нямаше да ми е трудно да го хвана. Но нищо такова не се случи. Седях си най-спокойно на верандата вън… и най-неочаквано почувствах, че в къщата има човек. Надникнах внимателно през прозореца и забелязах една жена пред бюрото. Тя бе светнала фенерче и преглеждаше разни документи, които измъкваше от преградките.

Предната врата беше заключена. Затова реших, че може би е влязла някъде отзад… Точно така се оказа, задната врата бе отключена. Тръгнах на пръсти през къщата, като се насочих към предната ѝ част. Може би съм закачил нещо с ръката си. В следващия миг я забелязах точно пред себе си. В дясната си ръка държах револвера, затова се опитах да я сграбча с лявата, но тя ме удари с палката през дясната ръка. Револверът ми беше зареден и явно при удара инстинктивно съм натиснал спусъка — чух изстрела и това бе всичко…

— Рани ли я?

— Нямам представа… Не ми се вярва. Не се бях прицелил в нея, просто бях вдигнал ръката с револвера.

— А защо не си светна с фенера?

— Нали вече ви обясних, че исках да я изненадам. Предполагах, че все още се намира пред бюрото, затова се бях насочил нататък, като се опитвах да не вдигам никакъв шум.

— Там е работата, Джордж, че ти не дочуваш — обади се полицаят. — Смятал си, че не вдигаш никакъв шум, а всъщност…

— Само това ми липсва! Сега да получа и упреци от вас — прекъсна го ядосано Джордж Крейн. — Вие да не се смятате за по-умни. Може би сте забравили онзи случай, когато преследвахте двамата крадци от магазина за компютри, и…

— Затваряй си устата, Джордж — прекъсна го веднага шефът на екипа. — Никой не те критикува. Просто се опитваме да разберем как точно се е случило. По кое време стана всичко?

— Не мога да кажа със сигурност. Някъде около девет вечерта, предполагам. Сега колко е часът?

— Девет и петнайсет или и двайсет.

— Значи е било към девет.

— Някой е съобщил по телефона в полицията, че е чул изстрел. Не си е оставил името. Вероятно не знаеш кой е той, нали, Джордж?

— Не си спомням нищо от момента, в които бях стигнал близо до вратата на кабинета — ядосано отбеляза Крейн.

— Лежахте точно пред входната врата, когато ви открихме — намеси се Мейсън. — Имате ли някаква представа как сте се озовали там?

— Кои сте вие? — изгледа го подозрително раненият.

— Точно ние ви намерихме — усмихна му се Пери.

— Той е адвокатът на Милисънт Хардисти — обясни полицаят.

— И какво правехте тук? — попита веднага Крейн.

— Отбихме се, за да проверим дали госпожа Хардисти си е вкъщи.

Раненият като че искаше да каже нещо, но след това се отказа и само погледна многозначително колегите си.

— Смятам, че изяснихме всичко — намеси се шефът на екипа. — Знаем къде да ви открием, ако се наложи… А ти би ли могъл да опишеш тази жена, Джордж?

— Не и докато тези господа са тук — заяви Джордж Крейн.

— Смятам, че е напълно прав в това отношение, момчета — засмя се полицаят.

Дрейк нямаше желание да чака втора покана.

— Да тръгваме, Пери — каза веднага.

Двамата излязоха от къщата, минаха по верандата и се насочиха към мястото, където Мейсън бе паркирал колата си.

— Не се ли чувстваш така, сякаш си започнал да бягаш и всеки момент очакваш да чуеш стрелба зад гърба си? — попита шепнешком детективът. — Почти съм готов да се обзаложа, че ще ни накарат да се върнем още преди да сме стигнали до колата ти.

— Всичко е наред, Пол — засмя се адвокатът. — Но нещо друго ме тревожи.

— Какво?

— Много бих искал да знам дали колата на Адел Блейн все още се намира на паркинга, където я била оставила преди заминаването си.

— Съвсем лесно можем да разберем това — успокои го Дрейк. — Паркингът е близо до главната улица. Според моя човек няма как да го пропусне човек.

— Винаги изпитвам подозрение към нещата, които няма как да бъдат пропуснати — измърмори адвокатът, докато включваше двигателя. — Чудя се също кой ли се е обадил по телефона и е съобщил за изстрела.

— Не знам и съм сигурен, че полицаите едва ли ще ни предоставят тази информация, ако сами успеят да открият човека… На следващата пряка завий наляво, а после надясно. Мисля, че е по-добре само аз да вляза в паркинга, Пери — продължи детективът. — Двамата може би ще предизвикаме подозрение. Аз знам как да се оправям в подобни ситуации.

Дрейк влезе в покрития паркинг, забави се не повече от пет минути, след което се появи, отвори вратата на колата на Мейсън и се отпусна на седалката до него.

— Е? — попита веднага адвокатът.

— Адел Блейн е взела колата си точно преди четирийсет и пет минути.

Мейсън включи двигателя.

Детективът се изтегна удобно на мястото си и попита:

— Нали знаеш, Пери, че човекът, с когото работиш по твоите случаи, никак не обича отегчението?… Къде отиваме сега?

— Този път ще се опитам да изпреваря полицията и да проведа пръв разговора — отвърна адвокатът.

— С Адел ли? — попита Дрейк.

— Точно с нея — отвърна Мейсън и даде газ.

14

Планинската къща бе потънала в дълбока тишина. Единственият звук, който достигаше до ушите на Харли Реймънд, бе тихото съскане на газовата лампа. Не духаше дори слаб вятър и листата на дърветата изобщо не помръдваха. Въздухът беше студен, дори леден, а звездите ярко блестяха.

Беше направо абсурдно да се мисли, че човек е в състояние да усети смъртта. Харли Реймънд бе виждал как смъртта покосява хора край него. Беше се научил да не обръща внимание на опасността. И независимо от опита си и богатите си преживявания по време на войната едно натрапчиво чувство бе започнало вече да го изпълва и да изопва нервите му — чувството, че долавя смърт във въздуха около себе си.

Смъртта, на която бе свидетел в горещите битки, бе изпълнена с жестокост, жертвите ѝ падаха, облети в кръв. Мъже, които бяха тръгнали да убиват, сами падаха мъртви на бойното поле. Това бе една бърза игра, която се разиграваше пред всички и залозите в нея бяха твърде високи — слава за победителя и смърт за изгубилия. Това тук в планинската къща бе нещо съвсем различно: една студена, отвратителна, тиха смърт, която се промъкваше крадешком в тъмнината, а след това изчезваше, като оставяше само тялото на жертвата след себе си.

Харли си даваше сметка, че девет десети от объркването му се дължи на факта, че не може да се отърве от усещането, че някой го наблюдава, че планинската къща е подложена на непрестанно гадно следене.

Измъкна се през кухнята и застана на скритото в сенките на дърветата специално място за барбекю, после се изкачи по стъпалата към верандата, мина към предната страна на къщата, опря се на перилото и се загледа към звездите.

Нещо просветна за миг. Заприлича му на мимолетния лъч на прелитаща между дърветата светулка, който веднага изчезна. Но ето, че съвсем скоро светлината се появи отново. Този път бе по-продължителна и по-силна, забеляза дори сенките от нея върху клоните на близките борове. Изведнъж осъзна, че някой се приближава към планинската къща, но не откъм пътя, а направо през гората, като включва и изключва фенерчето.

Харли се спотаи в сянката и зачака.

След около три минути забеляза два силуета, които изникнаха измежду дърветата. За миг ясно се очертаха на фона на лъча на фенерчето, насочено към голямата скала на поляната. После фенерчето изгасна и всичко потъна в мрак.

Харли имаше чувството, че долавя тихи гласове. Напусна безшумно верандата. Движеше се бавно, но се ориентираше сравнително добре в тъмнината, нещо, което бе усвоил по време на службата си в армията. Наближи скалата. Фенерчето отново проблесна, този път явно някой го бе обхванал в дланите си, като насочваше светлината точно към мястото до скалата, където той бе открил часовника.

— Това е мястото — чу приглушен шепот.

Гласът му се стори доста познат. Беше женски. После някакви ръце започнаха да разравят пръстта в точно определен участък. Харли успя да види и ръцете. Дълги пръсти, елегантна длан, тънки китки…

— Адел! — извика изненадан той. Фенерчето угасна. Последва уплашен вик, после нервен, почти истеричен смях.

— Харли! — обади се накрая Адел Блейн. — Не можеш да си представиш как ме уплаши… Сам ли си?

— Да. А ти с кого си?

— С Мирна Пейсън… Какво е станало с часовника, Харли?

— Нямам представа. Не можахме да го намерим. Вече не е там.

— Значи си го търсил?

— Да… А ти как се озова тук? И защо не дойде до планинската къща?

— Ами отидох до дома на Мирна. Стигнахме с колата до завоя, а после я оставихме там и решихме да минем направо през гората. Има една пътека оттам, около осемстотин метра дълга, точно колкото да си направи човек една хубава разходка… Така се поддържам във форма… Но ако някой в момента ми предложи топла напитка, не бих му отказала.

— Имам чай, кафе и шоколад — отвърна веднага Харли. — Защо Мирна Пейсън не казва нищо?

Мирна отметна назад глава и се засмя.

— Какво искаш да кажа? Ако имаш предвид топлата напитка, аз съм за.

— Да влезем в планинската къща — предложи Адел. — Но ще трябва веднага да дръпнеш завесите, Харли. Не бих искала някой да знае къде точно се намирам.

— Защо?

— Ами това е дълга история. Не мога да ти я разкажа сега. Просто искам да разбереш, Харли, че сме длъжни да открием къде Джак е скрил откраднатото. Явно парите са някъде тук. Точно затова пристигна в къщата с лопата в колата… И все ми се струва, че часовникът е свързан по някакъв начин с цялата тази история.

— Да, хайде да отидем вътре и там ще говорим. Няма смисъл да се ровим тук посред нощ.

— Прав си. Предполагах, че часовникът сигурно е тук и бих могла да се ориентирам евентуално по него. Разказах на Мирна за откритието ни. Тя също смята, че часовникът е може би ключът към парите.

— Това беше едно от първите места, които провериха.

— Ти си им казал за часовника?

— Да.

— Но те не го намериха?

— Не само че не го откриха, но нямаше и следа дори, че нещо някога е било заровено на това място.

— Не бях сигурна, че си останал в планинската къща — смени темата Адел. — Затова и гледах да не вдигам шум. Има ли някой друг с теб?

— Не.

— Никой не трябва да знае, че съм тук. Разбираш ли? Абсолютно никой.

— Добре, ако зависи само от мен, никой няма да разбере.

Тримата влязоха и запалиха лампата в къщата. Мирна Пейсън изгледа изпитателно Харли, а после се засмя.

— Здравей, съседе, помниш ли ме? — започна шеговито. — Аз съм жената, която държи ранчото от другата страна на платото. Мъжете от околността, които се занимават с животновъдство, смятат, че няма да успея, защото съм просто „глупава жена“; а когато отида в града, жените там ме гледат с недоумение, защото живея „сам-сама в компанията на трима каубои, на които готвя“. Според едните съм глупачка; според другите — паднала жена. Можеш да си избереш каквото повече ти харесва.

— А също чудесна и предана приятелка — намеси се Адел.

Мирна Пейсън се настани на един от столовете, изпъна обутите си във високи ботуши крака, измъкна платнена торбичка с тютюн от джоба на полата си и започна да си свива цигара.

— Адел не го признава, но според мен полицията я търси, така че фактът, че я крия, ме превръща в истински престъпник.

— Не се шегувай с това, Мирна — предупреди я другата жена. Наистина е много сериозно.

— Изобщо не се шегувам — отвърна приятелката ѝ, докато изсипваше тютюн върху тъмнокафяв лист.

— Аз имам цигари — обади се Харли и посегна към джоба на панталоните си.

— Ако пуснеш един от тези изкуственяци в огъня, той веднага ще се разпали — отвърна Мирна. — Затова пък никога не съм виждала огън да се разгаря с ръчно свита цигара. Освен това човек може да си носи достатъчно количество тютюн винаги със себе си, така че да не остава без цигара… Е, доколкото разбирам, часовникът е изчезнал. Какво ще правим сега, Адел?

— Не зная — призна момичето.

— Сега ли пристигна? — попита я Харли.

— Бях оставила колата си в Роксбъри. Взех я от паркинга преди около час и поех с нея към ранчото на Мирна. Но нея я нямаше. Така че се наложи да остана там, докато се появи.

— Бях отскочила до града за провизии — обясни Мирна. — Пристигнах преди половин час и заварих Адел седнала на прага. Трябваше ѝ подкрепление, за да тръгне да търси часовника.

Адел нервно се засмя.

— Не само подкрепление, но и свидетел — обади се след това. — Защото в противен случай някой би могъл да реши, че сама съм заровила там часовника.

— Можела си десет пъти да свършиш тази работа, докато бях в града — сериозно отвърна Мирна.

— Какви ги говориш?

Мирна си запали клечка кибрит, използвайки подметката на обувката си.

— Няма защо да се сърдиш, скъпа. Просто казах онова, което би си помислила полицията.

— Не искам полицията да се намесва — отсече Адел.

— Не мога да те виня за това, аз също не харесвам полицаите — отвърна приятелката ѝ, чието лице бе скрито в плътен облак дим. — Не говоря за самата институция. Но те обикновено са толкова шумни. Аз…

Млъкна внезапно, защото се чу приглушен шум от мотор на кола. Само след миг бръмченето вече ясно се долавяше.

— Не трябва да ме откриват тук, Харли — извика Адел.

— Защо?

— Не мога да ти кажа. Но не бих искала да ме разпитват в момента. Затова изчезвам. Вие двамата с Мирна ще бъдете единствените, които ще знаете. Ако някой влезе в къщата, в никакъв случай не трябва да ме открие.

— Ами госпожа Пейсън? — попита объркано той.

— Не можем и двете да се скрием — продължи младата жена. — Освен това едва ли ще е добре за нея да я открият тук с мен… Колко е часът, Харли?

— Около десет и половина.

— Господи! — извика уплашено тя.

Мирна Пейсън си дръпна силно от цигарата, после бавно издуха дима.

— Спокойно, Адел — започна бавно тя. — И без това не се ползвам с кой знае каква репутация. Отивай да се скриеш. Мисля, че вече са съвсем наблизо.

В същия миг се чуха стъпки по верандата.

— Здравейте — прозвуча гласът на Родни Бийтън. — Не сте си легнали още, нали?

Адел се промъкна тихо през коридора към спалнята.

— Бих могъл да не го каня вътре… — обърна се неуверено към Мирна Харли.

— Глупости. Просто съм дошла на гости. Говорим си, нищо повече. Можеш най-спокойно да го поканиш, без да се притесняваш за мен.

Харли се приближи към вратата и я отвори.

— Влизайте, Бийтън и…

Млъкна, защото забеляза, че Родни Бийтън не е сам. Лола Стрейг стоеше до него.

— Здравейте, госпожице Стрейг — все пак успя бързо да се окопити той и се опита да прояви любезност. — Влизайте. Ние с госпожа Пейсън тъкмо си говорехме. От толкова време идвам по тези места, но не знам за тях колкото нея.

— Здравей, Лола. Здрасти, Род — започна съвсем естествено Мирна Пейсън. — Аз от своя страна се опитвах да накарам Харли да ми разкаже за войната. Но не успях да измъкна нищо от него.

Харли веднага забеляза напрежението между двете жени, видя враждебността върху лицето на Лола Стрейг, зад която тя явно се опитваше да прикрие другите си чувства. В същото време Мирна Пейсън като че остана съвсем спокойна, но сякаш се подготви за евентуален сблъсък. Родни Бийтън също бе доста объркан, но Харли трудно би могъл да каже дали това се дължеше на факта, че бе открил Мирна Пейсън на посещение в планинската къща в толкова късен час, или защото не я бе предупредил, че ще излезе с Лола Стрейг.

— Нещо… не е наред ли? — попита смутено Харли.

Родни Бийтън веднага се овладя.

— Не, разбира се! — засмя се той. — Просто забравих, че не знаеш за моите нощни занимания. Ходихме да нагледаме фотоапаратите.

— Някакъв успех? — попита Харли.

Лола Стрейг седна на подадения ѝ от Харли стол, но като че едва се бе опряла на него, а гърбът и остана необичайно изправен. Бийтън се отпусна удобно в креслото. Мирна Пейсън остана в предишната си поза с изпънати напред крака. Явно така се чувстваше удобно и никак не се притесняваше от това как изглежда в очите на околните.

— Имам три негатива за проявяване — обясни Бийтън.

— А наясно ли си какви животни си заснел — продължи да се интересува Харли.

— Не, ни най-малко. Преди внимателно оглеждах следите, но след това установих, че е много по-приятно да се проявяват негативите в очакване на поредната изненада.

— Но сигурно си сложил повече от един фотоапарат?

— О, да, разпръснал съм половин дузина в околността.

— А не плашиш ли дивеча с непрестанното си обикаляне?

— Вече не — обясни гордо Бийтън. — Защото използвам нова система. Поставям фотоапаратите едва след като се стъмни. След това се изкачвам някъде нависоко, откъдето бих могъл да наблюдавам района, и чакам търпеливо. Когато някакво животно закачи конеца, веднага се задейства светкавицата, която осветява наоколо. Щом я видя, разбирам кой от апаратите се е включил. Записвам си номера на фотоапарата и времето, когато е направена снимката. Изчаквам така два-три часа и едва тогава обикалям, изваждам филмите, зареждам отново техниката и се прибирам, за да проявя негативите.

— И оставяш фотоапаратите заредени?

— Да, до сутринта.

— Не разбирам тогава защо стоиш и ги наблюдаваш часове наред.

— Ами по този начин мога да взема първите снимки и да заредя онези фотоапарати, които са снимали вече веднъж до полунощ… Обикновено най-ползотворното време е към четири часа сутринта, но не мога да отрека, че имам и няколко чудесни снимки, направени между десет и единайсет вечерта… Вече бяхме тръгнали да се прибираме, но решихме да се отбием до вас да видим… да видим дали нямаш нужда от нещо и… дали изобщо си добре.

— Май всички сме били обзети от едни и същи мисли — обади се Мирна Пейсън. — Направо ме побиват тръпки при мисълта, че мога да остана сама в някаква къща, където е било извършено убийство. Но Харли твърди, че това не го тормози особено.

Той в миг осъзна, че гостенката му вече за втори път го нарича само с първото му име, затова реши да постъпи по същия начин.

— Дори да се страхувах, нямаше да си го призная пред Мирна — подхвърли с усмивка.

Лола Стрейг някак си се напрегна.

— Струва ми се, че може би ще е най-добре да си тръгваме. Доста е късно за посещения. Аз…

В този миг се чуха забързани стъпки по верандата. После някой започна да удря нетърпеливо с юмрук по вратата.

— О, явно компанията се увеличава — обади се Мирна Пейсън. — А аз смятах, че вече всички сме се събрали.

Харли се изправи и пое към вратата. Не бе успял да я отвори, когато отвън се чу нетърпеливият глас на Бърт Стрейг:

— Хей, Реймънд, тук ли е сестра ми?

— Господи… той като че носи револвер! — извика Мирна Пейсън.

Харли побърза да отвори вратата.

— О, тук си значи — измърмори ядосано на сестра си Бърт Стрейг.

— Защо, Бърт? Какво се е случило?

— Да се случи ли? Къде беше през цялото време, по дяволите?

— Бях излязла с Родни.

— Да бе, „бях излязла с Родни“ — повтори ядосано брат ѝ, като не откъсваше очи от нея.

Родни Бийтън се размърда неловко на мястото си и попита:

— Нима имаш някакви възражения?

Лола успя да скочи и да застане между брат си и Родни Бийтън.

— Не се дръж така, Бърт — опита се да го успокои тя. — Какво ти става, за Бога? Оставих ти бележка, в която ти бях написала къде ще бъда.

— Я си помисли. Може би си имала намерение да ми оставиш бележка, но си забравила да го сториш.

— Стига, Бърт. Оставих я над камината, на обичайното място.

— Но не беше там, когато се прибрах — отвърна раздразнено брат ѝ. — Изплаших се до смърт за теб… Съжалявам, Род, може би се държах малко грубо, но толкова се бях притеснил…

— Десетки пъти съм ти казвала, че няма защо да се тревожиш за мен — рязко изрече Лола Стрейг. — Мога сама да се грижа за себе си.

— Да бе… В района се разхожда някакъв убиец, а аз изобщо не трябва да се притеснявам за теб? Трябва да знаеш, че пребродих всички баири наоколо, взирах се в следите по пътеките, правих какво ли не… Трябва да знаеш, Род, че случайно задействах и един от твоите фотоапарати — онзи там до падналото дърво, където беше заснел катеричката.

— Тази вечер ли? — попита Родни Бийтън.

— Да, светкавицата блесна точно насреща ми. Така че сигурно разполагаш с чудесна моя снимка. Макар че бях доста разтревожен и ядосан, не можах да сдържа усмивката си, когато блесна светкавицата, защото веднага си помислих как ще се почувстваш, когато прибереш филма с надеждата, че си запечатан забележителен див звяр, а след това при проявяването видиш моята физиономия.

Бийтън погледна в бележника си.

— Но тази светкавица се е включила в девет и пет вечерта — каза учудено. — Нима искаш да кажеш, че оттогава си пребродил целия район наоколо?

— Минах по всички планински пътеки, нали ти казах. Отбих се дори при стария тунел към мината.

— Какво си мислиш, че бих могла да правя при стария тунел към мината? — попита възмутено сестра му.

— Нямам представа, толкова се бях притеснил, че изобщо не можех да мисля — отвърна той. — Не можех никъде да те открия… Все пак ще проявя известно любопитство и ще ви попитам: вие къде бяхте всъщност?

— На мястото, което Родни бе избрал, за да нарисува картина на залеза — обясни Лола. — Оттам може да се наблюдава цялата околност, така че се вижда къде проблесват светкавиците.

— Това е новата ми система — допълни Родни Бийтън. — Вместо непрекъснато да обикалям по пътеките и да плаша дивеча.

— Искаш да кажеш, че сте били там горе цялата вечер? — Попита Бърт Стрейг, без да се опитва да скрива недоволството си. Родни Бийтън се изчерви. — И не сте чули подсвирването ми? Та аз минах съвсем наблизо и не спирах да подсвирквам онази мелодийка, която използвам като сигнал за Лола!

— Съжалявам — отвърна доста объркано Бийтън.

— Не сме те чули — побърза да добави сестра му. — Просто не сме се заслушвали, защото не очаквахме да чуем изсвирена с уста мелодия.

— Е, загубеното вече е намерено, така че защо да продължаваме да обсъждаме всичко това? — обади се Мирна Пейсън с явното намерение да приключи този разговор.

Но усмивката ѝ не можа да разсее напрежението в стаята. Бърт Стрейг очевидно искаше да каже още нещо и с мъка се удържаше да не го направи. Родни Бийтън вече се бе успокоил, но поглеждаше от време на време към Бърт Стрейг както ядосан възрастен поглежда към непослушно дете.

— Нека някой да каже нещо — подкани ги с усмивка Мирна, като се опитваше да се държи така, сякаш нищо не се е случило.

Никой не се обади.

Явно беше, че с нарушаването на тишината ще се разрушат и някои приятелства. Лола Стрейг бе може би единствената, която би могла да предотврати наближаващата буря, но неясно по каква причина не се опитваше да го направи.

Точно в този тягостен момент, когато въздухът наоколо бе натежал от враждебност, прозвуча изпълненият с ужас писък на Адел Блейн, който изненада всички.

— Господи, Реймънд! — скочи уплашено Родни Бийтън. — Този писък дойде от стаята, където бе убит Хардисти.

Без да каже нито дума, Мирна Пейсън бързо се изправи и се затича към вратата, водеща към спалнята. Но не бе направила и три крачки, когато изведнъж вратата се отвори.

Адел Блейн продължаваше да пищи, а очите и бяха изцъклени.

Зад нея едва се долавяха очертанията на друга фигура; после изведнъж през осветеното пространство пред вратата притича още някой. Двамата непознати се счепкаха, започна кратка схватка.

Мирна Пейсън притисна Адел към себе си.

— Спокойно, скъпа. Не се вълнувай.

