Грін Олександр

Золотий ланцюг

Олександр Грін

ЗОЛОТИЙ ЛАНЦЮГ

Повість, оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

ЗОЛОТИЙ ЛАНЦЮГ

Повість

I

«Дув вітер…», — написавши це, я перекинув необережним рухом каламар, і колір блискучої калюжки нагадав мені морок тієї ночі, коли я лежав у кубрику «Еспаньоли». Це суденце ледве піднімало шість тонн, на ньому прибула партія сушеної риби з Мазабу. Декому подобається запах сушеної риби.

Все судно пропахло жахом, і, лежачи один в кубрику з вікном, заткнутим ганчіркою, при світлі вкраденої у шкіпера Гро свічки, я займався розгляданням палітурки книги, сторінки якої були видерті якимсь практичним читцем, а палітурку я знайшов.

На внутрішній стороні палітурки було написано рудим чорнилом:

«Сумнівно, щоб розумна людина стала читати таку книгу, де одні вигадки».

Нижче стояло:

«Дік Фармерон. Люблю тебе, Грета. Твій Д.».

На правій стороні чоловік, що носив ім'я Лазар Норман, розписався двадцять чотири рази з хвостиками і всеосяжними розчерками. Ще хтось рішуче закреслив рукописання Нормана і в самому низу залишив загадкові слова:

«Що знаємо ми про себе?»

Я з сумом перечитував ці слова. Мені було шістнадцять років, але я вже знав, як боляче жалить бджола — Смуток. Напис в особливості терзав тим, що недавно хлопці з «Мелузіни», напоївши мене особливим коктейлем, зіпсували мені шкіру на правій руці, виколовши татуювання у вигляді трьох слів: «Я все знаю». Вони висміяли мене за те, що я читав книги, — прочитав багато книжок і міг відповісти на такі питання, які їм ніколи не приходили в голову.

Я засукав рукав. Навколо свіжого татуювання рожевіла спухла шкіра. Я думав, чи так уже дурні ці слова «Я все знаю»; потім розвеселився і став реготати — зрозумів, що дурні. Опустивши рукав, я висмикнув ганчірку і подивився в отвір.

Здавалося, у самого лиця здригаються вогні гавані. Різкий, як щиглики, дощ бив в обличчя. У мороці метушилася вода, вітер скрипів і вив, розгойдуючи судно. Поруч стояла «Мелузіна»; там мучителі мої, яскраво освітивши каюту, грілися горілкою. Я чув, що вони говорять, і став прислухатись уважніше, так як розмова йшла про якийсь будинок, де підлоги з чистого срібла, про казкову розкіш, підземні ходи і багато що подібне. Я розрізняв голоси Патріка і Моольса, двох рудих лютих опудал.

Моольс сказав:

— Він знайшов скарб.

— Ні, — заперечив Патрік. — Він жив у кімнаті, де був потайний ящик; в ящику виявився лист, і він з листа дізнався, де алмазна шахта.

— А я чув, — заговорив ледачий, який вкрав у мене складаний ніж Каррель — Гусяча шия, — що він кожен день вигравав у карти по мільйону!

— А я думаю, що продав він душу дияволові, — заявив Болінас, кухар, — інакше так відразу не побудуєш палаців.

— Чи не запитати це у «Голови з діркою»? — поцікавився Патрік (це було прізвисько, яке вони дали мені), — у Санді Пруеля, який все знає?

Мерзотний — о, який мерзенний! — сміх був відповіддю Патріку. Я перестав слухати. Я знову ліг, прикрившись рваною курткою, і став палити тютюн, зібраний з недопалків в гавані. Він справляв міцну дію — в горлі як ніби поверталася пила. Я зігрівав свій змерзлий ніс, пускаючи дим через ніздрі.

Мені слід було бути на палубі: другий матрос «Еспаньоли» пішов до коханки, а шкіпер і його брат сиділи в шинку, — але було холодно і бридко вгорі. Наш кубрик був простою дощаною норою з двома настилами з голих дощок і столом — бочкою з-під оселедців. Я розміркував про красиві кімнати, де тепло, немає бліх. Потім я обміркував тільки що почуту розмову. Вона стривожила мене, — як будете стривожені ви, якщо вам скажуть, що в сусідньому саду опустилася жар-птиця або розцвів трояндами старий пень.

Не знаючи, про кого вони говорили, я представив чоловіка в синіх окулярах, з блідим, єхидним ротом і великими вухами, що сходив з крутої вершини по скринях, окутих золотими скріпами. «Чому йому так пощастило, — думав я, — чому?..»

Тут, тримаючи руку в кишені, я намацав папірець і, розглянувши його, побачив, що цей папірець представляє точний рахунок мого відношення до шкіпера, — з 17 жовтня, коли я поступив на «Епаньолу» — по 17 листопада, тобто по вчорашній день. Я сам записав на ній всі вирахування з моєї платні. Тут були згадані розбита чашка з блакитним написом «Дорогому чоловіку від вірної дружини»; утоплене дубове відро, яке я ж сам на вимогу шкіпера вкрав на палубі «Західного Зерна»; вкрадений кимось у мене жовтий гумовий плащ, роздавлений моєю ногою мундштук шкіпера і розбите — все мною — скло каюти. Шкіпер точно повідомляв кожен раз, чого варта чергова пригода, і з ним марно було торгуватися, тому що він був швидкий на руку.