Но Адел бе така обсебена от идеята, че трябва непременно да бяга, че започна да се бори, за да се освободи, като не спираше истерично да крещи.

— Какво става, Адел? — попита Родни Бийтън.

Харли Реймънд стоеше мълчалив. Разбута останалите и се затича по коридора, който водеше към спалнята. След като хвърли бърз поглед към Адел, Родни Бийтън също го последва. Бърт Стрейг пристъпи неуверено напред, след това се спря и се обърна към сестра си:

— Виж, Лола, ти…

Тя се обърна с гръб към него и по този начин го принуди да спре по средата на изречението.

Харли Реймънд се втурна в спалнята, но застана в миг на мястото си — силен фенер бе насочен точно в очите му.

— Всичко е наред, Реймънд — чу се леко пресипналият, но уверен глас на заместник-шерифа Джеймсън. — Току-що арестувахме доктор Мейкън, а след като открихме госпожица Адел Блейн тук, смятаме да отведем и нея като свидетел.

Реймънд отстъпи изумено назад. Джеймсън пое по коридора. Помощникът му щракна белезниците и помъкна все още съпротивляващия се доктор Мейкън навън.

— Когато следващия път решите да разигравате полицията, госпожице Блейн — обърна се заместник-шерифът към пребледнялата като платно Адел, — имайте предвид, че ние не сме чак толкова глупави.

15

Пристигането на Пери Мейсън и Пол Дрейк остана почти незабелязано в суматохата. Дори след като адвокатът блъсна силно входната врата на планинската къща и влезе вътре, не всички извърнаха глави към него.

Доктор Мейкън бе престанал вече да се съпротивлява. Джеймсън се усмихваше триумфиращо, загледан в някакъв малък черен предмет в ръката си.

— Искам всички да бъдете свидетели на това — обърна се към присъстващите той. — Става дума за куршума, който доктор Мейкън току-що се опита да измъкне от мястото, където го бе скрил. Ще драсна една чертичка върху куршума, така че да бъде разпознат… Искате ли да кажете нещо в своя защита, докторе?

Доктор Мейкън само поклати глава.

— А вие, госпожице Блейн, явно сте го видели как влиза през прозореца? — обърна се към Адел заместник-шерифът.

Тя също само мълчаливо кимна.

— А вие искате ли да разкажете какво точно видяхте, както и да дадете обяснение как сте се озовали в тъмната спалня, където очевидно сте се скрили от…

Пери Мейсън пристъпи бързо напред.

— Не смятам, че госпожица Блейн би искала да говори каквото и да било — заяви решително той. — Както виждате, в момента е доста уплашена и разстроена.

Джеймсън явно едва сега забеляза присъствието на адвоката.

— Пак ли вие?

Пери кимна почтително и се засмя.

— Как се озовахте тук, по дяволите? Отдавна държим къщата под наблюдение.

— Ние с господин Дрейк току-що пристигнахме — отвърна адвокатът.

— Така значи.

— И след като съм тук, бих искал да поговоря с госпожица Блейн.

Този път Джеймсън се засмя многозначително.

— За съжаление, господин Мейсън, смятаме да отведем доктор Мейкън, а също и госпожица Адел в качеството ѝ на свидетел. Сигурно доста сте се постарали да пристигнете навреме, но трябва да ви кажа, господин Мейсън, че вече е твърде късно, не можете да спасите клиентката си от кашата, в която се е забъркала.

Заместник-шерифът се обърна към сътрудника си.

— Да ги извеждаме навън — подкани го той, а след като се замисли за миг, побърза да добави: — И да го направим колкото се може по-скоро.

Докато доктор Мейкън и Адел бяха изтикани скоростно навън, Мейсън прошепна на Пол Дрейк:

— Погледни червеникавата кал по обувките на Родни Бийтън.

Адел Блейн хвърли умолителен поглед към адвоката.

Той едва забележимо ѝ намигна, а след това допря показалец до устните си, за да ѝ направи знак да мълчи.

Заместник-шерифът се обърна към Родни Бийтън:

— Вашата кола е паркирана тук, нали? Ние сме оставили нашата долу до разклона. Ще ни откарате ли?

— Това ми прилича на молба, която всъщност е заповед — засмя се Бийтън.

— Е, ние можем да се разпореждаме само със собствените си коли — отвърна също с усмивка Джеймсън. — Предполагам, че вие предпочитате лично да карате своята.

— Да тръгваме — подкани ги Бийтън.

Джеймсън побърза да измъкне задържаните от къщата, като се постара да ги лиши от възможността да поговорят с Пери Мейсън. Адвокатът ги наблюдаваше най-спокойно как излизат, опрял се върху камината с цигара в ръка.

— И аз ще дойда с вас, ако не възразяваш, Род — обади се в последния момент Лола Стрейг.

Бийтън погледна въпросително към заместник-шерифа.

— Тя с вас ли дойде? — осведоми се Джеймсън.

— Да — кимна Бийтън.

— Добре тогава. Вземете и нея.

Бърт Стрейг понечи да каже нещо, но се въздържа и само внимателно проследи групата, докато излезе от къщата, прекоси верандата и пое по стълбите към колата.

— Независимо че сме доста изолирани тук, все пак от време на време преживяваме и по нещо вълнуващо — обади се Мирна Пейсън, след като колата бе вече тръгнала.

— Предполагам, че Адел Блейн е пристигнала с вас? — попита Мейсън.

— Това си е ваше право, господин Мейсън — отвърна тя.

— Кое по-точно?

— Да предполагате, каквото си искате.

Адвокатът се извърна и погледна въпросително към Харли Реймънд.

— Бих предпочел да не ме питате, господин Мейсън — каза той.

— Добре — сви рамене адвокатът.

— Това не ми харесва — обади се Бърт Стрейг. — Не ми харесва, дето забъркват и сестра ми в цялата тази каша.

— Каква каша? — попита Мейсън.

— Възможно е заедно с Родни Бийтън да са обиколили фотоапаратите — отвърна Бърт Стрейг. — Но със сигурност са били и някъде другаде.

— Забелязах червеникава кал по подметките на Родни Бийтън — подхвърли адвокатът.

— И какво от това? — попита изпълнен с подозрение Бърт.

— Просто се чудех откъде ли е минал, за да се полепи тази кал по подметките му.

Бърт Стрейг замълча.

— Следи от същата кал бяха открити по крачолите на панталоните на Джак Хардисти — продължи след малко Мейсън. — Същите панталони, които е носил, когато е открит мъртъв в планинската къща.

— Искате да кажете, че тази кал може да ви насочи към отговор? — попита Бърт Стрейг.

— Би могла — подхвърли адвокатът.

— Е, това е друго нещо. Не бих ви казал нищо, ако разпитвахте от любопитство или за да се опитате да замесите и сестра ми в тази история. Но сега съм готов да ви издам откъде се е полепила тази кал по обувките на Род.

— Откъде?

— Горе при входа на тунела към мината, намира се в планината, на около километър оттук.

— Калта навътре в тунела ли е? — попита Мейсън.

— Не, по пътеката, малко преди началото на тунела. Там винаги е влажно, защото избива водата от дренажа на мината. Горната пътека минава точно през това място.

— Май спомена, че си бил там тази вечер — обади се Реймънд.

— Бях. Но минах по долната пътека. Към тунела на мината водят две. Струва ми се, че навсякъде в този район е имало минни шахти и хората са оформили пътища, които са водили към тях. Но тези пътища постепенно са се изгубили, останали са само тесни пътеки.

— Значи горната пътека води оттук до тунела? — продължи с въпросите адвокатът.

— Да.

— А долната?

— Тя тръгва от другата страна, там, където е планинската къща на Родни Бийтън… Минах оттам тази вечер, докато търсех сестра си. Бийтън е разположил заредени фотоапарати навсякъде наоколо. Дори попаднах на един от тях и той се включи.

— Много бих искал да огледам тези пътеки, както и тунела към мината. Можем ли да го направим още сега?

— Това едва ли ще се хареса на Родни — отвърна колебливо Стрейг. — Той е заредил фотоапаратите си с надеждата, че ще успее да заснеме диви зверове. Не му е приятно, когато разни хора сноват наоколо и плашат дивеча нощем… Но ако е толкова важно…

— Важно е — прекъсна го Мейсън. — Все пак при това положение може би ще трябва да изчакаме Бийтън и да го попитаме дали е съгласен.

— Глупости — намеси се Мирна Пейсън. — Защо да се пречи на разследването само заради някакви си снимки… освен ако нямате желание специално да си поговорите с господин Бийтън.

— Смятам, че трябва да го отложим, докато той се върне — засмя се адвокатът. — О, ето го, той идва.

В настъпилата след думите му тишина ясно се долавяше шумът от колата на Родни Бийтън, която пълзеше нагоре към планинската къща. Само след миг Бийтън и Лола Стрейг се присъединиха към групата.

— Ама че хитър номер са изиграли — започна веднага той. — Скрили са колата си долу, а после са държали под наблюдение къщата. Явно са забелязали пристигането ти заедно с Адел, Мирна, но не са искали все още да щракват капана. Очаквали са още някой да се хване в него. Струва ми се, че може би дори са знаели, че доктор Мейкън ще се появи рано или късно, за да се опита да прикрие някакво доказателство… Всъщност някой наясно ли е какво точно стана?

Никой не му отговори.

— Не се съмнявам, че Адел е дошла с теб, Мирна — продължи той. — А когато е разбрала за пристигането ни, веднага се е скрила в онази спалня. Вътре е било съвсем тъмно и доктор Мейкън, без да я види, се е промъкнал през прозореца и се е насочил право към доказателството, скрито по-рано от него… Май се е опитал да измъкне така наречения фатален куршум, когато са го пипнали.

— Бедната Адел. Кой би могъл да я обвини, че бе изплашена до смърт — обади се Лола Стрейг.

Мирна Пейсън нищо не каза.

— Докато ви нямаше, Бийтън, стана дума за нещо, което бих искал да обсъдя с вас — намеси се Мейсън.

— Какво?

— Ами за червеникавата кал по подметките ви.

Бийтън погледна надолу и без колебание отвърна:

— Да, това е от района близо до тунела.

— Доколкото си спомням, ти не спомена, че сте ходили там отбеляза ядосано Бърт Стрейг.

Бийтън го изгледа отегчено, после безцеремонно отсече:

— Не сме влизали вътре, човече. Сигурно добре знаеш, че тази кал е полепнала по обувките ми от горната пътека малко преди началото на тунела. Минахме оттам, за да стигнем до едно от местата, където съм поставил фотоапарат. Става дума точно за същия, който се е включил при твоето преминаване.

— Тогава защо не сме се срещнали? — попита учудено Бърт Стрейг.

— Защото изчакахме известно време след присветването и едва тогава се запътихме да заредим наново фотоапарата — отвърна рязко Лола Стрейг. — Предупреждавам те, Бърт, или престани, или си върви вкъщи! Напомням ти, че съм свободна бяла жена, навършила двайсет и една години. Със сигурност нямам нужда някой да ме търси непрекъснато и да се грижи за мен и не разбирам защо трябва да правиш тези сцени пред толкова…

— Е, на нас това не ни прави никакво впечатление — опита се да я успокои Мейсън. — Ние се интересуваме единствено от червеникавата кал, полепнала по панталоните на Джак Хардисти. Освен това няма съмнение, че някой старателно се е опитал да почисти следите от кал по обувките му. Бях помолил Харли Реймънд да огледа наоколо, за да види дали няма да открие влажна пътека. Предполагах, че би трябвало да е близо до потока, тъй като от доста време не е валяло и…

— Трябваше да попитате мен, господин Мейсън — прекъсна го Бийтън. — Реймънд не познава добре околността. Аз щях да ви информирам. Тук наоколо има само едно място, където може да се попадне на такава почва; това е на горната пътека, водеща към тунела.

— Смятате ли, че ще е възможно да хвърлим по едно око там? — поинтересува се адвокатът.

— Разбира се… Но не разбирам какво би могъл да прави Джак Хардисти там.

Тъй като Мейсън не му отговори, Родни Бийтън явно осъзна важността на ситуацията и дори лекичко подсвирна с уста.

— Така значи. Някой ходил ли е към тунела напоследък?

Последваха единствено недоумяващи погледи и поклащания на глави.

— Значи съществува вероятност да намерим нещо там — обяви Бийтън.

— Какво е положението с фенерите? — обади се Дрейк. — Разполагаме ли с достатъчно? Аз имам само един и…

— Винаги нося допълнителни батерии и резервна крушка със себе си — прекъсна го Бийтън. — Тъй като непрекъснато бродя из планината нощем, не мога да си позволя да разчитам на случайността… А какво смятате, всички заедно ли да отидем?

Харли Реймънд бе единственият, който явно се колебаеше; после и той посегна към газовия фенер.

— Май всички тръгваме — каза сухо.

16

Малката група се движеше в колона по един по планинската пътека. Светлините от фенерите шареха наоколо, подобно на някаква странна процесия от светулки, проправящи си с мъка път в тъмната нощ.

— Ето това е мястото, господин Мейсън — обади се по едно време Родни Бийтън, който водеше колоната.

Адвокатът се наведе и огледа калния участък от пътеката.

— Тази малко странна червеникава кал идва от вътрешността на тунела — продължи да обяснява Бийтън. — Била е изкарана тук и утъпкана, когато прокопали навътре. Освен това откъм него непрекъснато се просмуква вода, поради което пътеката винаги е мокра.

— А какво можете да ми кажете за следите, които се виждат по нея? — попита Мейсън.

— Не знам дали ще разпозная всички. Ето тук са моите и на госпожица Стрейг. Тези със сигурност са от сърна, а тук според мен е минал койот, но както виждате има и доста по-стари следи, които не са вече толкова ясни. Те явно са останали от някого, който е минал преди нас с госпожица Стрейг.

— Я да погледнем по-навътре в тунела — предложи адвокатът.

Всички се заизкачваха към входа на стария тунел.

— Знаете ли колко е дълбок? — продължи с въпросите Мейсън.

— Не много — отвърна Бийтън. — Прокопали са го по някаква жила, а след това тя се изгубила.

Вътре в тунела въздухът беше спарен и застоял. Миришеше силно на пръст и скала.

— Направо настръхвам от това място — обади се Мирна Пейсън. — Никога не съм можела да издържа вътре дълго. Ако не възразявате, предпочитам да ви изчакам навън.

— Аз ще ти правя компания — обади се и Лола Стрейг. — И аз не обичам тунелите.

Бърт Стрейг се поколеба за миг, сякаш се опитваше да си намери извинение, за да остане с тях, но Лола му нареди:

— Ти тръгвай, Бърт. Върви с мъжете.

Родни Бийтън, Бърт Стрейг, Харли Реймънд, Пол Дрейк и Пери Мейсън влязоха и отидоха до края на тунела. Фенерът на Родни Бийтън пръв освети разкопаното място в дъното.

— Тук като че някой се е готвел да зарови нещо — отбеляза Бийтън, насочвайки светлината точно към мястото в дъното на тунела, където между скалите имаше дупка.

— По-скоро ми се струва, че нещо е било заровено там, а след това е извадено — обади се Мейсън.

Бийтън се замисли върху думите му.

Дрейк хвърли многозначителен поглед към адвоката.

Пери освети с фенера си стените на тунела.

— Не виждам тук никаква лопата — отбеляза след това.

Всички останали фенери внимателно направиха същия кръг.

— Прав сте, наистина няма лопата — обади се Бърт Стрейг.

— Освен това тази дупка май не е изкопана с обикновена лопата — допълни адвокатът. — Тук по-скоро е използван градински бел… Виждате ли тук, отбелязало се е почти цялото острие.

Бийтън се наведе напред.

— Точно така — потвърди той. — Бих добавил също…

Мейсън го хвана за рамото.

— Според мен трябва да оставим всичко както сме го намерили, може да се използва като доказателство — обясни му той. — Предлагам да излизаме. И нека се опитаме да не се докосваме до нищо.

Излязоха мълчаливо от тунела и обясниха на Лола Стрейг и на Мирна Пейсън какво са открили.

— Много бих искал да погледна и долната пътека, която води към къщата на Бийтън — каза Мейсън. — Доколкото разбирам, този тунел май е разположен на територията на област Керн, така ли е?

— Да, доста отвъд граничната линия е — поясни Бийтън.

— Колко отвъд според вас?

— Ами не по-малко от осемстотин метра. Защо, има ли някакво значение?

— Възможно е да има — измърмори многозначително адвокатът.

— Най-добре ще е оттук нататък аз да ви водя — каза Бийтън. — Отново съм заредил фотоапарата, който се е задействал при преминаването на Бърт Стрейг по пътеката. Затова ако не възразявате, ще ви помоля да заобиколим това място.

Той пръв пое надолу по пътеката, движеше се с широки бързи крачки и съвсем ритмично като човек, който отлично познава мястото.

След известно време неочаквано забави ход.

— Апаратът е точно отпред. Виждате ли го?

При внимателно вглеждане наистина се забелязваше стативът, върху който бяха поставени фотоапарат и светкавица към него.

— А как се задейства? — поинтересува се Мейсън.

— Опънал съм копринен конец през пътеката — обясни Бийтън.

— И аз налетях точно на него — обади се Бърт Стрейг.

— Да, виждат се твоите следи — каза Реймънд — … явно си се движил напред.

Той посочи към ясните следи от каубойските ботуши на Бърт Стрейг, оставени очевидно, докато е бързал нагоре по планинската пътека.

— Толкова се бях притеснил за сестра си… — объркано започна да обяснява Бърт Стрейг. — Може би постъпих доста глупаво тази вечер, Род. Надявам се, че ще ми простиш, нали?

Бийтън протегна грубата си ръка и стисна протегнатата длан на Стрейг.

— Да забравим за това. Сестра ти наистина е забележителна, така че не мога да те виня, че не я изпускаш от очи.

17

Убийство на астрологическа основа?

Наистина ли съдбата на Джак Хардисти е била под контрола на звездите?

Юридически проблеми спират временно разследването на убийство

Властите в област Керн са попаднали на нови доказателства, които сочат, че убийството може би е извършено в изоставен тунел на мина.

Последните данни от разследванията показват, че убийството на Джак Хардисти е един от най-обърканите случаи, с които някога са се сблъсквали местните власти.

Късно следобед вчера от шерифската служба бе оповестено, че заровеният часовник, открит както твърди Харли Реймънд, който неотдавна се завърна от фронта след раняване, от самия него на мястото на престъплението, е бил сверен според звездното време.

Специалистите сочат, че звездното време доста се различава от времето, което ние ползваме, тъй като според него продължителността на годината е по-голяма с двайсет и четири часа. Властите смятат, че този часовник би могъл да се окаже важна улика за разследването, ако убиецът на Джак Хардисти наистина се е ръководел в своите действия от влиянието на звездите.

„Багъл“ вече се обърна към един от най-известните астролози, за да направи хороскоп на Джак Хардисти. Известно е, че той е роден на трети юли, което според астролозите означава, че е зодия Рак. Специалистите подчертават, че родените под този знак се разделят на две категории — активни и пасивни. Те са изключително чувствителни и преживяват дълбоко обидите и всяка несправедливост, реална или измислена от самите тях. Понякога напълно губят контрол върху емоциите си и не се отличават с добро здраве.

След като последните разследвания показаха, че престъплението вероятно е извършено на територията на област Керн или толкова близо до границата между областите Керн и Лос Анджелис, че попада под юрисдикцията и на двата района, областният прокурор в Керн е започнал свое независимо разследване…

18

Охранител в дома на Хардисти е изненадан с удар по главата

Парче от счупени очила би могло да помогне в разследването на убийството

Тайнствена жена нанася удар по главата на оставен от заместник-шерифа охранител в дома на жертвата

Днес разследванията по убийството на Хардисти неочаквано се придвижиха значително напред.

Добре информиран по случая източник, който пожела да остане анонимен, твърди със сигурност, че в момента на убийството Джак Хардисти е разполагал с голяма сума пари. Говори се, че средствата вероятно са били взети от банката в Роксбъри, където той е работел.

При претърсването на къщата на жертвата представителите на следствието са се натъкнали на заключено масивно бюро. Тъй като бюрото има антична стойност, бащата на съпругата на убития Винсънт П. Блейн е настоял да не се чупи ключалката. Той помолил полицаите да вземат ключ или от госпожа Хардисти, или от Адел Блейн. Полицаите направили опит да отворят ключалката с традиционния шперц, но не успели, тъй като на бюрото е била монтирана една от най-съвременните системи за заключване.

Полицията започнала да издирва ключ, който да може да отвори бюрото, като оставила Джордж Крейн от икономическия отдел на полицейското управление в Роксбъри да охранява къщата. Госпожа Хардисти, която категорично отказваше да отговаря на всякакви въпроси, свързани със случая, най-накрая се съгласи да позволи на властите да използват нейния ключ, за да отворят бюрото.

Малко преди девет часа вечерта обаче в полицейското управление на Роксбъри се обадил мъж, който полицията все още не е успяла да идентифицира. Той съобщил, че е чул изстрел, който идвал от къщата на Хардисти. Полицаите Франк Мариголд и Джим Спенсър пристигнали бързо на мястото и открили Джордж Крейн в безсъзнание след удар по главата, нанесен му с палка от някаква жена, по която Крейн е стрелял и твърде е възможно да е успял да я рани. В доклада за събитието е посочено, че при пристигането на полицията адвокатът на госпожа Хардисти и някакъв частен детектив са се намирали също в дома на Хардисти. Разрешено им е било да си тръгнат, без да бъдат претърсвани. Бюрото е било отворено, ключалката счупена, а документите са били разхвърлени на пода (вж. снимката).

В същото време полицията е открила веществени доказателства, които недвусмислено показват къде точно е било извършено престъплението. До гранитна скала на около седемдесет и пет метра от планинската къща на Блейн, в която бе открито тялото на жертвата, полицията откри парче от счупени очила. Анализът на компетентни експерти показа, че парчето е от очилата на Джак Хардисти — очилата, които изобщо не бяха открити у мъртвеца.

При представянето на това доказателство областният прокурор на Керн бе принуден да отстъпи и да се съгласи, че случаят е под юрисдикцията на област Лос Анджелис…

19

Пери Мейсън нервно хвърли вестника настрана. Дела Стрийт го погледна съчувствено.

— Почти беше успял, шефе.

— Почти не върши никаква работа — не и в този случай — отвърна той.

— Направи ми впечатление, че ти е „било разрешено да си тръгнеш, без да бъдеш претърсен“.

— Да бе, това е дебелашки начин да се намекне, че двамата с Пол Дрейк сме влезли и сме прибрали откраднатите деветдесет хиляди долара, които вероятно ще задържим за себе си като хонорар — отбеляза с горчивина адвокатът. — Поредният прекрасен пример за злонамерените инсинуации на полицията.

— Не можеш ли да направиш нещо по въпроса?

Мейсън поклати глава.

— В израза няма нищо обидно. Просто са ни пуснали да си тръгнем, без да ни претърсват. Това си е факт. Може би трябваше специално да настоявам да ни претърсят, но в момента така бързах да се измъкна час по-скоро оттам, че изобщо не се замислих за последствията.

— Ако убиецът наистина е разчитал на астрологията при избора на най-подходящия момент за деянието си, той е действал невероятно успешно — обади се Дела. — Този случай май се оказва твърде заплетен. Първо се получава една представа, после нещата съвсем се извъртат.

Мейсън си запали цигара.

— Разследването на престъплението прилича на подмяната на автомобилна гума. При едни случаи крикът работи безупречно, болтовете се развинтват без затруднения, новата гума пасва идеално и скоро отново си на път, все едно, че нищо не се е случило. Друг път всичко се обърква. Крикът не работи както трябва и дори когато най-накрая успееш да повдигнеш колата, тя най-неочаквано се изплъзва от него, старата гума не може да се измъкне, новата не влиза лесно… Този случай е точно като онези, при които всичко се обърква.

— Срещна ли се с госпожа Хардисти?

— Да.

— И какво ти каза тя?

— Нищо, абсолютно нищо.

— Искаш да кажеш, че не пожела да говори пред теб — своя адвокат?

— Не казва нито дума. Нито на полицията, нито на мен.

— Ами Адел?

— Адел Блейн се криеше, тъй като явно е знаела, че сестра ѝ е изпратила бележка на доктор Мейкън, която би могла да се нарече недискретна.

— Недискретна във викторианския или в правния смисъл на думата? — попита с усмивка секретарката му.

— И в двата.

— Но казала ли е за това на полицията?

— Нямам представа какво е казала на полицията. Съмнявам се, че го е направила. Накарали са я да говори, но доколкото разбрах, май е дала противоречиви показания. Доста се съмнявам обаче, че са успели да измъкнат кой знае какво от нея.

— А доктор Мейкън?

— Доктор Мейкън е влюбен. В същото време е самоуверен хирург, свикнал да се справя с всякакви ситуации — напълно е възможно той да е убил Джак Хардисти.

— Няма ли да се съгласиш да поемеш защитата му? — попита Дела Стрийт.

— В никакъв случай — отвърна адвокатът. — Ние представляваме госпожа Джак Хардисти и никой друг, освен нея. Тя вероятно е влюбена в доктор Мейкън, знае някои факти, които биха могли да насочат обвиненията към него, и точно затова не иска да говори дори с мен.

Другото, което ме тревожи, е областната прокуратура. Разбрах, че случаят е поверен на нов заместник-областен прокурор — казва се Томас Л. Макнер. Смятат го за истинска фурия в правораздаването. Дошъл е някъде от изток, където е имал невероятен успех още от началото на кариерата си. В девет от всеки десет случая е успявал да извоюва наказателна присъда за обвиняемите. Но не е само това, областната прокуратура като че разполага с някакви доказателства и с нетърпение ме очаква да ѝ падна в лапите.

Точно затова съм убеден, че този случай няма да е от онези, когато автомобилната гума се подменя лесно и без затруднения…

Мейсън поклати замислено глава.

— Предчувствам, че нещо не е наред — продължи тихо. — В този случай има някои аспекти, за които нищо не знам… Често си ми казвала, че може би ще е по-добре, ако си стоя в кантората и чакам хората сами да идват при мен с проблемите си, както правят повечето адвокати, а не да се хвърлям към фронтовата линия. Но виж този пример. Още от началото изостанах с една крачка и като наблюдавам начина на действие на областната прокуратура, вече съм напълно сигурен, че те очакват да осъдят лесно двамата обвиняеми.

— А кой ще защитава доктор Мейкън? — попита Дела Стрийт.

— Сам ще се защитава — засмя се адвокатът. — Този стар самонадеян хирург е убеден, че може да се справи. Готов е да застане сам там, където дори и ангелите не смеят да…

Вратата рязко се отвори. Влезе Пол Дрейк, който явно бе толкова развълнуван, че дори не си направи труда да почука.

— Изиграха те, Пери — извика веднага.

— Кой?

— Областната прокуратура.

— За кое?

— По случая Хардисти. Приключили са с разследването, разполагат с неопровержими доказателства за престъпление. Най-добре да се опиташ да потърсиш смекчаващи вината обстоятелства.

— Изтръгнали са признания?

— Не, но са открита нещо, което прави тезата им непробиваема. Нямам представа за какво точно става дума, но май е свързано с някаква инжекция. Това успях да разбера. Областният прокурор даде тази информация на един от журналистите. Спомена, че би искал да види изражението ти, когато бъде представено доказателството. Твърдеше също, че при всичките си досегашни случаи винаги си знаел с какви точно доказателства разполага обвинението, но този път те очаква изненада, така че ще изгубиш.

— При тези обстоятелства имам само една възможност.

— Каква?

— Да се доверя на добрия кръстосан разпит — засмя се адвокатът.

— Според мен ще е по-добре, ако признаеш вината на клиентката си в по-дребно престъпление, за да избегне обвинението в убийство. Но предполагам, че областният прокурор няма да ти позволи да го направиш. Отдавна очаква да му паднеш в ръчичките, а този път е убеден, че нямаш никакви шансове да го изиграеш. Все пак би могъл да опиташ със смекчаващите вината обстоятелства.

— Не ми се вярва да успея — призна Мейсън. — Не бих се опитвал дори, освен ако Милисънт Хардисти не ми признае, че е виновна и не ме помоли да действам по този начин… Ти какво разкри във връзка с парчето стъкло от очила, Пол?

Детективът не можа да скрие учудването си.

— Ами аз си мислех, че едва ли има основание да се съмняваме в заключенията на областната прокуратура в това отношение… — започна неуверено.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами те са направили анализ на парчето стъкло, което Харли Реймънд им е дал, оказало се, че то напълно съвпада със стъклата от очилата на Джак Хардисти.

— Ами парчето, с което разполагаш ти?

— То ще е от същите очила, предполагам.

— Нима изобщо не си го проверил?

— Не.

— Веднага го дай за анализ — разпореди адвокатът.

— Но то със сигурност ще е същото, Пери.

— Откъде би могъл да знаеш?

Детективът се замисли за миг, а след това се усмихна.

— Предполагам, че просто съм приел, че не е възможно да е другояче, Пери — призна той.

Мейсън кимна с разбиране и настоя:

— Непременно искам да го провериш.

20

Подборът на съдебните заседатели по делото „Щатът Калифорния срещу Милисънт Блейн Хардисти и Джеферсън Мейкън“ отне ден и половина. В два часа следобед на втория ден съдебните заседатели вече се бяха заклели, седяха удобно отпуснати на местата си и гледаха с очакване към областния прокурор.

Новият заместник-прокурор Томас Л. Макнер пристъпи бавно и застана пред съдебните заседатели, за да направи встъпителната си пледоария.

— Дами и господа съдебни заседатели, нямам намерение да излагам подробности по онова, което възнамеряваме да докажем. Ще оставя доказателствата сами да говорят в полза на тезата на обвинението. Отдавна съм се убедил, че е излишно областният прокурор да се опитва да убеждава интелигентни хора като вас какво означават доказателствата или какво очаква да докаже с тяхна помощ. Ще се огранича единствено да кажа, че в първия ден на октомври на настоящата година обвиняемите са убили Джак Хардисти, съпруг на обвиняемата Милисънт Хардисти. Ще оставя на вас, госпожи и господа, сами да си направите заключението как се е случило всичко. Като пръв свой свидетел призовавам Франк Л. Уимбли от отдел „Убийства“ на полицията.

След като се закле според съдебната процедура, господин Уимбли даде доказания, свързани с откриването и идентифицирането на тялото, направените снимки, показващи точното положение и състоянието на убития. След него на свидетелското място бе призован доктор Клод Ричи, един от специалистите, направили аутопсията.

Доктор Ричи, който бе човек с голям опит и добра квалификация, разказа, че е прегледал тялото на Джак Хардисти; че смъртта е настъпила от кръвоизлив и шок, резултат от рана от куршум, изстрелян в гърба на жертвата. Според него куршумът е преминал от лявата страна на гръбначния стълб и се е спрял някъде под рамото, но по време на аутопсията не е бил открит.

Макнер зададе няколко въпроса, свързани с липсата на куршума, за да могат съдебните заседатели да обърнат внимание на този факт. Макар че несъмнено от седмици е знаел, че куршумът не е бил открит по време на аутопсията, той се престори на изненадан.

— Правилно ли ви разбрах, докторе? Фаталният куршум наистина ли не беше намерен в тялото?

— Точно така. Куршумът не е намерен.

— И мога ли да ви попитам защо?

— Защото е бил изваден.

— Не е възможно сам да е паднал по някакъв начин, нали?

— Невъзможно е.

— Нито пък е преминал от гърба до гърдите?

— Не, сър. Не открихме рана, през която да е излязъл.

Заместник-прокурорът погледна многозначително към съдебните заседатели.

— Бихте ли ни казали, докторе, дали сте открили и още нещо странно при огледа на тялото?

— Да.

— И какво е то?

— Използвано е било лекарство.

— Наистина ли? И за какво точно лекарство става дума?

— Според мен се отнася за скополамин.

— И бихте ли изяснили по-точно предназначението на това лекарство?

— Сред множеството му ефекти е и откриването или по-скоро предотвратяването на опити за измама.

— Бихте ли ни обяснили малко по-подробно, докторе?

— Да. Когато се смеси с морфин в съответните пропорции, скополаминът може да окаже въздействие върху мозъка, като заедно с това не уврежда останалите способности на пациента — паметта му, слуха и способността му да говори. Всъщност паметта се изостря. Описани са множество случаи, при които пациенти под въздействието на скополамин са си признават разни дребни нарушения при шофиране, за които напълно са били забравили.

— Значи вие твърдите, че това лекарство е предназначено да предпази от лъжи?

— Точно така. В „Науката срещу престъпленията“ Хенри Мортън Робинсън цитира експерименти, правени с обекти, на които е даден скополамин, а след това те са били принуждавани да говорят неверни неща, опитвали са се да го направят, но им е било невъзможно да изопачат истината.

Макнер погледна към съдебните заседатели, след това отново се извърна към свидетеля:

— Какво можете да ни кажете за часа на смъртта, докторе?

— Смъртта е настъпила между седем и половина и десет часа вечерта на първи октомври.

— Това ли са възможните крайни граници?

— Точно така, това са възможните крайни граници, сър. Ако трябва да определя някакъв по-точен час, използвайки закона за вероятностите, бих казал, че има вероятност едно към петдесет жертвата да е срещнала смъртта си между седем и половина и седем и четирийсет и пет; същата е вероятността убийството да е станало между девет и четирийсет и пет и десет часа. А за времето между осем и четирийсет и пет и девет часа вечерта вероятността е трийсет от петдесет.

— Като имате предвид вида на раната, смятате ли, че смъртта е настъпила моментално?

— По-скоро не. Жертвата е живяла най-малко пет минути и най-много един час след раняването. Средно около половин час. Отговорът ми се основава на размера на вътрешния кръвоизлив.

— Свидетелят е ваш за кръстосан разпит — обърна се заместник-прокурорът към Пери Мейсън.

Адвокатът изчака, докато свидетелят извърне поглед към него, и едва тогава го запита:

— Можете ли да кажете дали жертвата е била застреляна в леглото, където бе намерена, или е занесена по-късно там?

— Не бих могъл да твърдя със сигурност — отвърна честно доктор Ричи. — Не ми е възможно да отговоря категорично на въпроса ви. Нали разбирате, аз съм лекар, а не детектив. Мога да направя точни медицински заключения, преглеждайки тялото. Това е всичко.

— Разбирам, докторе. Между другото, имаше ли някакви изгаряния от барут по кожата на убития?

— Не, сър.

— Вие направихте ли оглед на дрехите му?

— Да, сър.

— Забелязахте ли дупка от куршум върху сакото, което убитият е носел?

— Да, сър. Имаше такава дупка.

— Тогава очевидно сакото му е било съблечено, след като са стреляли по него.

— Както вече ви обясних, адвокате, аз не съм детектив — засмя се свидетелят. — Вашият намек явно е насочен към съдебните заседатели, не към мен.

Макнер се усмихна победоносно и огледа съдебните заседатели.

Мейсън само кимна и попита:

— Вие май сте професионалист в залаганията, докторе?

Доктор Ричи направо онемя от възмущение.

— Не, разбира се. Как можете да ми задавате подобен въпрос.

Сега беше ред на адвоката да се засмее:

— Ами вашите предположения, преценките ви за вероятностите май не бяха свързани с познания, типични за един лекар. Мога ли да ви попитам дали очакванията ви за часа на смъртта, основаващи се на определена вероятност от петдесет, бяха просто случайна оценка или са свързани с математически пресмятания?

Доктор Ричи се поколеба за миг, явно преценявайки дали би могъл да отговори на следващи въпроси от кръстосания разпит, свързани със законите на вероятностите.

— Бяха просто случайна оценка — призна накрая малко глуповато.

— И тази преценка не е свързана с квалификацията ви като лекар?

— Само в общите формулировки.

— Значи нямате опит в калкулиране на вероятностите или в използването на математическите закони, свързани с тях?

— Ами… не.

— При това положение сте направили една произволна оценка, която най-вероятно е погрешна?

— Е, това бе просто предположение.

— Да разбирам ли, че сте искали да изкажете предположение? Само че се заклехте тук и то вече се приема като факт?

— Бих могъл да кажа и оценка.

— Много ви благодаря, докторе — кимна му почтително Мейсън. — Това е всичко.

— Господин Пери Мейсън е тук в качеството на защитник на обвиняемата Милисънт Хардисти — обясни съдия Канфийлд на съдебните заседатели. — Доктор Джеферсън Мейкън ще се защитава сам. Затова искам да попитам доктор Мейкън, дали би искал да подложи свидетеля на кръстосан разпит.

— Да — обяви веднага обвиняемият. — По какъв начин установихте наличието на скополамин?

— Разчитах преди всичко на теста на Уормли, макар че направих също така и теста на Герард и на Уейсики.

— И си позволявате да твърдите — започна възмутено доктор Мейкън, — че съм дал скополамин на този човек, за да го накарам да говори и да ми каже определени неща, преди да го убия?

— Това си е лично ваше заключение, докторе — отвърна свидетелят, като се извърна към съдебните заседатели. — Аз не съм правил дори подобни намеци. Просто изложих фактите, които съм установил.

— Нямам повече въпроси — измърмори доктор Мейкън.

— Следващият ми свидетел би трябвало да е враждебно настроен към обвинението — оповести заместник-областният прокурор. — Не ми е приятно да го призова, но съм принуден да го направя. Моля господин Винсънт П. Блейн, бащата на обвиняемата Милисънт Хардисти, да заеме свидетелското място.

Блейн веднага изпълни желанието му. На лицето му бе изписано безпокойство, но независимо от това до голяма степен се владееше, застана на банката изправен и изпълнен с достойнство.

— Поради роднинските ви връзки с единия от обвиняемите, господин Блейн, съм принуден да ви задам някои основни въпроси — започна Макнер.

Свидетелят наведе почтително глава, за да покаже разбирането си.

— Вие сте знаели, че зет ви Джак Хардисти е откраднал пари от банката в Роксбъри, нали?

— Да, сър.

— За десет хиляди долара ли ставаше дума?

— Това е приблизителната сума.

— И когато вие отказахте да го прикривате, Хардисти взе още деветдесет хиляди долара и ви заплаши, че ако го издадете, ще скрие тези пари и вие няма да получите нищо; в същото време ако го спасите от затвора и покриете липсата от десет хиляди долара, той беше готов да върне деветдесетте хиляди, така ли?

— Не ми предложи сделка точно с тези думи.

— Но в същността си предложението му беше такова?

— Важното в този случай е, че когато облигационната компания емитира облигация на името на господин Хардисти, тя изисква определени гаранции. Истината е, че аз по принцип бях поел ангажимента пред облигационната компания да покрия евентуалните им загуби, свързани с облигацията на името на Хардисти.

— А възстановихте ли си деветдесетте хиляди долара?

— Не, сър.

— Или някаква част от тях?

— Не, сър.

— Това е всичко.

Защитата се отказа от кръстосан разпит.

— Сега ще призова още един враждебно настроен към обвинението свидетел — обяви Макнер. — Адел Блейн.

Адел Блейн, напрегната и изнервена, застана на свидетелското място, закле се да говори истината и само истината, каза името и адреса си, без да откъсва очи от енергичния млад заместник-областен прокурор, който явно притежаваше някакъв особен магнетизъм, позволяващ му да привлича вниманието на цялата съдебна зала върху себе си.

— Вие сте запозната с разположението на планинската къща на баща ви, в която на втори октомври бе открито тялото на Джак Хардисти, нали, госпожице Блейн?

— Да, сър.

— И лично сте били там на първи октомври следобед?

— Да, сър.

— По кое време?

— Не бих могла да определя точно. Беше някъде след четири, струва ми се, преди пет без петнайсет, така че най-вероятно е било около четири и двайсет.

— Това ли е най-точното определение за часа, което можете да дадете?

— Да, сър.

— Видели сте Джак Хардисти да пристига с колата си?

— Да, сър.

— Той спря ли в планинската къща?

— Точно това направи.

— А видяхте ли го да изважда нещо от колата си?

— Да, сър.

— Какво?

— Лопата.

— Можете ли да познаете тази лопата, ако я видите отново?

— Не, сър.

— Сама ли бяхте на мястото?

— Не, сър. Господин Реймънд беше с мен.

— Господин Харли Реймънд ли?

— Точно той.

— И какво направихте, след като видяхте, че Джак Хардисти спира в планинската къща? Просто ни опишете по-нататъшните си действия, моля ви.

— Ами върнах се в Кенвейл с господин Реймънд. Оставих го в хотела в града. После…

— Почакайте, моля — прекъсна я Макнер. — Не забравихте ли нещо? Преди това не се ли срещнахте с обвиняемата, госпожа Хардисти?

— Да, точно така. Видях я в колата ѝ.

— И къде отиваше тя?

— Не зная.

— Но все пак караше по пътя, който води към планинската къща, нали?

— Да.

— Разговаряхте ли с нея?

— Да.

— Господин Реймънд също участваше в разговора, нали?

— Да.

— Тя попита ли ви дали съпругът ѝ е в планинската къща?

— Да, струва ми се.

— И вие и съобщихте, че сте го видели там?

— Да.

— След което тя се качи в колата и продължи към планинската къща?

— Да.

— Вие сте наясно, че тя е отишла точно там, нали, госпожице Блейн?

— Не, сър, не смятам, че е направила това.

— Вие оставихте господин Реймънд в хотела, след което веднага обърнахте колата и се насочихте към пътя за къщата, нали?

— Да.

— А сега ще ви помоля да ни разкажете, госпожице Блейн, какво открихте, когато пристигнахте в планинската къща — или по-точно на пътя, където започва отклонението, водещо към нея?

— Намерих сестра си.

— Обвиняемата по това дело?

— Да.

— Какво правеше тя?

— Бе застанала в края на насипа.

— Забелязахте ли някакви признаци на емоционално разстройство у нея… имам предвид външни прояви?

— Плачеше. Беше много разстроена.

— Каза ли ви нещо за револвера?

Адел Блейн се огледа объркано, сякаш бе хваната в капан, а не се намираше на свидетелското място под клетва, че ще казва истината и че ще отговаря на настъпателните въпроси на този енергичен обвинител.

— Спомена ли ви нещо за револвера? — повтори Макнер.

— Заяви, че го е изхвърлила.

— Какви бяха точните ѝ думи? Спомена ли, че го е хвърлила в пропастта, пред която бе застанала?

— Не, просто каза, че го е изхвърлила… друго не си спомням.

— И обясни ли защо?

Адел погледна умолително към Мейсън, но адвокатът не се намеси. Само че това не беше мълчание на поражението, а просто проява на достойнство. Погледът му бе насочен право напред. Лицето му като че бе изсечено от камък. Всеки друг адвокат на негово място би подскачал постоянно, за да прави възражения, би се опитвал да отхвърля свидетели, да бави процедурата, за да спечели малко време, в което би могъл да открие някакви важни доказателства. Мейсън обаче мълчеше.

— Да, обясни ми защо — призна Адел Блейн.

— Какво по-точно ви каза?

— Твърдеше, че се е страхувала.

— От какво се е страхувала?

— Не уточни от какво.

— Няма съмнение, че ако се бе страхувала от съпруга си, тя би запазила револвера — започна Макнер, без да откъсва поглед от свидетелката. — Изхвърлянето би могло да означава, че се е страхувала от себе си. Вие така ли разбрахте думите ѝ, госпожице Блейн?

Едва сега Мейсън се изправи.

— Ваша милост — започна съвсем спокойно, — възразявам срещу този въпрос. Чрез него се правят определени внушения. Това е по-скоро опит на прокурора да подлага на кръстосан разпит собствения си свидетел. Не бих си позволил да се опитвам да преча на излагането на фактите, за да могат съдебните заседатели да се запознаят с тях. Но възразявам на неправомерни въпроси като този.

Макнер се опита да спори, но съдия Канфийлд му направи знак да замълчи.

— Възражението се приема — обяви след това. — Въпросът е неправомерен.

Заместник-областният прокурор отново се обърна към свидетелката и продължи с удвоени усилия атаките си, опитвайки се да убеди съдебните заседатели, зрителите в залата, а и самата свидетелка, че пред тях стои човек, който не би се спрял пред нищо и когото неуспехите само амбицират за по-активна борба.

— Какво направи сестра ви след това?

— Качи се в колата си.

— Къде се намираше колата ѝ?

— Беше паркирана наблизо.

— Искате да кажете, че колата е била спряна на главния път преди отклонението към планинската къща?

— Да.

— Но не от страната, където точно започваше отклонението към къщата на баща ви?

— Не.

— Какво стана след това?

— Последва ме към града.

— Вие ли предложихте това?

— Да.

— И какво се случи по-нататък?

— Когато стигнахме в Кенвейл, неочаквано я изгубих.

— Искате да кажете, че тя нарочно е престанала да ви следва?

— Нямам представа. Когато стигнах до дома ни, нейната кола не беше вече зад моята.

— И какво направихте? Къде отидохте?

— Заминах за Роксбъри.

— За Роксбъри, значи — повтори малко ехидно заместник-областният прокурор. — Отишли сте направо в дома на обвиняемия, доктор Джеферсън Мейкън. Попитали сте за него и икономката ви е обяснила, че той не си е вкъщи, отишъл е на посещение при болен. Така ли беше?

— Точно така.

— Тогава сте изчакали лекарят да се върне, нали?

— Да.

— И кога се появи той?

— Приблизително около десет и половина.

— Какво казахте на обвиняемия доктор Мейкън?

— Попитах го дали е виждал сестра ми.

— И какъв беше отговорът му?

— Само момент, моля — намеси се съдия Канфийлд. — Бих искал да уведомя съдебните заседатели, че показанията на свидетелката за изказани твърдения от доктор Мейкън могат да се смятат за доказателство единствено по отношение на обвиняемия Мейкън като направена от самия него декларация. Те не могат да имат отношение към другата обвиняема, Хардисти, или да се използват като доказателства срещу нея. Сега вече можете да отговорите на въпроса, госпожице Блейн.

Адел едва сдържаше сълзите си.

— Той ми каза, че не е виждал сестра ми — отрони тихо.

— Свидетелката е ваша за кръстосан разпит — обърна се Макнер към Мейсън.

— Нямам въпроси към нея — спокойно обяви адвокатът.

Това очевидно доста ядоса заместник-областния прокурор. Той започна трескаво да представя доказателства, свързани с донесената от Джак Хардисти лопата. Някакъв свидетел потвърди, че е видял Хардисти да използва лопатата в градината. Забелязал ли е нещо особено, нещо специфично за лопатата, попита го Макнер. Тогава свидетелят заяви, че е забелязал инициалите Д. Х., издълбани върху дървената дръжка.

И в този момент Макнер с победоносно изражение изпрати пристава до съседната стая. Той се върна с лопатата, която бе представена на свидетеля за разпознаване.

— Да, това беше същата лопата. Инициалите са точно на мястото си.

Свидетелят без колебание потвърди, че това е точно лопатата, която е видял в ръцете на Джак Хардисти.

Защитата отново се отказа от кръстосан разпит.

Макнер погледна към часовника. Наближаваше времето за приключването на следобедното заседание. Но очевидно той очакваше появата на някакво изключително важно доказателство, с което бе планирал да завърши представянето на обвинението в първия ден.

— Призовавам свидетеля Чарлс Ренфрю — обяви тържествено.

Чарлс Ренфрю се оказа около петдесетгодишен човек, който говореше бавно, движенията му бяха съвсем спокойни и очевидно не би могъл да се стресне от кръстосан разпит, като в същото време приемаше със задоволство призоваването си на свидетелското място, тъй като явно обичаше публичността.

Оказа се, че е служител в полицията в Роксбъри. Бе направил най-внимателен оглед около къщата на обвиняемия доктор Джеферсън Мейкън, където се намира и приемният му кабинет.

— Господин Ренфрю, бих искал да ви покажа една лопата, която вече бе разпозната от друг свидетел — започна заместник-областният прокурор. — Въпросът ми към вас е дали сте виждали тази лопата?

— Разбира се — отвърна веднага свидетелят. — Намерих я…

— Попитах ви всъщност дали сте я виждали по-рано — уточни Макнер.

— Да, сър. Виждал съм я.

— Кога?