Я підрахував суму і побачив, що вона з надлишком покриває платню. Мені не доводилося нічого отримати. Я ледве не заплакав від злості, але втримався, так як з деякого часу вперто вирішував питання — «хто я — хлопчик чи чоловік? «Я здригався від думки бути хлопчиком, але, з іншого боку, відчував щось безповоротне в слові «чоловік» — мені представлялися чоботи і вуса щіткою. Якщо я хлопчик, як назвала мене одного разу жвава дівчина з кошиком динь, — вона сказала: «Ану, відійди убік, хлопчик», — то чому я думаю про все велике: книги, наприклад, і про посаду капітана, сім'ю, дітлахів, про те, як треба басом говорити: «Гей ви, м'ясо акули!» Якщо ж я чоловік, — що більше всіх інших змусив мене думати шарпак років семи, який сказав, стаючи навшпиньки: «Дай-но прикурити, дядько!» — То чому у мене немає вусів і жінки завжди стають до мене спиною, немов я не людина, а стовп?

Мені було важко, холодно, незатишно. Вив вітер — «Вий!» — говорив я, і він вив, як ніби знаходив силу в моїй тузі. Кришив дощ. — «Лий!» — говорив я, радіючи, що все погано, все сиро і похмуро, — не тільки мій рахунок з шкіпером. Було холодно, і я вірив, що простуджуся і помру, моє неприкаяне тіло…

II

Я схопився, почувши кроки і голоси зверху; але то не були голоси наших.

Палуба «Еспаньоли» припадала нижче набережної, так що на неї можна було спуститися без сходні. Голос сказав: «Нікого немає на цьому свинячому кориті».

Такий початок мені сподобався, і я з нетерпінням чекав відповіді. «Все одно», — відповів другий голос, настільки недбалий і ніжний, що я подумав, чи не жінка відповідає чоловікові. — «Ну, хто там?! — голосніше сказав перший. — У кубрику світло; агов, молодці!».

Тоді я виліз і побачив — скоріше розрізнив у темряві — двох людей, закутаних в непромокальні плащі. Вони стояли, озираючись, потім помітили мене, і той, що був вищий, сказав: — Хлопчик, де шкіпер?

Мені здалося дивним, що в такий пітьмі можна встановити вік. В цей момент мені хотілося бути шкіпером. Я б сказав — густо, дебеле, з хрипотою, — що-небудь відчайдушне, наприклад: «Розірви тебе пекло!» — Або: «Нехай луснуть в моєму мозку всі троси, якщо я щось розумію!»

Я пояснив, що я один на судні, і пояснив також, куди пішла решта.

— У такому разі, — заявив супутник високої людини, — чи не спуститися в кубрик? Гей, юнга, посади нас до себе, і ми поговоримо, тут дуже сиро.

Я подумав… Ні, я нічого не подумав. Але це була дивна поява, і, розглядаючи невідомих, я на одну мить відлетів в улюблену країну битв, героїв, скарбів, де проходять, як тіні, гігантські вітрила і чути крик — пісня — шепіт: «Таємниця — зачарування! Таємниця — зачарування!». «Невже почалося? «— запитував я себе; мої коліна тремтіли.

Бувають хвилини, коли, роздумуючи, не помічаєш рухів, тому я опритомнів, лише побачивши себе сидячим в кубрику проти відвідувачів — вони сіли на друге ліжко, де спав Егва, інший матрос, — і сиділи зігнувшись, щоб не стукнутися об стелю-палубу. «Ось це люди!» — подумав я, шанобливо розглядаючи фігури своїх гостей. Обидва вони мені сподобалися — кожен у своєму роді. Старший, широколиций, з блідим обличчям, строгими сірими очима і ледь помітною посмішкою, повинен був, на мою думку, годитися для ролі відважного капітана, у якого є дещо на обід матросам, крім сушеної риби. Молодший, чий голос здавався мені жіночим, — на жаль! — мав невеликі вуса, темні зневажливі очі і світле волосся. Він був на вигляд слабкіше першого, але добре брався під боки і чудово сміявся. Обидва сиділи в дощових плащах; у високих чобіт з лаковими вилогами блищав тонкий рант, отже, ці люди мали гроші.

— Поговоримо, молодий друг! — сказав старший. — Як ти можеш помітити, ми не шахраї.

— Клянуся громом! — відповів я. — Що ж, поговоримо, чорт забирай!..

Тоді обидва хитнулися, немов між ними ввели брущатий важіль, і стали реготати.

Я знаю цей регіт. Він означає, що або вас вважають дурнем, або ви сказали безмірну нісенітницю. Деякий час я ображено дивився, не розуміючи, в чому справа, потім зажадав пояснення у формі достатньої, щоб зупинити потіху і дати відчути свою образу.