— Ами в деня, в който направих огледа, на трети октомври.

— И къде по-точно я видяхте?

— До прясно разкопано място в задната част на градината на господин Мейкън, близо до гаража му.

— И вие сте напълно сигурен, че това е същата лопата, която намерихте тогава на онова място?

— Да, сър.

Макнер се усмихна триумфално.

— Сигурно нямате ни най-малка представа по какъв начин тя е била транспортирана от планинската къща в имота на господин Мейкън?

— Възразявам, ваша милост — намеси се Мейсън. — Прави се заключение, което не е доказано, като се приканва свидетелят да го потвърди. Защото все още не съществуват сигурни доказателства, че в колата на Джак Хардисти се е намирала точно тази лопата.

— Адвокатът е прав, ваша милост — съгласи се веднага заместник-областният прокурор. — Точно това смятам да докажа утре. А междувременно ще оттегля въпроса си. — После се обърна и се усмихна на съдебните заседатели.

Отново не последва кръстосан разпит.

Макнер продължи със следващите свидетели. Родни Бийтън разказа, че е видял обвиняемата Милисънт Хардисти, застанала в края на пътя, загледана в пропастта. Държала някакъв предмет, а ръката и била повдигната назад, готова да го хвърли. Призна, че не би могъл да се закълне, че тя наистина е хвърлила предмета в пропастта. Възможно е в последния момент да е променила намерението си. Той потвърди също така, че на следващия ден двамата с Лола Стрейг са претърсили пропастта и са открили трийсет и осемкалибров револвер. После разпозна револвера.

Мейсън не го подложи на кръстосан разпит.

Когато на свидетелското място бе призована Лола Стрейг, тя също съобщи за намерения револвер и го идентифицира. След това с драматичен жест Макнер представи писмени доказателства, които показваха, че този револвер е купен от Винсънт П. Блейн два дни преди Коледа през 1941 година.

В този момент заместник-областният прокурор погледна многозначително към часовника и съдия Канфийлд, разбирайки намека му, обяви, че е време да приключи следобедното съдебно заседание.

Макнер напусна съдебната зала с нескрито задоволство, което се излъчваше от цялото му същество. На входа го посрещнаха светкавиците на репортерските фотоапарати — журналистите бързаха да подготвят материалите си за сутрешните издания.

21

На втория ден Макнер започна да призовава свидетелите си по такъв ред, че не остана никакво съмнение, че съзнателно бе изградил обвинителната си стратегия, разчитайки на няколко драматични върхови точки. Свикнали с традиционния метод на воденето на едно дело за убийство, като се започне от предявяване на обвинението и се стигне до присъдата, множество служители от съда и съдебни заседатели се тълпяха в залата, привлечени от динамиката и размаха на обвинителя, който за момента представляваше една доста колоритна фигура.

Първият свидетел на Макнер за деня беше Уилям Л. Франклин. Това явно е бил човекът, който е придружавал Джеймсън при засадата на полицията в планинската къща, когато бе изненадан и заловен доктор Мейкън. Франклин разказа най-подробно как са наблюдавали планинската къща, как са видели Адел Блейн и Мирна Пейсън да влизат вътре. Малко по-късно се появили Родни Бийтън и Лола Стрейг, а Адел се скрила в тъмната спалня, където бе открито тялото на убития Джак Хардисти. Спомена накрая и за появата на Бърт Стрейг. Съвсем скоро след това бил забелязан някой, който се придвижвал към задната страна на къщата. След като се уверил, че в спалнята не свети, от което явно заключил, че вътре няма никого, този тайнствен посетител счупил прозореца и се промъкнал в стаята. В този момент свидетелят и Уилям Н. Джеймсън, заместник-шериф, се приближили към прозореца и едновременно насочили запалените си фенери към помещението. Адел Блейн скочила и с писък избягала от стаята, а в същото време обвиняемият доктор Мейкън бил забелязан да се опитва да измъкне един куршум от място, където явно го е бил скрил — зад картината на стената в спалнята. Куршумът веднага бил взет от обвиняемия и му били поставени белезници, след което започнало изясняването на самоличността му. Свидетелят, естествено, без ни най-малко колебание разпозна куршума, който Макнер му показа.

— Можете да започнете кръстосания си разпит — обърна се заместник-прокурорът към Мейсън.

Адвокатът погледна замислено към свидетеля.

— Твърдите, че щом сте запалили фенерите си, веднага сте забелязали този човек, който в момента измъкнал куршума зад картината?

— Да, сър.

— С други думи, ясно сте видели ръката му зад картината. Когато сте я издърпали, станало ясно, че стиска куршум в дланта си, от което вие сте си направили заключението, че той се е опитвал да измъкне куршума. Прав ли съм?

— Ами… би могло и така да се каже.

— Но не ви ли се струва вероятно обвиняемият Мейкън да се е опитвал не да измъкне, а по-скоро да… — Мейсън неочаквано млъкна, забелязал вниманието, с което го слушаше Макнер. — Всъщност ще оттегля този въпрос — продължи най-спокойно той. — Нямам повече въпроси към този свидетел.

Заместник-прокурорът като че побесня. Скочи, готов да прави някакви възражения, но явно след това се отказа и се отпусна намръщен на стола.

Мейсън извади лист хартия и написа следната бележка:

„Макнер искаше да накарам Франклин да признае, че е възможно Мейкън да е искал да скрие, а не да измъкне куршума. Тук има нещо гнило. Да се помисли върху това.“

Пристъпи към банките и подаде бележката на Дела Стрийт.

Съдия Канфийлд погледна към доктор Мейкън.

— Обвиняемият Мейкън има ли някакви въпроси?

— Никакви.

— А вие да желаете да попитате още нещо, господин Макнер?

— Не… не, ваша милост. Това е всичко. — Той едва успяваше да прикрие недоволството си, затова побърза да призове следващия свидетел — доктор Келмънт Прингъл.

Лекарят се представи като експерт криминалист, лабораторен техник, специалист по съдебна медицина и токсикология и балистичен експерт.

— Ще ви дам куршума, който вече бе представен пред съда като веществено доказателство и разпознат от други свидетели — започна заместник-областният прокурор. — Искам да ви попитам вие правили ли сте оглед и съответните тестове на този куршум?

— Да.

— Ето ви и един трийсет и осемкалибров колт, който бих искал да бъде вписан като веществено доказателство. Ще ви попитам, докторе, правили ли сте експертиза на изстреляните от този револвер куршуми?

— Да.

— А с помощта на микроскоп сравнявали ли сте тези куршуми с онзи, който току-що ви показах?

— Да.

— Куршумите, изстреляни от този револвер, със същите общи характеристики ли са като този, който държите в момента, докторе?

— Да, сър.

— А стигнали ли сте на основата на анализ под микроскоп до заключение дали този куршум, който държите, е изстрелян точно от същото оръжие, върху което съм насочил вниманието ви в момента?

— Да.

— Този куршум от същия револвер ли е бил изстрелян?

В очите на свидетеля като че се появи някакво закачливо пламъче.

— Не!

Съдия Канфийлд погледна доволното изражение на Макнер, след това се обърна към Пери Мейсън, приведе се напред и попита:

— Извинете, докторе. Правилно ли разбрах, че куршумът не е бил изстрелян от този револвер?

— Точно така — потвърди свидетелят. — Куршумът със сигурност не е бил изстрелян от този револвер.

Доктор Мейкън се отпусна успокоен на мястото си, явно изпълнен с облекчение след преживяното огромно напрежение.

Лицето на Милисънт Хардисти не изразяваше нито почуда, нито задоволство.

Пери Мейсън не сваляше очи от свидетеля.

— След като сте изяснили, че куршумът не е бил изстрелян от 38-калибровия револвер, който ви показах, докторе, бих искал да ви попитам дали сте правили някакви допълнителни изследвания на този куршум или дали сте открили информация, свързана с него? — продължи с въпросите си Макнер.

— Да, сър. Направих.

— Ще насоча вниманието ви върху червеникавокафявите петна, които се забелязват по куршума, както и върху засъхналия червен материал на едно място по него.

— Да, сър.

— Какъв е този материал, докторе?

— Животинска тъкан, дехидратирана след продължително излагане на открито.

— А червеникавокафявите петна какво представляват?

— Те са от кръв.

— Направихте ли анализ на тъканта и на кръвта?

— Да, сър.

— И доказаха ли тези анализи по недвусмислен начин, че наистина става въпрос за кръв?

— Да, сър, потвърдиха, че това е кръв.

— Ще ви помоля да вникнете внимателно в следващия ми въпрос, докторе. Да предположим, че на първи октомври хиляда деветстотин четирийсет и втора година един човек е бил застрелян с куршум от трийсет и осемкалибров револвер. Вие като експерт в състояние ли сте да откриете нещо по този куршум, който в момента държите в ръцете си, даващо ви основание да твърдите, че точно това е фаталният куршум, довел до смъртта на жертвата на посочената вече дата?

— Да — отвърна доктор Прингъл. — Открих по куршума следи, които ми дават основание да отговоря на този въпрос.

— Бихте ли обясниш на съдебните заседатели какво точно имате предвид?

— Направих тестове на кръвта по куршума както по метода на утаяването, така и чрез микроскопско измерване.

— И какво открихте?

— Установих точния размер на еритроцитите. Техният размер е осем микрона.

— Какви са тези еритроцити, докторе?

— Червени кръвни телца.

— Искате пи да подложите свидетеля на кръстосан разпит? — обърна се неочаквано към Мейсън заместник-областният прокурор.

Адвокатът се поколеба за миг, а след това отговори положително.

— По доста странен начин изложихте свидетелските си показания, докторе — обърна се той малко намръщено към свидетеля.

— Отговорих на зададените ми въпроси.

— Така е наистина. Но не пожелахте да направите никакви заключения.

— Не, сър. На този етап бях разпитван единствено за фактите.

— Вие заявихте, че сте определили диаметъра на червените кръвни телца.

— Да, сър.

Мейсън замълча за момент и след това продължи бавно:

— Не съм съвсем убеден, докторе, но според моята информация червените кръвни телца на човека май са с диаметър седем микрона.

— Точно така, сър.

Адвокатът се размърда неловко на мястото си.

Съдия Канфийлд се наведе рязко над банката, опря лакът в нея и се загледа към свидетеля.

— Бих искал да елиминирам всяка възможност за погрешно разбиране на вашите показания, докторе. От отговорите ви разбрах, че червените кръвни телца в кръвта по куршума са с размер осем микрона в диаметър, така ли е?

— Да, сър.

— А тези при човешките същества са с диаметър седем микрона?

— Точно така.

— Можем ли при това положение да твърдим, че кръвта по този куршум не е от човешко същество?

— Съвсем правилно сте разбрали, ваша милост.

Съдия Канфийлд погледна учудено към заместник-областния прокурор, след това се облегна назад в мекото си кресло.

— Продължете с кръстосания разпит, адвокате — каза той на Мейсън.

— След като сте установили със сигурност, че кръвта по куршума не е човешка, наясно ли сте вече с произхода на тази кръв? — попита Пери.

— Да, сър. Това е кръв на куче. Размерът на червените кръвни телца при домашните кучета обикновено е около осем микрона в диаметър и това е най-близкото до човешките еритроцити. Тестовете показаха, че кръвта е от куче.

— При това положение вие със сигурност ще потвърдите, докторе — продължи съвсем внимателно адвокатът, — че не е възможно това да е фаталният куршум, причинил смъртта на Джак Хардисти?

— Да. Този куршум не е имал контакт с човешка плът. Той е бил изстрелян в тялото на куче.

— Това е всичко — рязко обяви Мейсън.

— Благодаря ви, че изяснихте това обстоятелство вместо мен, адвокате — кимна му Макнер и се усмихна многозначително.

Съдия Канфийлд, явно доста раздразнен, бе готов да направи някакъв коментар по въпроса, но после размисли и се отказа. Сигурно бе решил, че Пери Мейсън е човек, който доста добре умее да се грижи за себе си и няма да остави всичко това без последствия.

— Това е всичко за момента, докторе — каза заместник-областният прокурор. — Призовавам следващия си свидетел Фред Херман.

Призованият се приближи и зае свидетелското място. Той също бе от полицията в Роксбъри. Беше едър, движенията му бяха малко флегматични. Явно гледаше на необходимостта да се яви днес тук и да даде показания като на поредното неприятно задължение, което му пречи да изпълнява рутинната си работа за деня. Държеше се безразлично и дори изглеждаше отегчен, сякаш бе призован в съда да свидетелства за някакво дребно престъпление, станало предишната вечер.

Фред Херман съобщи най-напред името, възрастта, адреса и местоработата си. След това Макнер пристъпи към разпита.

— Вие познавате свидетеля Ренфрю, който бе призован по този случай вчера, нали? — попита най-напред той.

— Да, сър.

— Бяхте ли заедно с него на трети октомври тази година, когато той е направил оглед на къщата и приемната на обвиняемия доктор Джеферсън Мейкън?

— Да, сър.

— Ще ви покажа тази лопата, която вече бе представена на съда като веществено доказателство, господин Херман. Бих искал да ви попитам дали сте я виждали преди?

Свидетелят взе лопатата, повъртя я известно време в големите си ръце, а после я върна на прокурора.

— Да, сър — каза след това. — Точно тази е.

— И къде всъщност открихте тази лопата?

— От северната страна на гаража. Там забелязахме прясно разкопан участък.

— И какво решихте да направите на това място? — продължи с въпросите Макнер, като погледна победоносно към Пери Мейсън.

— Ами започнахме да копаем.

— Колко дълбока дупка направихте?

— Около деветдесет сантиметра.

— И какво намерихте?

Херман се поизвърна на една страна, така че да може да гледа към съдебните заседатели.

— Открихме тялото на голямо куче — оповести бавно. — С дупка от куршум в него, но самият куршум липсваше; явно е бил изваден.

Макнер вече съвсем открито се подхилкваше.

— Свидетелят е ваш — обърна се към Мейсън той.

— Нямам въпроси към този свидетел — обади се адвокатът.

— Май е време за обедна почивка — намеси се съдия Канфийлд, като погледна часовника си. — Съдът ще възобнови заседанието си в два часа.

Когато съдия Канфийлд се оттегли в кабинета си, в залата настъпи голямо оживление. Развълнувани репортери тичаха насам-натам, фотографи бързаха да направят снимки на Макнер, който с готовност позираше с доволна усмивка на лицето. Някои побързаха и запечатаха на лентите си доктор Прингъл, като го накараха да застане на свидетелското място. Но никой не помоли Пери Мейсън за снимка.

22

Пери Мейсън и Дела Стрийт седяха в отделеното със завеса сепаре на малкия ресторант на ъгъла близо до кантората на адвоката и обядваха, макар че обедът им се състоеше преди всичко от чай и цигари.

— Не разбирам този номер с кучето — обади се секретарката.

— Той заема важно място в точните математически пресмятания на заместник-областния прокурор — отвърна Мейсън. — Неговата теза е, че доктор Мейкън е срещнал Милисънт, когато се е връщала от планинската къща. Тя му е казала за новата сума пари, отмъкната от Джак Хардисти, и за намерението на съпруга ѝ да използва тези деветдесет хиляди долара, за да изнудва баща ѝ. Докторът ѝ предложил да се върнат в къщата, да дадат на Хардисти от онова лекарство, скополамин, като по този начин го принудят да говори и да им издаде къде е скрил откраднатите пари.

Дела Стрийт отпи от чая си и измърмори:

— Всичко това ми е съвсем ясно. Според тази теория те са се върнали, дали са на жертвата лекарството. Но след това Хардисти е започнал да буйства и единият от двамата го е застрелял. Каква връзка има кучето с всичко това?

— Нима не виждаш? Доктор Мейкън е бил наясно, че полицията ще открие фаталния куршум, ще го сравни с куршумите от револвера на Милисънт и веднага ще разрешат случая. Затова извадил куршума от тялото и го скрил.

— Но възможно ли е да го е изстрелял след това в тялото на кучето…

— Не, разбира се. Макнер разчита на това, че докторът е имал друг револвер от същия калибър, убил е кучето си с него, измъкнал е куршума, заровил е кучето, като смятал да скрие този куршум някъде в планинската къща, така че рано или късно той да бъде открит. Когато полицаите го намерят, те би трябвало да си помислят, че разполагат със скрития от доктор Мейкън фатален куршум. Но след като му направят съответните тестове, с изненада ще открият, че този куршум не е изстрелян от оръжието на Милисънт Хардисти.

— Значи когато са спипали лекаря в планинската къща, той всъщност е слагал куршума зад картината, а не го е измъквал оттам? — попита Дела Стрийт.

— Точно така — кимна адвокатът. — А аз за малко щях да попитам по време на кръстосания разпит, дали е възможно не да е махал, а да е слагал нещо зад картината… Добре, че се сетих и се спрях навреме.

— Кое те накара да го направиш?

— Нещо в начина, по който ме наблюдаваше Макнер, както и в изражението на свидетеля… Но нямаше как да не поставя въпросите за кучето. Просто бях длъжен да го направя. Трябваше или да прекратя кръстосания разпит, което би могло да накара съдебните заседатели да смятат, че се страхувам от истината, или да продължа и да изясня някои факти, които поставят в неблагоприятно положение клиентката ми.

— Но защо Макнер сам не зададе съответните въпроси, за да изясни проблема?

— Защото изясняването по време на кръстосания разпит поставя обвиняемите в още по-тежко положение… Доста хитро го беше измислил, но ще му го върна.

— Как?

— Все още не знам — призна адвокатът.

Дела Стрийт допи чая си.

— Направо да се разплаче човек — каза тихо. — Не е трудно да се досетим какво се е случило. Дори Милисънт Хардисти да не е убила съпруга си, доктор Мейкън е убеден, че го е направила, и се опитва по всякакъв начин да я защити. Но с тези свои действия само създава още по-сериозни проблеми и за двамата… Възможно е и доктор Мейкън да го е убил и тогава госпожа Хардисти прави опити да го прикрие. И в двата случая ние сме загазили. А Макнер се държи така предизвикателно и демонстративно, толкова е доволен от себе си, че направо ми става лошо, като го гледам. Иска ми се да го сграбча за косата и да започна да я дърпам, да я изскубна кичур по кичур. Иска ми се… — гневът я задави и не можа да продължи повече.

— Не се вълнувай толкова, Дела — усмихна се Мейсън. — По-добре използвай главата си… Съществува едно несъответствие в доказателствата, за което Макнер може би просто не се е сетил.

— И какво е то?

— Изчакай, докато призове Джеймсън на свидетелското място, и тогава ще видиш — засмя се адвокатът.

— Не те разбирам.

— Сигурен съм, че никой не се е и замислил за това — каза той. — Но аз ще ги принудя да си размърдат мозъците.

— Само че засега ти не разполагаш с никаква теория, която би оневинила Милисънт Хардисти, нали?

— Не знам — отсече Мейсън. — Може би наистина не разполагам, но бих могъл така да сбъркам нещата, че самодоволството на Макнер да се изпари и той…

Адвокатът замълча, защото в същия миг чу Пол Дрейк да пита управителя:

— Дали Пери Мейсън е дошъл днес тук за обяд?

— Здравей, Пол, какво си научил? — извика приятелят му, като дръпна завесата.

Детективът бързо влезе в сепарето. Усмихваше се, а под мишницата си носеше малък пакет, увит във вестник и завързан с канап.

Дела Стрийт се отмести, за да му направи място до себе си. Дрейк постави пакета на масата.

Почти веднага се долови слабият, но все пак достатъчно ясен звук от тиктакането на часовник.

— Заровеният часовник? — учуди се адвокатът.

Детективът кимна утвърдително.

— Откъде го взе?

— Харли Реймънд го намерил заровен близо до края на скалата, където е бил скрит предишния път.

— На какво разстояние от мястото, където бе намерено парчето от очилата? — осведоми се Мейсън.

— Не много далече… Харли Реймънд го уви в пакет и написа името си отгоре. Аз сложих подписа си до неговия, увих пакета във вестник и го завързах… Искаш ли да го отвориш направо в съдебната зала?

Мейсън се замисли за миг.

— Ще призовем Харли Реймънд за свидетел и ще го накараме да разпознае подписа… Трябва да го направим, преди да е спрял да работи. Той е от обикновените часовници, които се навиват на двайсет и четири часа, нали, Пол?

— Да.

— И какъв час показваше — искам да кажа дали е напред или назад…

— Напред е с два часа и четирийсет и пет минути — заяви детективът.

Мейсън измъкна листче от джоба си и започна бързо да прави някакви изчисления.

— Това означава, че е сверен почти точно със звездното време, Пол. Доколкото мога да преценя, звездното време днес се различава с три часа и четирийсет и пет минути от нашето, но нашето време бе преместено с един час напред заради войната. Това означава, че този часовник е сверен точно според звездното време.

Дрейк подсвирна тихичко.

— Може би онези писания за звездите все пак не са били измислица, а, Пери? Защо някой би искал да сверява часовника си според звездното време, по дяволите? И защо проклетото чудо беше заровено на различни места?

Адвокатът доволно се изсмя:

— Това, моето момче, е един от въпросите, които ще си опитаме да натресем на Томас Л. Макнер.

23

Когато съдебното заседание бе възобновено в два часа следобед, Томас Л. Макнер седеше на масата на обвинението. Усмихваше се, макар че в погледа му този път не се долавяха подигравателни пламъчета.

— Съдебните заседатели вече са по местата си, обвиняемите също са в съдебната зала, господа. Готов ли сте да продължите, господин Макнер? — обърна се съдия Канфийлд към заместник-областния прокурор.

— Само за момент, ваша милост — обади се Мейсън, като пъргаво се изправи на крака. — Ще ви помоля за разрешение да представя извънредно едно важно доказателство.

— На какво основание правите това искане, господин Мейсън?

— На основание на факта, че по своя характер това доказателство се променя. То може да не е в същото състояние към момента, в който ще мога да го представя по надлежния ред.

— Защо да не е същото? — учуди се Макнер.

— Доста е трудно да ви обясня това, без да изясня за какво доказателство става дума — усмихна му се многозначително Мейсън.

— Добре, продължете, представете доказателството си — с лека подигравка отвърна заместник-прокурорът. — Наистина ми е интересно какво е това доказателство, което би могло да се промени.

Мейсън отново погледна към съдията.

— Става дума за един часовник, ваша милост. Часовник, който бе намерен заровен в земята близо до мястото на престъплението. Той…

— И какво общо може да има този часовник е делото? — прекъсна го саркастично Макнер. — Господи, ваша милост. В момента разглеждаме един напълно ясен случай на убийство, а адвокатът на обвиняемата изведнъж се появява в съдебната зала с някакъв си часовник, заровен близо до мястото на престъплението. Нещо съвсем неправомерно, защото това доказателство няма отношение към разглеждания въпрос. Затова смятам, че не би трябвало да се представя като доказателство.

— Уверявам ви, ваша милост, че когато настъпи подходящият момент, ще свържа това доказателство с разглежданото тук престъпление — заяви спокойно Мейсън. — Ако не успея да го направя, съдебните заседатели могат да получат инструкции да не го вземат под внимание при решението си.

— Но какво изменчиво може да има в един часовник? — продължи да упорства Макнер. — Нали разполагате с него и можете да го задържите, надявам се? Не може да се очаква, че ще се развали, все пак това не се случва на основата на предварителни предвиждания.

В залата изведнъж стана шумно, зрителите заговориха, някои от съдебните заседатели едва доловимо се усмихнаха, а заместник-прокурорът ги огледа и също се засмя.

— Часовникът ще продължи да работи, но показваното от него време ще бъде различно — възрази Мейсън. — Ако съдът ми позволи, ще кажа, че според информацията ми в момента тези часовник е точно два часа, четирийсет и четири и половина минути напред от нашето тихоокеанско военно време. И тъй като това наше време е с един час напред, това означава, че часовникът е с три часа, четирийсет и четири и половина минути по-напред от нормално отчитаното време.

Съдия Канфийлд се намръщи.

— И какво всъщност би могло да е значението на този факт за нашия случай, господин Мейсън? С други думи, защо трябва да бъде представено това доказателство?

— Защото към днешната дата звездното време се различава от нашето точно с три часа, четирийсет и четири минути и трийсет и девет и половина секунди — обясни адвокатът. — Това недвусмислено показва, че този обикновен будилник най-внимателно е бил сверен да отчита звездното време, а тъй като устройството му е такова, че трябва да се навива на всеки двайсет и четири часа, часовникът в най-скоро време ще спре и ако не бъде представен сега като доказателство и съдебните заседатели не се запознаят с него, след време това вече ще бъде невъзможно.

— И каква би могла да е евентуалната връзка между звездите и това убийство? — попита ядосано Макнер.

— Това е едно от нещата, които смятам да изясня, ваша милост, когато започна да излагам своята теза за хода на престъплението — отвърна Мейсън. — В момента настоявам единствено този часовник да бъде приет като веществено доказателство, за да се запази за по-нататък.

— Съгласен съм с вашето искане — обяви съдия Канфийлд.

След като се закле да говори истината и само истината, Харли Реймънд разказа, че за пръв път е открил часовника на първи октомври, в деня на убийството. Обясни, че доколкото си спомня, тогава часовникът бил изостанал двайсет и пет минути. Каза също, че отново го видял на втори октомври, а след това го търсил, но не го открил дни наред, докато най-неочаквано попаднал отново на часовника днес приблизително към единайсет часа сутринта, когато изведнъж доловил познатото му вече тиктакане. Заслушал се внимателно, определил точното място, откъдето идвал звукът и след като разровил почвата на това място, открил същия часовник, прибран в абсолютно същата кутия. Само че този път той бил с два часа и четирийсет и пет минути напред.

— И какво направихте с будилника? — попита го Мейсън.

— Увих го в един пакет, написах името си отгоре върху опаковката, както ме посъветва господин Пол Дрейк. След това му предадох пакета и той също написа своето име точно над моето.

— Отворете, моля ви, пакета, който ви давам, за да видите дали е същият, който сте предоставили на господин Дрейк — подкани го адвокатът.

Съдебните заседатели се бяха навели напред и внимателно наблюдаваха.

— Ваша милост — скочи от мястото си Макнер. — Възразявам срещу това доказателство не само защото представянето му в този момент противоречи на утвърдената процедура, но и защото то няма нищо общо с делото.

— Съдът вече разреши на господин Мейсън да представи това доказателство сега, макар и в нарушение на процедурата — заяви съдия Канфийлд. — А решението на съда по вашето възражение за връзката на това доказателство с делото ще бъде отложено за по-късно, когато защитата представи своята теза. Или другояче казано, съдът ще приеме временно това доказателство, а ако то се окаже несвързано с предмета на делото, обвинението ще може да повдигне отново възражения срещу него.

— Това е всичко, което бих искал, ваша милост — усмихна се Мейсън.

Харли Реймънд разтвори пакета и извади малка дървена кутия. Махна капака и показа будилник, който работеше.

Адвокатът доста демонстративно погледна ръчния си часовник, като свери показваното от него време с това на будилника, после изви глава към електронния часовник на стената в дъното на съдебната зала.

— Ще си позволя да обърна внимание на многоуважаемите съдебни заседатели върху факта, че този часовник е два часа, четирийсет и четири минути и четирийсет секунди напред.

— Това ще бъде отбелязано в протокола — кимна съдия Канфийлд, който явно проявяваше интерес към необичайното доказателство.

— Ваша милост, аз бих предпочел да отложа кръстосания разпит на този свидетел за по-късно, след като се вземе окончателното решение за допустимостта на това доказателство — обади се Макнер, явно раздразнен, че основната работа по делото се е забавила.

— Съгласен съм — каза съдия Канфийлд. — Правена ли е някаква проверка за пръстови отпечатъци по този часовник, господин Мейсън?

— Очевидно не, ваша милост — усмихна се с благодарност адвокатът. — Бих помолил съдът да поръча на експертите от полицейското управление да направят необходимите тестове.

— Точно това разпореждам — съгласи се съдия Канфийлд.

— Готов ли сте да продължите с призоваването на вашите свидетели, господин Макнер?

— Да — отвърна малко троснато заместник-областният прокурор. — След като отделихме толкова време на хороскопите и астрологията, може би вече е крайно наложително да се върнем към реалните доказателства. Призовавам за свой следващ свидетел господин Уилям Н. Джеймсън.

Джеймсън се закле да говори истината и само истината и разказа за откритото от полицията тяло на Хардисти в планинската къща. Даде показания също така по техническите методи, за снимки, карти и за други неща, свършени от полицията, както при всички останали разследвания за убийство.

Но след като премина през всички тези рутинни подробности, Макнер постепенно започна да задава въпроси, които според познатата вече негова тактика трябваше да доведат до поредния драматичен връх.

— Бяхте ли с мен в Роксбъри на втори октомври тази година? — попита той свидетеля.

— Да, сър.

— И къде отидохте, когато пристигнахте в Роксбъри?

— В къщата на обвиняемия доктор Мейкън, където се намира също така и приемната му за болни.

— Видяхте ли се с доктор Мейкън?

— Да.

— Кой още присъстваше на срещата ви.

— Само той и вие, бяхме тримата.

— След този наш разговор имахте ли възможност да проверите и автомобила на доктор Мейкън?

— Да, направих го.

— Присъстваше ли някой друг по време на огледа?

— Никой. Вие останахте да разговаряте с него, а аз се измъкнах и отидох да огледам колата.

— Открихте ли нещо интересно там?

— Медицинската чанта на доктор Мейкън бе оставена на задната седалка. Проверих я набързо. В друга малка кожена чантичка в нея открих множество шишенца, между които и едно, което като че бе пълно с памук. Отворих го и издърпах памука. В него бе скрито малко листче.

Макнер погледна часовника си.

— Беше ли написано нещо на листчето? — попита след това.

— Да, сър.

— Бихте ли разпознали листчето, ако сега ви го покажа?

— Да, сър.

— Представям ви листчето, за да го идентифицирате — обяви с усмивка заместник-областният прокурор. — Утре ще призова на свидетелското място експерти по почерци, които ще потвърдят, че бележката е написана от обвиняемата Милисънт Хардисти. А междувременно, за да разберат съдебните заседатели за какво става дума, бих искал да прочета съдържанието на бележката.

— Нямам възражения — кимна Мейсън, забелязал учуденото изражение на съдия Канфийлд, който гледаше към него.

Макнер зачете:

Скъпи Джеф,

Джак е извършил нещо ужасно. Просто не можех да повярвам, че е способен на подобна низост, на такова непростимо предателство. Той е в планинската къща. Отивам там, за да приключим веднъж завинаги. Ако се случи най-лошото, сигурно никога няма да ме видиш вече. Не мисли лошо за мен. Просто не разбирам защо се позволява на хора като него да живеят…

Няма смисъл да ти казвам колко много означаваш за мен, Джеф, нито да припомням онова, което направи за мен. Независимо от това, което ще се случи в бъдеще, винаги ще те чувствам близък, както вярвам ще ме чувстваш и ти.

Надявам се да успея да вразумя Джак и да го накарам поне отчасти да компенсира злото, което причини на баща ми. Що се отнася до онова, което направи с мен, това изобщо не ме интересува. Макар да беше доста унизително, все пак мога да го понеса. Но не искам да приема спокойно онова, което причинява на баща ми. Тъй като може би това е последната ми бележка към теб, бих желала отново да ти кажа колко много, много означаваш за мен. Твоето мило търпение, твърдата ти вяра, приятелството ти и онова дори още по-важно нещо, което бе скрито зад всичко това, бяха истинско вдъхновение и опора за мен. Довиждане, скъпи.

Твоя:

Милисънт

Макнер подаде бележката на служителя.

— Моля това да се заведе под съответния номер като доказателство на обвинението — каза важно.

След това се извърна и погледна победоносно към Пери Мейсън, като кимна към часовника, явно опитвайки се да му покаже, че вестниците отново ще могат да отразят драматичния завършек на следобедното заседание.

— Приключихте ли с разпита на този свидетел? — попита съдия Канфийлд.

— Да, ваша милост. И без това вече наближава четири и четирийсет и пет и…

Съдията не обърна внимание на намека му.

— Започнете кръстосания разпит — кимна на Мейсън той.

В първия момент заместник-областният прокурор не успя да скрие разочарованието си, и то се изписа на лицето му. Без съмнение се бе надявал, че съдия Канфийлд ще закрие заседанието, а освен това не пропусна да забележи симпатията, с която негова милост погледна към адвоката.

Мейсън застана срещу свидетеля.

— Вие работите още от началото по този случай, нали, господин Джеймсън? — попита той.

— Какво точно искате да кажете?

— Че сте работили по откриването на доказателствата.

— Да, така е.

— Направили сте всичко възможно, за да откриете важни факти, които могат да дадат основания за съответни заключения?

— Да.

— Специално се погрижихте да се претърси пропастта, за да видите дали няма да откриете оръжието, което според някои свидетели обвиняемата госпожа Хардисти е хвърлила там?

— Това съвсем не беше необходимо — засмя се свидетелят.

— Защо? — попита адвокатът.

— Защото револверът бе намерен… там, където тя се бе опитала да го скрие след убийството.

— Разбирам — кимна Мейсън. — Значи не се е наложило да търсите нейния револвер в пропастта?

— Не се наложи.

— С други думи, след като сте открили револвера на госпожа Хардисти, вие сте сметнали, че няма защо да търсите друго оръжие?

— Точно така.

— Но вие сте знаели, че госпожа Хардисти е казала на сестра си, че е хвърлила револвера в пропастта?

— Твърдяла е, че го е направила — засмя се Джеймсън.

— И като следовател по този случай вие направихте ли проверка на мястото, където според нея е хвърлено оръжието?

— Не, защото по този начин тя просто се е опитвала да прикрие револвера, с който е извършено убийството.

— Но вие няма откъде да знаете, че точно това е оръжието на престъплението, нали?

— Да… разбира се… но не е възможно да е използвала друг револвер.

— Готов ли сте да се закълнете, че долу в пропастта, където госпожа Хардисти твърди, че е хвърлила револвера си, няма такова оръжие?

— Не бих могъл да се закълна, но съм готов да се обзаложа на един милион долара, че наистина няма.

— Свидетелят да отговаря на въпросите и да се въздържа от неуважителни забележки — сериозно предупреди съдия Канфийлд.

— Вие не знаете дали това е оръжието, с което е убит Хардисти. Не знаете дали госпожа Хардисти го е поставила там, където сте го намерили, и макар че отговаряте за разследването, изобщо не сте се постарали да проверите твърдението на госпожа Хардисти, че е изхвърлила револвера, който е държала в чантата си, долу в пропастта. Истина ли е това?

— Е, да… да не би да искате да кажете, господин Мейсън, че обвиняемата е разполагала с два револвера?

— Аз не искам нищо да кажа — отвърна адвокатът. — Просто задавам въпроси. Опитвам се да разбера как точно е водено разследването.

— Добре де, не сме проверявали в пропастта, нито надолу по склона.

— Но все пак вие знаете, че е възможно госпожа Хардисти да е хвърлила там револвера си?

— Да.

— И че е възможно това да е трийсет и осемкалибровият револвер, който според показанията на свидетеля Прингъл може да е бил използван за убиването на кучето?

— Е… не бих се съгласил с вас.

— Този въпрос внушава определен отговор — възрази веднага Макнер.

— Но все пак ми се струва, че той е напълно в рамките на правомерния кръстосан разпит. Като имам предвид, че адвокатът се опитва да открие известни предубеждения у свидетеля, възраженията се отхвърлят — обяви съдия Канфийлд. — Отговорете на въпроса.

— Ами… може би трябва да предположим, че тя е убила кучето и го е заровила отзад в двора на къщата на доктор Мейкън, след това е отишла с колата до отклонени то на пътя към планинската къща, слязла е там и е хвърлила револвера долу в пропастта — с подчертан сарказъм заяви свидетелят.

— Добре де, но не по-малко логично е да се реши, че тя е продължила малко нагоре по пътя, убила е кучето близо до планинската къща и е изхвърлила револвера. После доктор Мейкън може би е открил кучето, отнесъл го е в дома си и го е заровил близо до гаража си. Как ви се струва?

— Не вярвам да е станало по този начин.

— Значи не вярвате, така ли?

— Не.

— При това положение вие искате съдебните заседатели да произнесат присъда „виновен“ за убийство първа степен, основавайки се единствено на онова, в което вие вярвате, че се е случило?

— Е, не е точно така.

— Извинете ме. Може би не съм ви разбрал правилно. Но това бе позицията, която прозираше в направените от вас твърдения.

— В планинската къща нямаше никакво куче.

— Откъде знаете?

— Липсваха каквито и да било доказателства, че там е имало куче.

— А какви по-точно доказателства очаквате да намерите, господин Джеймсън, които биха ви убедили, че горе е имало куче?

Свидетелят се опита да измисли някакъв отговор, но не успя.

— Хайде, моля ви — подкани го Мейсън. — Наближава краят на следобедното заседание. Не можете ли да отговорите на въпроса ми?

— Ами… ами горе нямаше никакво куче.

— И откъде знаете?

— Просто знам, че нямаше.

— На какво се основава това ваше убеждение?

— Ами липсваха всякакви доказателства за наличието на куче.

— Това ни връща отново точно там, откъдето започнахме — въздъхва адвокатът. — Какви точно доказателства очаквахте да откриете?

— Нямаше следи от кучешки лапи.

— А вие търсихте ли внимателно за такива следи?

— Да.

— Точно за следи от куче?

— Да, сър — засмя се свидетелят.

— Дори още преди да е имало доказателства, че в случая е замесено куче?

— Предполагам… да.

— Значи специално сте търсили следи от кучешки лапи?

— Е… не точно.

— Следователно не сте търсили такива следи, така ли да ви разбирам?

— Не търсехме точно кучешки следи. Просто огледахме пътеката наоколо.

— И открихте ли следи от кучешки лапи?

— Не, сър.

— Ами следи от койот? Може би следите са били такива?

Джеймсън се замисли за миг.

— Може ли да изчакате малко… — започна след това. — Всъщност като си припомням ясно сега, май не бих се заклел, че нямаше и кучешки следи, господин Мейсън.

— Но не бихте се заклели също и че е имало, така ли?

— Да.

— С други думи, не сте обърнали внимание на кучешките следи, защото не сте се интересували от тях, така ли.

— Ами не. Като се замисля, следите на кучето и на койота доста си приличат, така че не мога да твърдя под клетва, че е имало, или не е.

— Вие вече заявихте тук, че сте готов да се закълнете за доста противоречиви неща — започна адвокатът. — Ту че горе не е имало куче, ту че сте търсили съвсем целенасочено следи от кучешки лапи, ту че не сте търсили такива следи, а също и че е възможно горе да е имало куче… Кажете сега кое е вярно?

— Добре де, карайте нататък, разбийте показанията ми — отвърна раздразнено Джеймсън.

— Свидетелят да отговори на въпроса — разпореди съдия Канфийлд.

— Кое всъщност е вярно? — повтори Мейсън.

— Не зная — отвърна полицаят.

— Благодаря ви, господин Джеймсън — усмихна се адвокатът. — Нямам повече въпроси.

Съдия Канфийлд погледна към часовника, а след това наведе глава към намръщения Макнер.

— Доколкото виждам — започна бавно и провлачено, — сега вече е моментът за закриване на следобедното заседание.

24

Пери Мейсън крачеше напред-назад в кантората си, пъхнал палци в илиците на сакото си. Дела Стрийт седеше на секретарското си място и го следеше с изпълнени със съчувствие очи.

Вече близо час адвокатът не преставаше да снове нервно из помещението, като се спираше само от време на време, за да си запали цигара или да седне за миг на огромния стол пред бюрото си. Но само след минута скачаше нервно, избутваше стола назад и отново започваше да крачи из стаята.

Наближаваше девет часът, когато изведнъж се закова на мястото си.

— Свършено е с мен, ако не успея да измисля някакъв начин за обвързване на случая със звездното време и заровения часовник — каза тихо.

Дела Стрийт веднага се опита да се възползва от възможността да каже нещо, за да го поуспокои поне малко.

— А не можеш ли да оставиш часовника да говори сам за себе си? Със сигурност не е просто съвпадение фактът, че той е сверен съвсем точно според звездното време.

— Бих могъл да го оставя да говори сам за себе си — съгласи се адвокатът, — но само ако успея да го наложа като доказателство. Как да докажа обаче, че е свързан по някакъв начин с убийството?

— Беше открит съвсем наблизо до мястото на престъплението.

— Знам — отвърна троснато Мейсън. — Но не мога да се изправя пред съда и да излагам аргументи, без сам да съм наясно. Невъзможно е да кажа: „Ето това е изровен от земята часовник.“ Открит е съвсем близо до мястото на престъплението. Свидетел го е видял първо в деня на убийството, след това на следващия ден. После изчезнал и се появил седмици по-късно, точно когато делото вече се гледа в съда. Съдия Канфийлд ще ме погледне със студените си аналитични очи и ще ми каже: „Да предположим, че всичко това наистина е вярно, господин Мейсън. Но каква е всъщност връзката на този часовник с разглежданото престъпление?“ Какво бих могъл да му отговоря тогава?

— Не зная — призна си Дела.

— Нито пък аз — измърмори адвокатът.

— Явно някой, свързан с престъплението, се интересува от астрология.

— Съвсем не съм толкова сигурен. Този елемент с астрологията бе твърде подходяща уловка, докато се опитвахме да накараме областния прокурор в Керн да се заинтересува от случая. Все пак не е необходимо човек да се води по звездното време, ако иска да се занимава с астрология. Звездното време е важно и необходимо само в един случай: когато трябва да се определи положението на някоя звезда.

— Обясни ми, моля те, по какъв начин можеш да установиш положението на звездата с помощта на часовника — помоли го секретарката му.

— Небесното пространство представлява кръг с триста и шейсет градуса. Земята се завърта около оста си на всеки двайсет и четири часа, което означава по петнайсет градуса на час… Така астрономите са разделили небесното пространство на градуси, минути и секунди от кръга, а след това тези градуси, минути и секунди от кръга се преобразуват в часове, минути и секунди от времето. Астрономите могат да определят точния момент на изгряване на дадена звезда, което не е нищо друго, освен положението ѝ на запад или на изток от определена точка, както и залеза ѝ, което всъщност е разстоянието ѝ на север и на юг от небесния екватор.

— Не виждам какво значение има всичко това — обади се Дела.

— Астрономите разполагат със специални телескопи, чийто монтаж е съобразен е положението на екватора и оста на Земята. Когато телескопът се задейства, индикаторът му преминава през разграфени кръгове. Ако предварително знаеш точния път на една звезда, трябва просто да го нагласиш на съответното звездно време за определеното място, и ще видиш точно звездата, за която става дума… Кажи ми сега какво общо би могло да има всичко това с убийството на Джак Хардисти?

— Не бих могла — засмя се тя.

— Нито пък аз — призна Мейсън. — И ако не успея да се досетя или да открия, клиентката ми със сигурност ще бъде осъдена за предумишлено убийство.

— Смяташ ли, че наистина е виновна?

— Зависи какво разбираш под „виновна“ — отвърна адвокатът.

— Дали наистина го е убила?

— Възможно е да го е направила — кимна Мейсън. — Но не става дума за хладнокръвно, предварително подготвено убийство. Най-вероятно е било нещастен случай, нещо, което е станало в резултат на непредвидени обстоятелства… Може би дори е натиснала спусъка.

— Тогава защо отказва да разкаже какви са били тези обстоятелства?

— Страхува се, тъй като ако го направи, може да хвърли подозрения върху още някого… Защото в нашия случай, Дела, престъплението не е само едно.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами как ти се струва това? Джак Хардисти отмъква парите и ги отнася в тунела. Заравя ги там. Някой му дава солидна доза скополамин, той започва да говори и под въздействието на лекарството издава своята тайна. Този човек отива и прибира парите. Съществува обаче и друга вероятност: отива и установява, че друг го е изпреварил и е изпразнил скривалището.

— И ти не смяташ, че това е била Милисънт Хардисти?

Мейсън поклати отрицателно глава.

— Ако Милисънт Хардисти или доктор Мейкън бяха прибрали парите, те веднага щяха да отидат при господин Блейн и да му кажат: „Заповядай. Връщам ти парите.“ Точно в това е главният проблем. Те са се опитвали да му върнат парите, защото Блейн щял да изпадне в ужасно положение, ако трябва да покрива тези загуби.

— Да, напълно си прав — призна Дела Стрийт.

— Точно затова съм убеден, че някой трети се е намесил — продължи адвокатът. — Този трети е прибрал деветдесетте хиляди долара и сега ги крие някъде. Напълно съм сигурен, че часовникът има нещо общо с цялата работа, но тъй като не успявам да открия каква точно е връзката, утре при възобновяването на съдебното заседание онзи самохвалко и надут пуяк заместник-областният прокурор ще успее да ме изправи до стената.

— Не е чак толкова сигурно — възрази секретарката му. — Вече започна да им създаваш проблеми — в момента се тревожат за револвера.

Мейсън кимна разсеяно.

— Оръжието си е просто една уловка. Нещо като да сложиш малко сол в открита рана, но часовникът — по дяволите, Дела, този часовник означава нещо!

В този миг Пол Дрейк почука три пъти по кодирания начин на вратата, изчака малко и почука още два пъти.

— Това е Пол — каза Мейсън. — Отвори му.

Дела Стрийт отвори вратата и детективът застана ухилен на прага.

— Здравата ги размърда всички, Пери. Плъзнали са навсякъде из каньона с всевъзможни лампи и фенери, дори с кибрити. Джеймсън се кълне, че ще се яви в съдебната зала утре сутринта и ще докаже, че в цялата околност няма никакъв захвърлен револвер.

— Знаех си, че ще постъпи точно по този начин — кимна разсеяно адвокатът. — Ще мога да си направя малка шега с него по време на кръстосания разпит, но това едва ли ще ми помогне да разбера по какъв начин часовникът е свързан с престъплението.

— Ами астрологията? — подсказа му Дрейк.

— Астрологическият елемент е доста интересен, но не е нещо, което бих могъл да представя пред съдия Канфийлд.

— Не бъди толкова сигурен — възрази детективът. — Току-що открих нещо за госпожа Пейсън.

— Какво за нея?

— Учи астрология.

Мейсън се замисли намръщено върху думите му.

— Ще ти кажа и още нещо — продължи Дрейк. — Нали си спомняш доклада на специалиста за парчето от счупените очила — според него то уж било от очилата на Джак Хардисти, също както и другото парче, намерено на мястото на престъплението. Е, дадох това парче на друг специалист и той твърди, че наистина си прав. Нали помниш, ти настоя, че не е съвсем сигурно, че парчето е от същите…

— Няма значение какво съм твърдял — прекъсна го адвокатът. — Кажи ми заключението на специалиста.

— Това парченце е твърде малко и трудно може да се направи заключение от него. Първият специалист се е страхувал да изрази съмнение, че то е от очилата на Хардисти, защото шерифът му е висял на главата, и затова потвърдил… А аз попаднах на друг експерт, който направи много внимателна и пълна проверка. Според него парчето не е от очилата на Хардисти, макар че другото, открито от шерифа, наистина е от тези очила. Това означава, че са били счупени два чифта очила.

Според този специалист нормалното око притежава способност да се приспособява, известна още като акомодация. Това всъщност е способност да се променя дебелината на лещите в очната ябълка, благодарение на което съответните предмети се довеждат на фокус — точно както човек придвижва фотоапарат напред-назад, докато търсеният предмет застане на фокус.

Мейсън кимна мълчаливо.

— Тази способност се загубва, когато човек започне да остарява. Затова и от четирийсетата си година човек се нуждае от очила. А когато стигне шейсет, загубва почти напълно способността си за акомодация. Естествено, някои хора са по-устойчиви на въздействието на възрастта, особено по отношение на зрението си, но, общо взето, според специалистите в тази област възрастта на пациентите до голяма степен би могла да се определи от степента на корекция на зрението с помощта на очилата. За нашия случай специалистът ми каза, че предполага — само предположение, а не нещо, което би могъл да потвърди под клетва в съда — че парчето е от очила на около трийсет и шест годишен човек.

Джак Хардисти беше на трийсет и две. Милисънт Хардисти е на двайсет и седем, а сестра ѝ Адел Блейн — на двайсет и пет. Харли Реймънд също е на двайсет и пет, Винсънт Блейн — на петдесет и две. Родни Бийтън е около трийсет и пет годишен, но май не носи очила. Той, изглежда, е от хората с идеално зрение… Но ето нещо, което сигурно не си си и помислял. Мирна Пейсън е на трийсет и няколко, но е възможно и да е доста по-възрастна. Тя обикновено не носи очила, но е възможно и да си ги слага само когато чете — или когато проверява звездното време във връзка със заровения часовник.

Мейсън се отпусна в големия си кожен стол. Облегна се назад, подпря глава на меката облегалка и затвори очи.

— Да си направил нещо по въпроса, Пол? — извика неочаквано след малко.

Детективът поклати глава.

— Току-що ми хрумна тази идея. Просто не се бях замислял за евентуалната връзка между очилата и часовника.

— Тогава се захващай за работа веднага — подкани го адвокатът, без да отваря очи.

— Добре де — отвърна Дрейк и се изправи на крака. — Започвам веднага. Нещо друго?

— Друго няма — каза Мейсън. — Но задължително ще трябва да изясним този астрономически аспект до сутринта. Предполагам, че Макнер ще ми даде думата да представя тезата си по някое време утре. Тогава ще съм длъжен да започна с представяне на доказателствата. А аз не разполагам с такива. Единственото, което ми остава, е да използвам часовника, за да придам известна тайнственост на случая и да принудя Макнер да търси отговорите.

— А не можеш ли да го направиш? — попита детективът.

— Не и ако не успея да представя часовника като доказателство — обясни Мейсън. — А изобщо не ми е ясно как бих могъл да докажа, че звездното време е свързано по някакъв начин с убийството на Джак Хардисти. Колкото повече се опитвам да се концентрирам върху този проблем, толкова по-трудно ми е да мисля.

Дрейк се запъти към вратата.

— Добре — каза, преди да излезе, — аз ще отида да подуша около ранчото за добитък на Мирна Пейсън.

— Внимавай с нея — предупреди го с усмивка Дела Стрийт. — Тя въздейства доста силно на мъжете.

— О, аз съм неподатлив на женския чар — подхвърли детективът.

— Забелязала съм го — продължи да се шегува с него секретарката.

Дрейк вече бе стигнал до вратата, когато внезапно се спря, извади портфейла от джоба си и го отвори.

— Тук имам още нещо, Пери — каза след това. — Не ми изглежда кой знае колко важно за нашето разследване, но го открих точно там, до скалата, може би на не повече от двайсет и пет метра от мястото, където е бил намерен часовникът първия път… Виж дали ще разбереш нещо.

Дрейк отвори плика, който бе извадил от портфейла си, и подаде на Мейсън кръгла черна хартийка не по-голяма по размер от сребърен долар.

Адвокатът я огледа и повдигна объркано вежди.

— Това ми прилича на кръг, изрязан внимателно от съвсем ново индиго.

— Точно така — кимна детективът. — И аз предположих същото. Но не разбирам дали би могло да ни послужи за нещо.

— Кръгът е бил очертан съвсем внимателно. Нали виждаш малката дупчица в средата от пергела? След това също толкова старателно е изрязан. Индигото със сигурност не е било използвано преди това, защото в противен случай по него щяха да останат знаци и букви от отпечатването.

— Напълно си прав — съгласи се Дрейк. — Очевидно някой е искал да провери нещо или да отпечата някакъв подобен кръг, но после се е отказал да използва изрязаното по този начин индиго. Този кръг ми прилича на малък часовник. Може би изобщо не е нещо важно, Пери, но то беше там и реших, че може би ще е най-добре, ако го прибера и ти го покажа.

— Благодаря ти, Пол. Добре си направил. Възможно е да се използва при обяснението на някакъв нов факт по-късно.

— Добре, аз тръгвам. Ще се видим скоро — каза детективът.

Мейсън остана облегнат на стола си около пет минути след излизането на Пол Дрейк, след това се поизправи, започна да барабани нервно с пръсти по бюрото си и накрая поклати глава.

— Какво става? — попита го Дела Стрийт.

— Не съвпада — измърмори адвокатът. — Лошото е, че не успявам да ги обединя. Часовникът, очилата, звездите… — Мейсън неочаквано млъкна. Намръщи се, мигна с дясното си око, втренчен в стената отсреща.

— Какво има? — не разбра секретарката му.

— Марта Стивънс — изрече бавно адвокатът.

— Какво за нея?

— Тя е на трийсет и осем години.

— Не разбирам накъде биеш.

— На трийсет и осем — повтори Мейсън. — Значи носи очила. Явно е учила за медицинска сестра, знае да дава лекарства, защото тя е поставяла инжекциите на Винсънт Блейн с инсулин… Сети ли се сега?

— Господи, наистина!

— Ами онази нощ след убийството, когато Адел Блейн беше изчезнала? — продължи адвокатът. — Тя бе отишла в хотел „Сан Венито“ и се бе регистрирала под името Марта Стивънс… Ние не успяхме да се досетим защо.

— А сега ясно ли ти е? — попита Дела, останала почти без дъх от вълнение.

— Знам каква може да е причината — отвърна Мейсън.

— Каква?

— Марта Стивънс е имала среща с някого в хотел „Сан Венито“. Но не е можела да отиде на тази среща. Точно затова Адел Блейн е пристигнала и се е регистрирала в този хотел под името Марта Стивънс, така че да може да се срещне с човека, който ще потърси икономката.

— И кой е този човек? — продължи да разпитва Дела.

Мейсън се поколеба за миг, като не спираше да барабани с пръсти по бюрото си. След това решително посегна към слушалката и поиска да го свържат с дома на Винсънт Блейн в Кенвейл.

— Здравейте — каза след малко. — Кой се обажда, моля?… О, да, госпожо Стивънс… Има ли някого в къщата, освен вас?… Разбирам. Ами господин Блейн би искал да отнесете спринцовката му, тази, с която му поставяте инсулина — в детективска агенция „Дрейк“. Просто я оставете там. Помоли ме да ви предам да хванете първия междуградски автобус и да пристигнете тук със спринцовката. Смятате ли, че можете да го направите?… Добре, тръгнете веднага… Не, аз нямам никаква представа, госпожо Стивънс. Знам само това, което господин Блейн ме помоли да ви съобщя. Той е доста разстроен — от това напрежение около процеса, а и от всичко друго… Да, разбирам. Благодаря ви. Дочуване.

Дела Стрийт го изгледа с любопитство.

— С какво ще ни помогне това? — не се стърпя и попита тя.

Мейсън не ѝ отговори, отвори чекмеджето на бюрото си и измъкна връзка шперцове.

— Това ще ни даде възможност да претърсим стаята на Марта Стивънс и да поогледаме на разни места, към които полицията най-вероятно не е проявила никакъв интерес… А може да ни се наложи и да откраднем очила.

— Няма ли това да е нещо като влизане с взлом в чужда собственост? — попита многозначително секретарката му.

Адвокатът се засмя.

— Като се има предвид, че съм нает от собственика на къщата, което ми дава известни правомощия, може би няма да се стигне до повдигане на обвинение за проникване с взлом.

— Смяташ ли, че областният прокурор ще бъде благосклонен към теб?

— Опасявам се, че не. Областният прокурор Хамилтън Бъргър, както и заместникът му — блестящият Томас Л. Макнер, не биха се поколебали дори за миг да го квалифицират като нахлуване с взлом с цел грабеж — но ако бъда хванат.

— Няма ли начин да се потърсят доказателства по законния ред?

— Не разполагаме с достатъчно време. Още тази вечер трябва да съм наясно дали ще успея да открия нещо, към което да прикрепя доказателството за този часовник. А ако не открия нищо, най-добре е да го знам веднага, за да се опитам да намеря друг подход.

Дела Стрийт отиде до шкафа и взе шапката си.

— Закъде се приготвяш? — попита я Мейсън.

— Ще дойда с теб.

— Добре — засмя се адвокатът. — Да вървим.

25

Къщата на Винсънт Блейн бе строена в онова далечно време на спокойствие, финансова стабилност и щастие, когато архитектите са изграждали мащабни проекти на големи постройки, облицовани с мрамор, с големи украсени балкони, разположени върху просторен участък, тънещ в зеленина.

Мейсън огледа огромната къща.

— Предполагам, че нейната стая трябва да е някъде отзад — каза тихо.

— Най-вероятно на приземния етаж — допълни секретарката му. — Нека опитаме най-напред задната врата.

— Не, там сигурно ще е заключено и ключът ще е оставен отвътре на вратата — възрази адвокатът. — Предната врата също ще е заключена, но отвън и бихме могли да я отворим с някой от шперцовете, ако имаме късмет.

Двамата изчакаха, докато улицата напълно опустя, и се промъкнаха към предната веранда, където беше съвсем тъмно. Дела Стрийт държеше фенерче, докато Мейсън преглеждаше връзката шперцове, търсейки подходящия.

— Ето ни в една съвсем нова роля — подхвърли Дела. — И без това вече имах чувството, че стриктното придържане към закона е нещо доста досадно.

Адвокатът избра ключ, който според него би могъл да свърши работа, и го пъхна в ключалката.

— Правим го, защото се налага да действаме бързо и да спасим свой клиент, който може би е невинен.

— Ако наистина е невинна, защо не иска да ти разкаже какво точно се е случило? — ядосано попита секретарката.

— Защото се страхува. Истината ѝ изглежда ужасна. Тя… — В този момент се чу прищракване и Мейсън веднага замълча. Отвори вратата, усмихна се и рече: — Успях при първия си опит. Това е добър знак, Дела.

В къщата беше топло, усещаше се човешко присъствие в нея. Стаите бяха чисти и приятно и удобно подредени, долавяше се аромат от пушени наскоро качествени пури и от домашно приготвена храна — едно приятно чувство, което винаги се долавя при големите къщи и не може да се усети в апартаментите с централно отопление.

— Да се насочваме към задната част на къщата — прикани Мейсън. — Там има стълби. Спомням си, че ги забелязах в деня, когато полицаите пристигнаха, за да арестуват Милисънт Хардисти.

— Стаята ѝ най-вероятно е до стълбите — предположи Дела. — При всички случаи ще е най-добре да започнем оттам.

Само след пет минути бяха намерили вече стаята, която им трябваше. Беше на втория етаж, в най-задната част на къщата.

— Трудно ще ни е да претърсваме само с помощта на фенерче — обади се Дела Стрийт.

Мейсън кимна, пристъпи смело към ключа и запали лампата.

— Съседите обикновено са подозрителни, когато забележат светлина от фенерче в тъмна стая — обясни той. — Но едва ли биха заподозрени нещо, ако лампите са запалени… Само провери дали завесите са плътно спуснати, Дела.

Дела Стрийт се приближи и пооправи завесите.

— Добре, да се залавяме за работи — подкани я адвокатът.

— Какво всъщност търсим? — Попита тя.

— Точно в това е цялото очарование — засмя се Мейсън. — Не знаем, ние просто… — Изведнъж замълча. — Какво беше това, Дела?

— Някой хвърли камъче по прозореца — каза тихо секретарката му.

Той се намръщи.

— Стой на мястото си. Да видим какво ще стане по-нататък.

След миг още няколко камъчета бяха запратени по стъклото.

— Дали да не изгасим лампата и аз да се промъкна внимателно към прозореца, за да видя кой е? — попита Дела.

— Опитай, Дела — съгласи се адвокатът, след като се замисли за миг.

После пристъпи и изгаси лампите. Прилепена към стената до прозореца, секретарката му отмести завесата и погледна към тъмния двор.

След миг се отдръпна и заговори:

— Някакъв мъж. Направи ми знак, а след това се запъти към задната веранда. Стои там, сякаш очаква да го пусна да влезе.

Мейсън разсъждаваше трескаво върху това последно необичайно развитие на нещата.

— Добре, Дела — каза решително накрая. — Ще го пуснем вътре.

— Но ние не можем да допуснем някой да ни завари тук…

— Пусни го — повтори Пери. — Сигурно това е приятелят на Марта Стивънс… Хайде, Дела, отключи задната врата и не казвай нито дума. Аз ще бъда непосредствено зад теб. Да видим какво ще направи.

Светнаха си с фенерчето, докато слизаха по стълбите и пресякоха кухнята. Дела Стрийт отключи задната врата, а Мейсън бе угасил фенерчето и стоеше точно зад гърба ѝ. Когато вратата се отвори, в кухнята влезе слаб мъж, който носеше тясно сако, подобно на куртка. Той веднага уверено пристъпи напред, като прехвърли свойски ръката си през кръста на Дела Стрийт.

— Господи, не вярвах, че ще успея да се откача — каза. — Дай ми целувчица.

Мейсън насочи фенерчето към лицето му.

Мъжът се намръщи и присви очи под светлината, след това забеляза лицето на Дела Стрийт и отскочи назад, все едно че някой го бе ударил.

— Какво става тук? — попита учудено.

— Да се качим горе — нареди Мейсън.

— Къде горе?

— В стаята на Марта.

— Ей, вие за какъв се смятате?

— Тръгвайте, човече — продължи със същия безапелационен тон адвокатът. — Искам да отговорите на въпросите ми относно онова, което се случи в нощта на убийството на Джак Хардисти.

Мъжът в миг изгуби всякакво желание за съпротива, все едно, че някой му бе нанесъл силен удар в корема.

— Кой… кой сте вие? — попита неуверено, раменете му като че увиснаха и сакото му започна да изглежда твърде голямо.

Мейсън не отвърна, само го хвана властно за ръката.

— Да вървим.

Изкачиха се мълчаливо по стълбите и влязоха в стаята на Марта Стивънс. Мейсън изгледа изпитателно явно изплашения мъж. Фиксираше го строго, точно както постъпваше понякога по време на кръстосаните разпити.

— Така, да видим сега — каза накрая.

— Къде е Марта?

— Марта в момента разказва всичко на един детектив в Лос Анджелис — обясни адвокатът. — А вие ще трябва да представите своята версия пред мен.

— Не съм направил нищо — започна объркано мъжът.

Мейсън едва-едва се усмихна.

Мъжът се отпусна на близкия стол и придърпа увисналото сако напред, сякаш се опитваше да прикрие тялото си.

— Имаме на разположение цяла нощ… Как се казвате? — попита го адвокатът.

— Уилям Смайли.

— Къде бяхте вие, когато Марта Стивънс счупи очилата си? — попита Мейсън.

— Бях с нея.

— И как точно се счупиха?

— Този човек се нахвърли върху нея.

— Имате предвид Хардисти?

— Да.

Дела Стрийт тихичко измъкна бележник от чантата си, махна капачката на малката си автоматична писалка и започна да стенографира.

— Най-напред ми кажете защо изобщо отидохте в планинската къща да се срещате с Хардисти?

— Ами идеята беше на Марта. Беше чела разни статии по списанията за това как определени лекарства могат да накарат хората да издадат тайните си. Хардисти крадеше от парите в банката, а Блейн със сигурност щеше да покрие липсите, така че Марта смяташе, че ако му инжектира от това лекарство, ще можем да разберем къде крие парите и да ги приберем.

Но тя беше наясно, че ще ѝ се наложи да употреби сила. Точно затова ме взе със себе си…

На мен тази работа не ми харесваше. Изобщо не исках да ходя. Сигурен съм, че тя самата ще го потвърди.

— Знам, че е така — съчувствено каза Мейсън, като погледна с крайчеца на окото си дали Дела Стрийт следи внимателно разговора. — Разкажете ми просто какво точно стана, за да мога да го сравня с онова, което твърди Марта.

— Марта не би излъгала, тя ще ви каже истината.

— Естествено, знам — успокои го адвокатът.

— Двамата с Марта щяхме да се оженим, но Блейн не е съгласен икономката му да е омъжена. Непрекъснато повтаря, че не е наемал досега семейна двойка, която наистина да си върши работата. Или мъжът ще е свестен, а жената — не, или обратното… Затова с Марта се срещахме тайно. Тогава се случи това и тя ме повика.

— И откъде се снабдихте с лекарството? — попита Мейсън.

— Ами Марта го намери и използва спринцовката, с която поставяше на Блейн инсулина.

Мейсън не каза нищо, просто го изчака да продължи.

Смайли като че си припомняше какво се е случило.

— Какво можех да направя? — започна с малко носов и не толкова враждебен глас той, подобно на човек, който добре е разбрал, че няма никакъв смисъл да се оплаква. — Трябваше да изпълня искането ѝ. Марта ми намери и револвера.

— Какъв точно бе той? — попита многозначително адвокатът и отново погледна към Дела Стрийт.

— Трийсет и осми калибър. Беше на госпожа Хардисти. Тя не живееше постоянно тук, но идваше често. Револверът бе скрит в един от куфарите ѝ. Марта го взе и ми го даде. Отидохме заедно в планинската къща. Хардисти наистина беше там. Беше паркирал колата си пред къщата и стоеше точно пред скалата от гранит. Държеше лопата, явно се готвеше да копае. Лично аз предпочитах първо да поговорим с Хардисти, да се опитаме да го убедим да върне парите, но Марта изобщо не ме чу. Тя веднага се зае с него.

— Застреля ли то? — попита Мейсън.

— Не, какви ги говорите! Револверът беше у мен. Обясни му, че ще му постави инжекция и лекарството ще го принуди да каже истината, така че изобщо да не се опитва да се изплъзне. Аз насочих револвера към него и му наредих да вдигне ръцете си. Той се уплаши наистина, но не кой знае колко.

— И какво направи Марта?

— Ами постави му инжекцията.

— А след това?

— Тогава, изглежда, той реши, че аз едва ли ще стрелям по него. Както и да е, нахвърли се върху Марта, удари я по лицето и очилата ѝ отхвръкнаха.

— И тогава вие стреляхте? — подсказа му Мейсън.

— Не съм стрелял, братко. Ядосах се, задето удари Марта, хвърлих се и здравата го цапардосах.

— С ръката, в която стискахте револвера ли?

— Не, захвърлих револвера настрана, когато скочих върху него… Ама че гадно влечуго, да удря жена. Трябваше да му счупя челюстта. Но просто го ударих, той падна и си счупи очилата. Смятахме, че сме събрали всички парченца, но явно сме пропуснали някое.

— И какво стана след това? — попита Мейсън.

— В началото нищо не продума, а после започна да говори. Вече си мислех, че онези статии в списанията за лекарството са чиста измишльотина. Каза, че тъкмо се готвел да оправи нещата, да отиде при Блейн и да изясни всичко. Призна, че просто не можел да върши тази работа, че където и да криел парите, все му се струвало, че полицията лесно ще ги намери. Първо ги бил сложил в къщата си. После мисълта за разкритие толкова го изнервила, че решил да ги отнесе в тунела, заровил ги точно там, в края на тунела към мината. Това станало само преди около час, но не бил изминал и половината път обратно, когато отново започнал да си внушава, че парите ще бъдат открити и че трябва да измисли друго по-сигурно скривалище. Вече му се струвало, че дори и едно дете би се сетило, че парите са заровени точно в тунела.

Като си мисля сега, става ми ясно как всъщност се е опитвал да ни изиграе този изверг. Марта бе допуснала грешката да му съобщи, че лекарството ще го принуди да ни каже истината. Може би това действително щеше да стане, ако той не ни бе надхитрил. Престори се, че лекарството му е подействало веднага, и ни прати за зелен хайвер.

— Значи вие ходихте до тунела? — попита Мейсън.

— Разбира се. Хванахме се на въдицата. Оставихме го при скалата и двамата с Марта се запътихме към тунела. Взехме и лопатата му, за да копаем с нея.

— И копахте ли?

— Какво да ви кажа, не съм изгребвал толкова мръсотия за година работа дори — а онзи мошеник в същото време бил скрил парите в колата си. Просто ни изигра, това е всичко.

— Какво направихте, след като разбрахте, че ви е излъгал? — продължи с въпросите адвокатът.

— Ами върнахме се, за да видим дали не можем да му зададем още някой въпрос. Но, естествено, не го намерихме. Беше разчистил, заключил и се бе омел от мястото веднага след като се бе отървал от нас. Така че накрая се прибрахме вкъщи.

— Къде точно се срещнахте с Хардисти?

— Точно до голямата гранитна скала. Той беше застанал до нея с лопатата в ръка. Сякаш се готвеше да копае на това място. Можехме да го издебнем и да видим къде ще скрие парите. А с това глупаво лекарство само му дадохме възможност да ни се изплъзне.

— Всичко това стана, преди да се стъмни, нали?

— Разбира се. Беше късно следобед, но си беше съвсем светло.

— Срещнахте ли Адел Блейн по пътя, докато отивахте в колата към планинската къща?

— Мина покрай нас точно преди да поемем по отбивката нагоре — обясни Смайли. — Само че не ни видя. Имаше някакъв човек до нея.

— А забелязахте ли часовник, заровен близо до…

— Не — прекъсна го Смайли. — Четох за този заровен часовник. Но не ми изглежда особено логично. Защо му е на Хардисти да заравя часовник?

Настъпи продължително мълчание.

— В тази къща ли се върнахте с Марта Стивънс? — попита накрая Мейсън.

— Не, страхувахме се, че можем да загазим заради тази история с лекарството. Тя ме свали на магистралата, откъдето отидох в Лос Анджелис. Трябваше да се срещнем с нея там следващата нощ в един хотел. Беше се регистрирала в хотела, но излязла някъде и изобщо не се появи. Обадих се, после отидох пред хотела, повъртях се известно време, но тя не се върна.

— И вие изобщо не се върнахте, за да приберете револвера си? — попита Мейсън.

— Не, захвърлих го в тревата, когато той посегна да удари Марта. После му поставихме инжекцията, той започна да говори, така че изобщо съм забравил за оръжието. Щом спомена, че е заровил парите в тунела, двамата с Марта веднага се хванахме. И забързахме нататък. Исках да го вземем със себе си, но той се преструваше на упоен, седеше отпуснат и като че отнесен, очите му станаха едни воднисти… Марта напъха лопатата в ръцете ми и ме подкани да тръгваме, каза, че знаела къде е тунелът… Този мошеник всъщност изобщо не се е приближавал до тунела. Сигурен съм, че парите през цялото време са били в колата му.

— Влизахте ли в къщата, след като се върнахте от тунела? — попита адвокатът.

— Не. Видяхме, че колата на Джак Хардисти я няма, така че веднага решихме, че е изчезнал. Захвърлихме лопатата там, качихме се в нашата кола и си тръгнахме.

— А колко време се бавихте в тунела?

— Нямам представа, но може би е минал поне час и половина от момента, в който тръгнахме, до завръщането ни. Когато пристигнахме в планинската къща, вече бе съвсем тъмно.

— Но как така прибрахте парчетата от очилата, а забравихте да потърсите револвера?

— Парчетата събрахме веднага след схватката. Нали знаете как постъпва обикновено човек, когато очилата му се счупят? Започва да събира парчетата. Марта направи точно това, наведе се и започна да търси парчетата, щом той я удари и очилата ѝ паднаха.

— А кой прибра неговите очила?

— Аз пуснах парчетата в джоба си. Всъщност от неговите очила беше изпаднало само едно голямо парче. Не посмях да му ги върна, защото се страхувах да не ги използва като доказателство.

— Разбрахте ли, че револверът е бил намерен по-късно?

— Естествено, четях какво пишат вестниците по случая, а и Марта ми разказваше разни неща… Тя защо ли не ви е споменала за това?

— Какво работите? — попита Мейсън.

— В строителна компания „Търет“ — като охрана. От шест месеца съм там.

— А прочетохте ли във вестниците, че Хардисти е бил открит мъртъв в планинската къща?

— Разбира се.

— Вие проверихте ли дали е бил в къщата, когато се върнахте от тунела?

— Не, нямах представа, че е вътре. Колата не беше на предишното си място… а и нямахме време да проверяваме, вече усещах, че може здравата да загазим. Да натъпчеш един човек с подобно лекарство…

— Разбирам. Знаете ли откъде Марта взе това лекарство?

— Беше казала на госпожа Хардисти, че ѝ трябва. Нямам представа какво обяснение е измислила. Струва ми се, че ѝ споменала, че старецът го иска или че възнамерява да го използва по някакъв начин… Както и да е, госпожа Хардисти беше близка приятелка с един лекар и й обеща да го намери. Според мен дори собствената съпруга на Хардисти не е знаела, че той е отмъкнал пари от банката. Марта е разбрала, защото подслушала някакъв разговор на Блейн с банкови директори в Роксбъри.

— Нали не сте казали на никого за онова, което се е случило? — попита Мейсън.

— Не.

— Нито на един човек дори.

— Нито на един.

— Смятам, че Марта Стивънс ще се прибере съвсем скоро — обяви адвокатът. — Можете да я почакате тук, ако искате.

— В никакъв случай. Не бих искал да стоя в къщата, щом Марта я няма. Предполагам, че на стареца това никак няма да му хареса. Просто видях, че прозорецът свети, и хвърлих няколко камъчета по перваза. Това е нашият сигнал… Ще изляза и ще изчакам навън, докато Марта се прибере. Значи смятате, че това ще стане скоро?

— Да, така предполагам — кимна Мейсън.

Дела Стрийт затвори бележника си, пусна го в чантата, постави капачката на автоматичната писалка и погледна към Пери Мейсън. Той почти незабележимо поклати глава.

Тримата излязоха заедно от къщата.

— Лека нощ, Смайли — каза Мейсън.

— Лека нощ, сър.

Адвокатът помогна на секретарката си да се качи в колата.

— Не можеше ли да го използваш по някакъв начин? — попита го тя шепнешком.

— Ако разкаже тази своя история пред съдебните заседатели, госпожа Хардисти ще изхвърчи от тигана, в който се пържи в момента, но ще попадне направо в огъня. Този случай е толкова объркан наистина… Сега разбирам защо Милисънт така упорито мълчи, защо и доктор Мейкън не смее да отрони дума. Докторът вероятно е убеден, че тя го е направила.

— Сигурен ли си?

— Нещата така са се преплели — измърмори Мейсън. — Представи си, тя е била при него и му е поискала скополамин. Не забравяй също така, че преди да се омъжи, е учила за медицинска сестра. Доктор Мейкън е бил убеден, че тя смята да изпробва лекарството върху Джак Хардисти. Очевидно наскоро в някое списание е била поместена статия за въздействието му… Най-вероятно в момента смята, че Милисънт лъже, за да прикрие баща си и своите собствени действия…

— Но след като те са отмъкнали нейния револвер, тогава какъв е бил онзи, който тя е хвърлила?

— Тя всъщност нищо не е хвърляла, аз бях този, който раздуха въпроса — отвърна адвокатът.

— Какво искаш да кажеш?

— Единственото нещо, за което можех да се хвана, за да привлека вниманието на съдебните заседатели, беше точно това: че щом Милисънт Хардисти е изхвърлила револвера си в пропастта, няма как той да е бил намерен близо до скалата — продължи Мейсън. — Щеше да е по-добре, ако си бях държал устата затворена. Можех да намеря някакво по-незначително несъответствие в показанията на Джеймсън и да се заям с него на друга тема. А сега Джеймсън претърсва целия район, опитвайки се да открие револвера. И ако успее да го намери — тогава не само ще ни натрие носа, но и направо сме изгубени… Освен ако не измисля някакъв дяволски начин, по който да докажа, че този проклет часовник е свързан с престъплението.

— Е, поне вече си наясно какво точно се е случило всъщност — въздъхна Дела.

Мейсън остана за миг замислен.

— Там е работата, че не съм съвсем сигурен — каза след това.

— Какво искаш да кажеш? Че този Смайли може би е излъгал?

— Има един факт, които ме тревожи — призна адвокатът.

— Какъв е той?

— Панталоните на Хардисти. Червеникавата кал по тях показва, че той все пак е обикалял при тунела… освен това някой му бе събул обувките и най-внимателно ги е изчистил, после ги е лъснал и поставил пред леглото… А е забравил да провери маншетите на панталоните му.

— Тогава… тогава този Смайли може би излъга? — попита с широко отворени очи Дела Стрийт.

— А може и да ни е казал чистата и неподправена истина — отвърна Мейсън.

26

На следващата сутрин Томас Макнер, по-излъскан и засмян от всякога досега, зае мястото си в съдебната зала. Публиката шумно нахлуваше вътре. Съдебните заседатели също влязоха тържествено и заеха своите места. След това най-неочаквано се появи самият Хамилтън Бъргър, високата му слаба фигура се открои на вратата, а после пое напред с пъргавината на булдог, докато зае мястото до Макнер.

На Мейсън веднага му стана ясно, че се готвят да нанесат окончателния си удар. Щяха да завършат набързо представянето на доказателствата и да представят някаква съвсем неочаквана теза, а след това щяха да го оставят да се поти и да се мъчи да намери слабо място в основаващото се предимно на косвени улики обвинение, за да спаси своята клиентка.

Полицаите доведоха обвиняемите в залата. Доктор Мейкън, който умело успяваше да прикрие чувствата си зад студена маска на лицето, зае мястото си. Милисънт Хардисти се отпусна на стола, почти веднага опря ръка върху облегалката и наведе глава към нея. Изглеждаше съвсем отчаяна. Явно искаше всичко час по-скоро да свърши.

Съдия Канфийлд се появи и хората в залата веднага се изправиха като един. След това съдията седна, удари с чукчето и всички заеха отново местата си.

— Щатът срещу Мейкън и Хардисти — обяви делово съдия Канфийлд. — И двамата обвиняеми са в съдебната зала, всички съдебни заседатели също са налице. Да продължим с процеса, господа.

Макнер се изправи и оповести името на следващия си свидетел, който говори за следите от автомобилни гуми, разкрити около планинската къща на Блейн. След това бе призован някакъв експерт, който потвърди, че автомобилните гуми, оставили тези следи, са същите като тези на колата на доктор Мейкън.

След това лично областният прокурор Хамилтън Бъргър пое призоваването на свидетелите, което ясно подсказваше, че предстои да се взриви поредната бомба.

— Бихме искали да продължим с разпита на Уилям Н. Джеймсън — каза той.

Джеймсън зае свидетелското място. Изглеждаше малко уморен, но си личеше също, че е в доста добро настроение.

— Вие вече сте положили клетва, така че можем да започнем веднага — обяви областният прокурор. — Бих искал да насоча вниманието ви, господин Джеймсън, към факта, че по време на кръстосания разпит вчера адвокатът ви попита дали сте направили оглед на мястото, където обвиняемата Милисънт Хардисти е била забелязана от една свидетелка да хвърля оръжие или някакъв друг предмет, който прилича на револвер. Доколкото си спомням, вие обявихте вчера, че не сте претърсвали пропастта.

— Точно така.

— Искате ли сега да добавите нещо по въпроса?

— Да, макар че отговорът, който дадох вчера, бе верен. Но след това най-внимателно претърсих района.

— Кога бе организирано това претърсване?

— Миналата нощ.

— В колко часа започнахте?

— Около шест вечерта.

— И кога приключихте?

— Някъде към два и половина през нощта.

— И защо решихте да прекратите претърсването?

— Защото открих предмета, който търсех.

— Така ли? И какъв е този предмет?

— Трийсет и осемкалибров колт, регистриран в полицията, с шест патрона, заредени в него. Оръжието е с номер едно-четири-пет-осем-едно, по него открихме отпечатъци, които все пак успяхме да вземем, и установихме, че принадлежат на обвиняемата Милисънт Хардисти.

Хамилтън Бъргър бе твърде високомерен, за да погледне в този миг победоносно към Пери Мейсън, както би постъпил Макнер.

— Свидетелят е ваш за кръстосан разпит, господин Мейсън — каза просто той.

— Нямам въпроси — отвърна адвокатът.

Областният прокурор не можа да скрие учудването си.

Независимо от това веднага призова представител на полицейското управление, който разказа, че преди около пет години е постъпило искане от гражданин на Кенвейл за притежание на оръжие с цел защита. Оръжието бе описано като трийсет и осемкалибров колт и с номер 14581.

— Разполагате ли с това искане?

— Да.

— Някой присъства ли при подписването му?

— Да, сър. Аз лично.

— Значи искането е било подписано във ваше присъствие?

— Точно така.

— Ще ви попитам тогава кой подписа искането?

— Господин Винсънт П. Блейн — отвърна свидетелят и след това услужливо добави: — Бащата на обвиняемата Милисънт Хардисти.

Хамилтън Бъргър се придвижи бавно към свидетеля.

— Бих искал този документ да бъде предаден на съда като доказателство на обвинението и ще помоля съдебния служител да го заведе под съответния номер.

Съдия Канфийлд погледна към Пери Мейсън.

— Има ли възражения от страна на обвиняемата Хардисти по този въпрос, господин Мейсън?

Адвокатът успя да овладее чувствата си и смело погледна към съдебните заседатели.

— Нямам възражения — отвърна след това.

— Ваша милост, сега бих искал да призова Родни Бийтън за няколко въпроса — започна с характерния си бавен и малко провлачен глас областният прокурор. — Предполагам, че съдът оценява положението, в което се намира обвинението. След откриването на втория револвер представеният вече така наречен първи револвер, или доказателство номер едно на обвинението, придобива още по-голямо значение… Искам да кажа, че обстоятелствата, при които бе намерен той, вече имат по-голяма стойност.

— Съдът ще ви позволи да призовете отново този свидетел, господин прокурор — обяви съдия Канфийлд.

Бъргър сведе глава с благодарност.

— Моля, заемете свидетелското място, господин Бийтън.

Родни Бийтън се изправи от мястото си почти в дъното на съдебната зала и се приближи напред.

Разпитът и на този свидетел бе проведен лично от областния прокурор.

— Господин Бийтън, вие вече бяхте разпитан за намерения револвер, който бе представен от обвинението като доказателство номер едно. Бих искал да насоча вниманието ви, господин Бийтън, към това доказателство, а също и към факта, че от него е бил изстрелян един патрон. Ще ви попитам дали когато двамата с госпожица Лола Стрейг намерихте револвера, не сте забелязали нещо, свързано с липсващия патрон?

— Забелязах, че съвсем наскоро бе стреляно с оръжието — отвърна свидетелят.

Бъргър поклати глава.

— Не, това е ваше заключение. Доколкото знам, вие не сте експерт по оръжията?

— Смятам, че съм точно такъв — засмя се Бийтън.

— И какъв опит имате в това отношение? — попита с известна изненада Бъргър.

— От няколко години колекционирам оръжия. Освен това две последователни години печеля щатското първенство по точна стрелба. Стрелял съм с най-различни видове револвери. Изучавал съм ефекта от различните по форма и тегло патрони, като за целта съм се съветвал специално с производители на оръжия и боеприпаси, а освен това съм правил и собствени наблюдения.

Хамилтън Бъргър не можа да скрие задоволството си.

— И основавайки се на вашите познания, вие категорично твърдите, че от онова оръжие е било стреляно малко преди да го намерите?

— Преди не повече от двайсет и четири часа — уверено отвърна свидетелят.

— Как точно разбрахте това?

— От миризмата на барут, която се усещаше в цевта. Обикновено се получава някакъв по-особен дъх, след като е било стреляно с оръжието. През първите няколко часа миризмата е доста остра, а след това се усеща само един метален мирис.

— Вече посочихте на картата, която бе представена като доказателство на обвинението номер три, приблизителното място, където сте намерили оръжието. Можете ли да опишете как точно изглежда земната повърхност там?

— Когато двамата с госпожица Стрейг забелязахме револвера — започна свидетелят, — той лежеше под боровите иглички, плътно покрили земята. Той бе потънал малко надолу, сякаш някой бе стъпил върху него.

— А някакви следи от борба наоколо?

— Върху боровите иглички не могат да остават следи, но като че от едната страна бяха по-силно притиснати. Фотографската работа ме е научила доста подробно да изучавам следи. Знам съвсем точно какви следи остават, когато по такъв килим от борови иглички преминат диви животни. Дори в първия момент реших, че виждам точно това, след това промених мнението си, защото…

— Вашите конкретни заключения нямат значение, господин Бийтън. Опишете само как точно изглеждаха боровите иглички.

— Ами просто се бяха слегнали.

— Свидетелят е ваш за кръстосан разпит — обърна се областният прокурор към Пери Мейсън.

— Какво ви отведе точно на онова място, където намерихте оръжието? — попита адвокатът.

— Двамата с госпожица Стрейг избирахме подходящо място, където да монтираме фотоапарат. Отначало планирах да заложа свой капан с фотоапарат точно на юг и на запад от гранитната скала.

— Приблизително на мястото, където открихте револвера?

— Да, сър. В момента тъкмо оглеждах мястото, за да видя дали е подходящо за залагане на фотоапарат.

— А преди това сте проучвали територията на юг и на запад?

— Точно така.

— А забелязахте ли някакви следи, господин Бийтън, когато заедно с госпожица Стрейг попаднахте на револвера?

— Да, сър.

— Значи твърдите, че главната ви цел всъщност е била да забележите някакви определени следи, така ли?

— Да, сър. До известна степен се смятам за изследовател на природата. Когато човек се занимава с нощни снимки на диви животни, които обикновено предпочитат тъмнината, той би трябвало да прояви сериозно умение при монтирането на фотоапаратите. Ако иска да се получат добри и интересни снимки, разбира се.

— И докато правехте този ваш оглед на околността, да сте попадали случайно на заровен в земята будилник, да сте чували характерното тиктакане…

Хамилтън Бъргър веднага скочи, като се поизкашля многозначително, за да привлече вниманието към себе си.

— Ваша милост — прекъсна адвоката той, — това ми звучи доста… Всъщност не, ваша милост, моля да ме извините. Можете да продължите въпроса си, адвокате.

— Или място, където според вас е било разкопавано наскоро? — продължи Мейсън.

— Възразявам, ваша милост — обади се отново областният прокурор. — Въпросът е неправомерен и не е свързан с делото. Ако защитата желае по време на този процес да получи отговори, свързани с някакъв часовник, тя би трябвало преди това да представи собствената си версия за неговата връзка със случая. Защото в противен случай задаваните сега въпроси относно будилника приличат на опит непременно да се вмъкне тази тема, да се наложи тя в рамките на слушанията, като ѝ се придава някакво изключително значение. Това според мен е просто опит да се заблудят съдебните заседатели. Предлагам адвокатът на защитата още в този момент да изясни по какъв начин според него този будилник е свързан с убийството на Джак Хардисти.

След тези думи Бъргър се върна на мястото си.

Мейсън спокойно се усмихна.

— Точно в този момент, ваша милост, просто провеждам кръстосан разпит на свидетеля, за да проверя дали са достатъчно ясни спомените му — заяви той. — Така ще мога да си направя изводи за характера и обсега на неговото търсене в онзи период.

— След като кръстосаният ви разпит има точно такава цел, ще позволя да зададете този въпрос — обяви съдия Канфийлд. — Възражението на обвинението се отхвърля!

— Не, сър. Не съм забелязал никакъв заровен часовник, не съм чувал характерното тиктакане, нито съм видял разровено място по земята.

— А малко по-късно, господин Бийтън, някой от разпитаните вече свидетели не ви ли посочи мястото, където е бил открит будилникът?

Този път Хамилтън Бъргър и Томас Макнер скочиха едновременно. Но заместник-областният прокурор се оказа по-бърз.

— Възразяваме, ваша милост — започна с драматичен глас той. — Това е напълно неправомерно. Прави се опит в разследвания случай да се вмъкне някакъв елемент, който по никакъв начин не е свързан с него. Освен това на свидетеля се задават въпроси не относно конкретни факти, а за евентуални разговори, като тези разговори се използват за основание за акцентиране върху нямащ отношение към делото факт.

Хамилтън Бъргър прочисти гърлото си, за да си придаде допълнителна тежест.

— Става дума за въпрос, който по никакъв начин не е бил засегнат по време на директния разпит, ваша милост. Напомням, освен това, че досега не е доказано, че този въпрос е свързан с разглежданото престъпление.

Съдия Канфийлд поклати глава и се обърна към Мейсън:

— Този път възражението е съвсем добре обосновано, адвокате.

— Ще ви помоля да ме изслушате, ваша милост.

— Добре.

Мейсън погледна към часовника.

— Това е повратната точка в процеса, ваша милост. Убеден съм, че ще успея да дам нужните доказателства пред уважаемия съд, стига да ми бъде отпуснато още малко време. Защото някои от изложените тази сутрин факти, които са били известни предварително на обвинението, бяха пълна изненада за защитата. Съдът сигурно ще се съгласи, че това доказателство за втория револвер изменя коренно цялата ситуация около разследването на престъплението.

— Но вие сам намекнахте и дори предположихте, че е възможно да съществува още един револвер по време на кръстосания си разпит вчера, господин Мейсън. Така че едва ли сте кой знае колко изненадан.

В очите на адвоката проблеснаха весели пламъчета.

— Но свидетелят тогава бе готов да се обзаложи с мен на един милион долара, че втори не съществува и нищо няма да бъде открито в пропастта. И тъй като никой не ми плати тези един милион долара, дайте ми поне достатъчно време, за да направя своите разследвания около новосъздадената ситуация, възникнала след внезапното откриване на още един револвер.

— Добре — засмя се съдия Канфийлд. — Съдът се оттегля до два часа следобед. Ако наистина ще търсите доказателства през това време, господин Мейсън, то ви моля да имате предвид възражението на обвинението, че се опитвате да обвържете със случая някакъв страничен факт, без да можете да посочите пряката му връзка с престъплението. Засега съдът не само смята този факт за неправомерно вмъкнат и несвързан със случая, но и не приема така формулирания ваш последен въпрос към свидетеля — той наистина не посочва факт, а изисква декларация на основата на някакъв воден разговор.

— Все пак ваша милост не може да не е забелязал, че въпросът е свързан с действията, осъществени от този свидетел — подчерта адвокатът. — Причината за тези му действия е в основата на зададения от мен въпрос. Убеден съм, че имам право да изясня тази негова дейност, а като покажа причината за нея, вероятно би могло да се стигне и до изясняването на съответни интереси и съпричастност на свидетеля към нещо.

Съдия Канфийлд се намръщи и поклати глава.

— Ако съдът е така любезен… — опита се да каже нещо Хамилтън Бъргър.

— Съдебното заседание се прекъсва до два часа следобед — повтори съдия Канфийлд. — Всички аргументи ще бъдат изслушани тогава. Няма смисъл да обсъждаме нищо повече в момента, защото едва ли можем да стигнем до някакви важни заключения. Все пак съдът е убеден, че господин Мейсън е длъжен да представи доказателства в подкрепа на зададения от него въпрос. В противен случай възражението на обвинението ще бъде прието. Предполагам, че с това изясних напълно създадената ситуация и позицията на съда по нея. Закривам съдебното заседание до два часа.

27

Щом се завърна в кантората си, Пери Мейсън побърза да свика спешно съвещание, на което присъстваха помощникът му Джак Джаксън, Дела Стрийт и Пол Дрейк.

— Трябва да открием някакво законово основание или прецедент, които да докажат, че позоваването по време на кръстосания разпит не на факт, а на разговор, е правомерно, когато идеята е да се покаже причината, предизвикала съответните действия на свидетеля — обърна се адвокатът към Джак. — Не е възможно да не съществува подобен прецедент… Например да е зададен въпрос от рода на „Не отидохте ли на това място, защото еди-кой си ви каза, че става дума за еди-какво си?“.

Джаксън само кимна и изчезна в другата стая да се рови в правната литература.

— Ако не намеря начин да вмъкна този часовник по време на кръстосания разпит, просто ще бъда принуден да се откажа от него — измърмори ядосано Мейсън. — А както се развиват засега нещата, трудно ще намеря основание да разпитвам за нещо, което се смята от останалите за несвързано е делото.

— А ти смяташе ли досега, че ще се намери подходяща форма да го използваш? — попита Дела Стрийт.

— Просто ми трябва още време — призна Мейсън. — Бъргър явно възнамеряваше да приключи с призоваването на свидетели. И тогава съдия Канфийлд щеше да ми възложи да представя тезата си още на днешното следобедно заседание. А при сегашното положение най-напред ще започнем да спорим по въпроса с будилника. Бих могъл да направя някакво изказване в продължение на десет-петнайсет минути. Да предположим, че съдия Канфийлд изложи аргументите си против моето искане. Едва след това Бъргър ще има възможност да обяви, че е приключил с призоваването на своите свидетели. И съдия Канфийлд ще ми даде още една отсрочка — до следващата сутрин, за представянето на моята теза и на свидетелите ми. Това е всичко, което бих могъл да спечеля… Дяволите да го вземат този часовник, Пол, той трябва да означава нещо. Но не бих могъл да го използвам като доказателство, ако не открия преди това какво е значението му.

— Не стигнахме до никъде с госпожа Пейсън — призна детективът. — Тя наистина се интересува от астрология, но и от много други неща. А и астрологията, както изглежда, не е кой знае колко близко свързана с астрономията и подобно на много други жени, които обичат да говорят за различните зодии, тя не знае почти нищо за разположението на звездите.

— Сигурен ли си?

— Да. Специално разговарях с нея.

— Възможно е нарочно да го е скрила от теб.

— Не ми се вярва.

— Стига, Пол, не е възможно часовникът да е бил сверен случайно според звездното време — ядоса се адвокатът. — Той не е… — Мейсън млъкна внезапно.

— Какво става? — попита го Дрейк.

— Просто ми хрумна нещо, Пол… Може да не се получи, но трябва да опитам! — каза адвокатът, веднага посегна към телефонната слушалка и поръча на операторката: — Свържи ме с административния отдел на областната прокуратура, Гърти. Искам да разговарям със служителя, който отговаря за веществените доказателства по делото „Щатът срещу Хардисти и Мейкън“. Ще изчакам.

Мейсън държеше с една ръка слушалката, а с другата барабанеше нервно по бюрото си.

— Ало, Пери Мейсън се обажда — каза след малко. — Искам да ви попитам нещо за онзи будилник, който беше представен като веществено доказателство… Той продължава ли да работи? Работи значи. И с колко е напред?… Проверете с възможно най-голяма точност, може ли? Просто ми кажете колко точно показва в определен момент.

Адвокатът извади своя часовник, постави го на бюрото пред себе си.

— Кажете ми сега колко показва будилникът?

Отбеляза си чутото върху лист хартия, погледна цифрите и се намръщи замислено.

— Това е всичко, благодаря ви — каза след малко. После постави слушалката на вилката и добави: — Доста странно наистина.

— Какво стана? — попита нетърпеливо Дела Стрийт.

— Учудвам се преди всичко на факта, че часовникът продължава да работи. Той трябва да се навива на всеки двайсет и четири часа. Би могъл да работи най-много трийсет и шест часа след навиването, това зависи от дължината на пружината и от самата конструкция на будилника. А ето, че все още работи. Значи някой го е навил непосредствено преди да го открием. Но най-интересното е, че не е избързал нито минута след вчера.

— И какво от това? — не разбра секретарката му.

— Звездното време избързва точно с четири минути всеки ден — обясни Мейсън. — Или с четири минути без две-три секунди. Значи… — Неочаквано адвокатът изви глава назад и започна да се смее…

— Не виждам нищо смешно в това — обади се Дела Стрийт.

Мейсън продължи да се смее още известно време.

— Шегата е с мен самия — обясни след това. — Смея се на самия себе си. Ние заложихме капан, а след това сами паднахме в него.

— Аз също не те разбирам — призна детективът.

— Ами помниш ли онази история за инженера, дето попаднал в собствената си клопка?… Кажи на Джаксън да не търси повече никакви прецеденти, Дела… А сега ми дайте половин час да си събера мислите и ще поемем към съдебната зала, за да нанесем на Хамилтън Бъргър и на младия му високомерен помощни такъв удар, че да го помнят до края на живота си! Решението на цялата тази мистерия през всичкото време е било направо пред очите ми, просто не знам как не съм го видял!

28

Беше точно два и пет, когато съдия Канфийлд погледна към Пери Мейсън и попита:

— Готов ли сте да представите правни потвърждения в защита на вашата позиция, адвокате?

— Не, ваша милост — отвърна с усмивка той. — Реших да се откажа от искането си. Оттеглям своя въпрос.

Хамилтън Бъргър не можа да скрие учудването си, а Макнер злорадо се изсмя.

— Много добре — обяви съдия Канфийлд, без да издава никакви чувства. — Продължете нататък.

— Имам още няколко въпроса към този свидетел — каза Мейсън. — Вие вече подчертахте веднъж, че сте специалист по разчитането на следи, господин Бийтън.

— Не бих се определил като специалист, но съм отделил доста време на изучаването на различни следи.

— Добре. Освен това сте разположили няколко фотоапарата в пространството около вашата планинска къща, както и близо до къщата на Блейн, където бе извършено убийството?

— Да, сър.

— А сега бих искал да се върнем към момента, когато свидетелят Джеймсън откри доктор Мейкън в къщата на Блейн. Вие бяхте там по това време, нали?

— Да, сър.

— А какво правихте, преди да пристигнете в къщата?

— Обхождах и проверявах дали са се задействали фотоапаратите, тоест правех една от моите обиколки, както ги наричам.

— Сам ли бяхте?

— Не. Госпожица Стрейг беше с мен.

— А Бъртън Стрейг, братът на госпожица Стрейг, се присъедини към вас по-късно?

— Точно така.

— И обясни, че ви е търсил из цялата околност, но не е успял да ви намери?

— Да.

— Каза ви, освен това, че се е натъкнал на един от вашите капани с фотоапаратите, докато е обикалял да ви търси?

— Да.

— И спомена ли за кой по-точно фотоапарат става дума?

— Да, сър.

— А по кое време според обяснението му се е натъкнал на този ваш капан с фотоапарата?

— Не мога да си спомня дали посочи някакъв час. Но аз знам съвсем точно кога е станало това, тъй като си отбелязвам в бележника кога блесва всяка от светкавиците на задействания фотоапарат.

— Значи вие се намирахте на място, откъдето се вижда блесването на светкавицата?

— Да, сър. И ясно я видях.

— Винаги ли си отбелязвате часа на снимката?

— Имате предвид часа, когато видя блесването на светкавицата ли?

— Да.

— Винаги си записвам това време.

— Но когато ви помолих да определите точно времето, по което сте видели обвиняемата Милисънт Хардисти да изхвърля нещо като револвер надолу в пропастта, вие не можахте да го направите с категоричност.

— Понякога сверявам часовника си само по предположение, господин Мейсън — засмя се свидетелят. — Когато си отбелязвам момента на снимането с всеки от фотоапаратите ми, аз го правя просто за свое удобство, а не защото точното време има някакво значение. Става дума просто за относително време. С други думи, тези данни се използват единствено за моята лична документация. А за тази цел ми е необходимо приблизителното време на снимката. Всъщност ме интересува колко време след зареждането на фотоапарата той се е задействал, по каква причина и така нататък.

— Разбирам — кимна адвокатът. — Значи е възможно часовникът ви понякога да е дори с половин час напред от стандартното време?

— Ами възможно е, да.

— Проявихте ли вече снимката, която се е заснела, когато Бъртън Стрейг е задействал фотоапарата? — попита Мейсън.

— Да, сър — засмя се свидетелят.

— А да носите случайно копие от тази снимка у себе си?

— Не, сър, не нося.

— Но разполагате с тази снимка, нали?

— Да, сър.

— И какво се е запечатало на нея?

— Ами вижда се Бърт Стрейг, който пресича пътеката.

— Лицето му откроява ли се ясно?

— Да, сър.

— Към фотоапарата ли е извърнато то или гледа встрани от него?

— Към фотоапарата.

— А бързо ли се е движел в този момент според вас?

— Да, вървял е бързо право напред, сър.

— Нещо от околността отразено ли е на снимката?

— Не, сър. На моите снимки обикновено не се вижда нищо или почти нищо от околността. Обикновено нагласявам по такъв начин фотоапаратите, че с помощта на светкавицата и при максимално отворена бленда да получа снимка единствено на преминаващото животно на черен фон.

— А какво е оптичното стъкло на фотоапарата, с който е направена тази снимка, господин Бийтън?

— Техническата характеристика ли ви интересува?

— Да.

— Ами точно на този апарат е от типа Тайлър-Хобсън-Кук, с фокусно разстояние шестнайсет сантиметра.

Мейсън извади от портфейла си сгънатия лист индиго, който Дрейк бе намерил.

— Може ли да се каже, че диаметърът му е като на този кръг индиго?

Бийтън явно стана доста неспокоен.

— А вие откъде имате това?

— Моля ви, отговорете на въпроса ми — засмя се адвокатът.

— Да. Бих казал, че е точно с такъв…

Хамилтън Бъргър се изправи и започна:

— Ваша милост, от доста време се колебая дали да направя възражение. Все пак винаги съм искал защитата да получи пълна възможност да представи своите доказателства. А и освен това забелязвам, че споровете около повдигнатите възражения отнемат повече време, отколкото би се изгубило при отговор на някой дори и неправомерен въпрос. Но независимо от това смятам да направя възражение, ако защитата продължи да задава подобни въпроси на свидетеля, защото…

— Имам още само няколко въпроса и свършвам — прекъсна го Мейсън.

Съдия Канфийлд понечи да направи някакъв коментар, но след това явно се отказа и само измърмори:

— Добре, господин Мейсън, продължете.

— Като специалист по следите обърнахте ли внимание на следите, оставени от Бърт Стрейг по пътеката? — обърна се адвокатът към свидетеля.

— Да, забелязах ги.

— Можеше ли по тях да се направят някакви заключения относно скоростта, с която се е движел човекът?

— Сега вече, ваша милост, просто не мога да не възразя — намеси се Хамилтън Бъргър. — Този въпрос е неправомерен и няма връзка с делото. Нарушават се установените норми на кръстосания разпит.

— Искам да уверя съда, че в случая няма никакво нарушение — обясни Мейсън. — С този въпрос се прави проверка на способността на свидетеля добре да запомня определени детайли, така че са спазени нормативните изисквания кръстосаният разпит да изясни характеристиката на свидетеля. Съдът сигурно добре си спомня, че обвинението се опита да представи този свидетел като специалист по оръжия и по разчитане на следи.

— Възражението се отхвърля — обяви съдия Канфийлд. — Кръстосаният разпит е съвсем правомерен, в момента се изясняват качествата на свидетеля. Нека той да отговори на зададения въпрос.

— Отделните стъпки бяха доста раздалечени една от друга, което показва, че човекът се е движел бързо.

— През едно и също разстояние ли бяха?

— Да.

— А не видяхте ли нещо необичайно, което да ви е направило по-специално впечатление, господин Бийтън — усмихна му се адвокатът.

— Какво искате да кажете?

— Ами по отношение на разположението на стъпките през равни разстояния.

— Не.

— С други думи, господин Бийтън, според вас като експерт по следи няма нищо необичайно в следната ситуация: един човек си върви по пътеката, изведнъж се натъква на някакъв минаващ през нея конец и в резултат светва ярка светкавица. Не би ли било по-нормално при това положение да се очаква, че човекът е отскочил встрани или е отстъпил уплашено назад? Трудно е да се предположи, че след онова, което му се е случило, той е продължил да крачи равномерно напред, нали така?

Мускулите по лицето на Родни Бийтън потрепнаха от обзелото го вълнение.

— Можете ли да отговорите на този въпрос? — попита го Мейсън.

— Господи! Изобщо не се бях замислял за това! — извика свидетелят.

— Но нали като специалист в тази област сте забелязвали как реагират дивите зверове, когато неочаквано в очите им блесне светкавицата?

— Да, разбира се. Наистина… просто не мога да си го обясня, господин Мейсън.

— Но сте сигурен за следите?

— Да, сър. Абсолютно сигурен. Съвсем ясно ги забелязах, макар че тогава не си дадох сметка, че в тях действително има нещо необичайно.

— Точно така — кимна адвокатът. — Ще ви задам само още един последен въпрос. Значи механизмът на вашия капан се състои в следното: когато върху опънатия през пътеката конец се упражни някакъв натиск, апаратът се включва и снима обекта, така ли?

— Да, сър.

— И един наистина последен въпрос. Не е ли възможно някой да свърже будилника към фотоапарата по такъв начин, че той да се задейства в точно определено време и да направи снимка, а в някакъв друг момент да блесне само светкавицата?

Хамилтън Бъргър и Томас Макнер скочиха едновременно, възразявайки в един глас срещу въпроса. Съдия Канфийлд изслуша с ледена усмивка аргументите им и най-спокойно заяви:

— Възражението се отхвърля. Отговорете на въпроса.

Бийтън изглеждаше като замаян, но все пак каза:

— Да, сър. Това може да се направи.

— Смятам, че това е всичко, господин Бийтън — кимна му адвокатът. — Между другото, предполагам, че времето, отбелязано в бележника ви за снимката на Бъртън Стрейг, приблизително съвпада с онзи период, когато някой е нахълтал в къщата на Джак Хардисти в Роксбъри и е ударил с бухалката охраняващия къщата Джордж Крейн?

— Ами… възможно е да сте прав. Макар че изобщо не си бях и помислял за тази връзка до момента.

Мейсън кимна с подчертана почтителност към двамата представители на обвинението, които седяха и зяпаха с отворена уста свидетеля.

— Вие имате ли някакви допълнителни въпроси към господин Бийтън? — попита ги с усмивка.

Бъргър като че бе онемял от изумление. Премести очи от свидетеля към Мейсън, а след това се наведе напред, за да се консултира шепнешком с Макнер.

— Ваша милост — обърна се след няколко минути към съдията той, — свидетели сме на наистина необичаен обрат.

Последните показания не само налагат напълно нова интерпретация на повечето веществени доказателства по делото, но предполагат и възможност… ако съдът не възразява, бихме искали прекъсване на заседанието до утре сутринта.

— Нямам възражения — обади се Мейсън.

— Аз също съм съгласен — отсече съдия Канфийлд.

29

Щом се върна в кантората си, Мейсън отвори едно от чекмеджетата на бюрото си, извади бутилка скъп отлежал коняк и три големи стъклени чаши.

— Е, най-накрая можем да се отпуснем — обърна се към Дела Стрийт и Пол Дрейк той. — След като вече успях да изхвърля този дяволски часовник от главата си.

— Не мога да разбера — призна детективът.

— Ами защо не си представиш, Пол, че сме намерили будилник, заровен в земята близо до мястото, където някой е имал намерение да монтира фотоапарат на статив за нощни снимки — засмя се адвокатът. — Представи си също така, че един от хората, замесени в този случай, е разчитал на такава нощна снимка, за да си осигури алиби. Какво бихме си помислили в този случай?

— Е, ако нещата се поставят по този начин… — кимна Дрейк.

— Ами това е единственият начин, по който трябва да бъдат поставени — поясни Мейсън. — Такива са простите факти. И ние твърде дълго пренебрегвахме и не забелязвахме прости факти, опитвайки се да търсим твърде сложни обяснения, които напълно ни объркаха. Вината за този подхода изцяло моя, Пол. Беше добър урок за мен, наистина. Наложи ми се доста да се позанимая с проблемите на звездното време, докато успея да привлека интереса на областния прокурор в Керн към случая. Но съвсем естествено всичко това стигна до вестниците и убиецът съответно го е прочел. Затова и когато е бил готов да ми позволи да открия часовника, без колебание го е сверил отново по звездното време.

— Но защо ще иска да откриваш този часовник?

— Защото вече и без това бях започнал да обърквам нещата и явно той е сметнал, че откриването на часовника ще ни тласне още повече в погрешната посока.

— А какво всъщност се е случило според теб? — попита Дела Стрийт.

— Все още не съм готов с всички подробности, но вече съм наясно с общата картина — заяви адвокатът. — В къщата на Винсънт Блейн попада някакво списание, в което е публикувана статия за въздействието на лекарството скополамин — за това как то може да накара човека да говори, признавайки дори някои престъпления, които винаги е пазил дълбоко в съзнанието си. Винсънт Блейн е прочел тази статия, разбира се. Неговата икономка Марта Стивънс също я е прочела; след това статията попада пред очите на Адел, а и на сестра ѝ Милисънт Хардисти. Най-вероятно всички те са си припомнили за тази статия, когато става известно, че Джак Хардисти е отмъкнал деветдесет хиляди долара от банката и ги е скрил… Марта Стивънс с помощта на приятеля си решава да изпробва на практика как действа лекарството. Обръща се с молба към Милисънт Хардисти, за да ѝ осигури скополамин, а след това решава за всеки случай да вземе и револвера на Милисънт Хардисти. Нали не сте забравили, че Марта е разбрала за липсата на втората голяма сума от банката, подслушвайки телефонен разговор на Блейн.

Милисънт всъщност до деня на убийството не е знаела за отмъкнатите деветдесет хиляди долара. Когато е разбрала за това, направо е побесняла. Очевидно е имала информация, че съпругът ѝ е тръгнал към планинската къща, и е решила да го последва и да му поиска обяснение. Не успяла да открие собствения си револвер, но баща ѝ имал още един, който държал в къщата. Взела го и поела към планинската къща. Това станало обаче, след като Марта и Смайли били потеглили също натам. Паркирала колата си близо до отклонението към къщата и била направо на ръба на нервна криза. Но точно това нервно помрачение ѝ помогнало след това да се поуспокои и да си даде ясна сметка какво всъщност се е готвела да направи. Върнала се е при пропастта, изхвърлила е револвера, срещнала е Адел и е поела след нея с колата към къщи. Доктор Мейкън я взел от Кенвейл и тя му разказала какво се е случило. Той настоял да се върнат в планинската къща — вероятно за да премахнат някакво доказателство за присъствието ѝ там и да приберат изхвърления револвер, или пък защото той не е повярвал напълно на нейната история и е искал лично да се убеди какво точно се е случило… Пристигнали са горе, след като вече се било стъмнило, като дори не са забелязали Марта и Смайли по пътя. Открили Хардисти, който бил много зле. Милисънт твърдяла, че не знае нищо за състоянието му. Едва ли можем да обвиняваме доктор Мейкън, че не ѝ е повярвал.

— Но кой го е убил? — попита Дела Стрийт.

— Марта Стивънс му е дала скополамин — продължи Мейсън. — И когато Джак е разказал, че е скрил парите в тунела, изобщо не се е преструвал. Казал им е самата истина. Те са отишли веднага да търсят парите, но от тях нямало и следа. Това означава, че някой ги е изпреварил и е прибрал сумата. Тази личност най-вероятно е отмъкнала парите веднага след като Хардисти ги е заровил в тунела, а след това е отишъл в планинската къща. Да си представим какво се е случило там. Открил Джак Хардисти упоен да бърбори, разказвайки всичко под въздействието на лекарството. Открил колата, с която били пристигнали Марта и Смайли, а също и колата на Хардисти. Очилата на Хардисти били счупени. Най-вероятно е седял опрян в скалата, а револверът, който Марта тайно е била отмъкнала от Милисънт Хардисти, е лежал наблизо, там, където Смайли го е захвърлил, когато е посегнал да удари Хардисти.

Новопристигналият най-вероятно е бил приятел на Хардисти; дори нещо повече от приятел — партньор или помощник. Той със сигурност от известно време е кроял планове за убийството на Хардисти.

— Откъде знаеш това? — попита отново секретарката му.

— Доказателствата го потвърждават. Когато е заровил онзи часовник на мястото първия път, явно е възнамерявал да го използва, за да си осигури алиби. Но не е могъл да осъществи намеренията си, защото този ден Бийтън не е монтирал фотоапарат на това място и вместо да обикаля и да наблюдава дали светкавиците на фотоапаратите му са се задействали, е завел Мирна Пейсън в града на кино.

— Но защо партньорът му ще иска да убива Хардисти?

— Постави се на неговото място — усмихна се Мейсън. — Кражбата на Хардисти е разкрита и най-вероятно е щял да отиде в затвора. А нашият човек му е бил сътрудник — така че ако отстрани Хардисти, не само ще запечата устата му завинаги, но и ще може да прибере онези деветдесет хиляди долара, без никой да го заподозре… Първия път Хардисти е отмъкнал само десет хиляди. Това най-вероятно са били парите, които те са взели уж „назаем“, сигурно за да ги вложат в някакви рискови инвестиции, за залагане на конни състезания или за операции на борсата. Взетите по-късно деветдесет хиляди долара двамата са смятали да използват, за да изнудват Винсънт Блейн, но нещата не са се развили според плановете им.

Поставете се на мястото на Бърт Стрейг. Джак Хардисти вече е разкрит и го очаква процес. Ако той проговори, Бърт Стрейг също ще бъде привлечен под отговорност като съучастник. Той предварително си е бил решил да отстрани Хардисти от пътя си, стига да му се удаде възможност да го направи, без да привлече вниманието върху себе си. Точно затова бил заровил онзи будилник на мястото, където е очаквал Родни Бийтън да монтира един от своите фотоапарати. Предварително си е подготвил алибито… Пристигнал и открил Джак Хардисти упоен. Тогава Джак Хардисти може би му е казал, че в бюрото в къщата си държи някакви документи, които могат да послужат като доказателство за престъпленията им, най-вероятно за инвестирането на откраднатите първия път десет хиляди долара, в което инвестиране е участвал и Бърт Стрейг. Възможно е да е признал също така, че Марта Стивънс му е дала лекарството и той ѝ е разказал къде е скрил парите, че всичко вече му е омръзнало до смърт и няма желание повече да се занимава с тези неща. Обяснил е, че когато Марта и приятелят ѝ се върнат от тунела, смята да им разкаже и за всичко останало.

— Къде се е намирала Милисънт по това време? — попита Дрейк.

— По това време тя най-вероятно е паркирала колата си долу при отбивката на пътя, поемайки към планинската къща. Но изобщо не е стигнала до нея. Изпаднала е в истерия, върнала се е и е хвърлила револвера, който е носела със себе си — този на баща си. След това е срещнала Адел, следвала я до Кенвейл, видяла се е с доктор Мейкън, поговорила е с него и по негово настояване двамата са се върнали в планинската къща. Най-вероятно Мейкън е искал да открие този револвер — а и сигурно се е съмнявал, че може би спомените на Милисънт от момента, в който се е намирала в истерия, не са напълно ясни и точни.

Когато пристигнали, открили Хардисти в леглото смъртно ранен. Докторът, естествено, предположил, че изпадайки в истерия, Милисънт е стигнала доста по-далеч, отколкото си спомня, че временна амнезия е замъглила спомена за онова, което всъщност се е случило. Истината е, че в своята разработка „Съдебна медицина и токсикология“ трима от най-големите светила в тази област — Гонзалес, Ванс и Хелперн — признават, че истерията може да доведе до амнезия. Сега вече сигурно разбирате в какво положение е изпаднал доктор Мейкън. Бил е убеден, че жената, която обича, е убила своя съпруг, вероятно при самозащита, след това е изпаднала в истерия и в резултат на това свое състояние напълно е забравила за предишното си деяние.

Но да се върнем към Бърт Стрейг и Хардисти. Двамата явно са се скарали. Хардисти е изрекъл неща, които не би трябвало да си позволява. Бърт Стрейг го е застрелял, най-вероятно докато двамата са се борили. След това е пренесъл ранения мъж в къщата и го е поставил на леглото. Давал си ясна сметка, че Хардисти умира. Знаел е, че калта по обувките му ще бъде доказателство, че Хардисти е ходил при тунела. Затова побързал да ги почисти, тъй като самият Бърт преди това е измъкнал скритите в тунела пари почти веднага, след като Хардисти ги е скрил там и си е тръгнал. Искал е Марта и Смайли да решат, че Хардисти ги е излъгал за мястото.

Бърт Стрейг е очаквал Марта и приятелят ѝ съвсем скоро да се върнат след безплодното си търсене в тунела. Качил се в колата на Хардисти, засилил я по склона и я оставил да падне в пропастта. По този начин се освободил от нея… Не е имал време да променя някои от останалите доказателства по такъв начин, както би му харесало. Едва на следващата сутрин е успял да изрови часовника — освен това му се наложило да проникне в къщата на Хардисти в Роксбъри, за да отмъкне компрометиращите документи от бюрото му. А това се оказало доста сложна работа. Но когато решил да пристъпи към нея, използвал алибито, което си бил подготвил.

— Но по какъв начин лицето му се е запечатало от фотоапарата? — не разбра Дела Стрийт. — Нали той всъщност не е бил тогава на мястото?

— Много просто — отвърна Мейсън. — Направил си е снимка със собствения си фотоапарат как минава по пътеката. Запазил е непроявения негатив. След като Родни Бийтън е монтирал своя фотоапарат върху статива, което е станало най-вероятно на свечеряване, Бърт е минал по пътеката, за да остави следи, като е внимавал да не закачи опънатия конец. След това е поставил листа индиго пред обектива и е подменил заредения филм със своя. Не забравяйте, че по това време вече е съвсем тъмно, така че не му се е налагало да търси специални условия — затворено тъмно помещение. Заровил е будилника, нагласил е механизма по такъв начин, че да се задейства светкавицата в точно определен момент, а после е отпрашил към Роксбъри. Напомням ви за финото му телосложение. Явно е облякъл дрехи на сестра си, цапардосал е човека от охраната, успял е да счупи ключалката на бюрото и измъкнал онова, което е търсел. После се е върнал в планината, смъкнал индигото от обектива на фотоапарата и забързал към планинската къща на Блейн, за да разкаже там своята версия — как през цялата нощ е търсил Родни Бийтън и сестра си… Това е в основни линии. Детайлите ще уточняваме оттук нататък.

— Но защо часовникът беше двайсет и пет минути назад, когато са го намерили първия път? — попита детективът.

— Защото Бърт Стрейг е знаел, че за да успее, будилникът трябва да показва точно същото време като ръчния часовник на Родни Бийтън. А ръчният часовник на Бийтън не е бил сверен. Бърт го попитал колко е часът, а след това нагласил и будилника и алармата му точно по това време… След като открихме часовника, едва ли е било особено трудно да се досетим какво е било предназначението му. Само че вместо да се замисля, веднага го свързах със звездното време. Отначало го направих, за да заблудя полицията и областните прокурори в Керн и Лос Анджелис, а след това заблудих и самия себе си, тъй като убиецът веднага ми открадна идеята и започна да я използва за своите цели… А сега да престанем да говорим по случая и да си пийнем от това отлежало бренди.

— Какво ли ще направят оттук нататък? — подхвърли Дела Стрийт.

— Ами ще проучат новите обстоятелства, ще повдигнат обвинение срещу Бърт Стрейг и най-вероятно ще успеят да го принудят да си признае — отвърна Мейсън. — Той ми изглежда доста лабилен и твърде емоционален. Едва ли е от хората, които могат да се окажат костелив орех в ръцете на полицията. Но ми е жал за сестра му. Вероятно не е подозирала абсолютно нищо и е толкова приятно хлапе… Е, крайно време е да приключим с това престъпление.

В този момент вратата откъм приемната се отвори.

— Пристигнал е господин Винсънт Блейн — информира ги Гърти. — Твърди, че трябвало да се срещне веднага с господин Мейсън.

— Покани го — кимна и адвокатът.

Докато гостът влизаше в кабинета, Мейсън извади още една чаша от чекмеджето на бюрото си.

— Идвате точно навреме — усмихна се на Блейн той.

Гостът бе толкова развълнуван, че с мъка успяваше да говори.

— Признал си е — обяви радостно. — Явно са го притиснали и си е казал всичко — и за това къде е скрил деветдесетте хиляди долара, отмъкнати от скривалището в мината, и за предварително подготвената снимка. Тя трябвало да му послужи като алиби за времето, докато е бил в дома на Джак, за да се опита…

— Съжалявам, господин Блейн — прекъсна го Мейсън. — Но ние току-що приключихме с обсъждането на случая и решихме, че няма да говорим повече за него, преди да сме си пийнали по чашка от това добро отлежало бренди.

В първия миг Винсънт Блейн се подразни, но след това се засмя и се отпусна уморено в удобното кожено кресло.

— Понякога ви хрумват наистина забележителни идеи, господин Мейсън — каза. — Ако в бутилката има достатъчно течност, можем да си позволим дори по две питиета.

1

Съдебна заповед за явяване или довеждане на затворник пред съд или съдия. — Б.ред.

2

Става дума за Втората световна война. — Б.ред.

Content

Ърл Стенли Гарднър
Пери Мейсън: Случаят със заровения часовник

Действащи лица

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

1