— Ну, — сказав перший, — ми не хочемо кривдити тебе. Ми засміялися тому, що трохи випили. — І він розповів, яка справа привело їх на судно, а я, слухаючи, вирячив очі.

Звідки їхали ці дві людини, що залучили мене в викрадення «Еспаньоли», я гарненько не зрозумів, — так був я збуджений і щасливий, що солона суха риба дядечка Гро пропала в кольоровому тумані істинної, несподіваної пригоди. Одним словом, вони їхали, але запізнилися на потяг. Запізнившись на потяг, запізнилися завдяки цьому на пароплав «Стім», єдине судно, що обходить раз в день береги обох півостровів, звернених один до одного своїми вістрями; «Стім» йде у чотири, в'ється серед лагун і повертається вранці.

Тим часом невідкладна справа вимагає їх на мис Гардена або, як ми назвали його, «Троячка» — за образом трьох скель, що стоять у воді біля берега.

— Сухопутна дорога, — сказав старший, якого звали Дюрок, — віднімає два дні, вітер для човна сильний, а бути нам треба до ранку. Скажу прямо, чим раніше, тим краще… І ти повезеш нас на мис Гардена, якщо хочеш заробити, — скільки ти хочеш отримати, Санді?

— Так вам треба поговорити з шкіпером, — сказав я і викликався сходити в трактир, але Дюрок, рушивши бровою, дістав гаманець, поклав його на коліно і дзенькнув двома стовпчиками золотих монет. Коли він їх розгорнув, в його долоню пролився блискучий струмінь, і він став гратися ним, підкидати, говорячи в такт цьому чарівному дзвону.

— Ось твій заробіток сьогоднішньої ночі, — сказав він, — тут тридцять п'ять золотих. Я і мій друг Естамп знаємо кермо і вітрила і весь берег всередині затоки, ти нічим не ризикуєш. Навпаки, дядько Гро оголосить тебе героєм і генієм, коли за допомогою людей, яких ми тобі дамо, повернешся ти завтра вранці і запропонуєш йому ось цей банковий білет. Тоді замість однієї калоші у нього будуть дві. Що стосується цього Гро, ми, відверто кажучи, раді, що його немає. Він буде міцно шкребти бороду, потім скаже, що йому треба піти порадитися з приятелями. Потім він пошле тебе за випивкою «сприснути» відплиття і нап'ється, і треба буде вмовляти його відірватися від стільця — стати до керма. Взагалі, буде так спритно з ним, як, надівши на ноги мішок, танцювати.

— Хіба ви його знаєте? — здивовано запитав я, тому що в цю хвилину дядько Гро як би побув з нами.

— О ні! — сказав Естамп. — Але ми… гм… чули про нього. Отже, Санді, пливемо.

— Пливемо… О рай земний! — нічого лихого не відчував я серцем в словах цих людей, але бачив, що турбота і гарячність гризуть їх. Мій дух нагадував трамбівку під час її роботи. Пропозиція зайняла дух і засліпила мене. Я раптом зігрівся. Якби я міг, я запропонував би цим людям стакан грогу і сигару. Я зважився без застережень, щиро і з усім згоджуючись, так як все було правда і Гро сам вимолив б цей білет, якби був тут.

— У такому випадку. Ви, звичайно, знаєте… Ви не підведете мене, — пробурмотів я.

Все змінилося: дощ став жартливий, вітер грайливий, сам морок, булькаючи водою, говорив «так». Я відвів пасажирів в шкіперську каюту і, поспішаючи, щоб не захопив і не затримав Гро, розв'язав вітрила, — два косих паруси з підйомної реєю, зняв швартови, поставив клівер, і, коли Дюрок повернув кермо, «Еспаньола» відійшла від набережної, причому ніхто цього не помітив.

Ми вийшли з гавані на міцному вітрі, з добрячою кільовою хитавицею, і як тільки повернули за мис, біля керма став Естамп, а я і Дюрок опинилися в каюті, і я втупився в цього чоловіка, тільки тепер ясно представивши, як буде почувати себе дядько Гро, якщо він повернувся з братом з трактиру. Що він подумає про мені, я не смів навіть уявити, так як його мозок, вірно, повний був кулаків і ножів, але я чітко бачив, як він говорить братові: «Чи те це місце, чи ні? Не збагну».

— Вірно, те, — повинен сказати брат, — це те саме місце і є, — ось тумба, а ось вивернута плита; поруч стоїть «Мелузіна»… та й взагалі…

Тут я побачив самого себе з рукою Гро, що вчепилась в моє волосся.

Незважаючи відстань, що на відділяла мене від біди, враження постало настільки грізним, що, поспішно моргнувши, я став розглядати Дюрока, щоб не смутитись далі.

Він сидів боком на стільці, звісивши праву руку через його спинку, а лівою притримуючи плащ, що сповзав. У цій же лівій руці його диміла особлива плоска цигарка з золотом на тому кінці, який кладуть в рот, і її дим, зачіпаючи моє обличчя, пахнув, як хороша помада. Його оксамитова куртка була розстебнута біля самого горла, оголюючи білий трикутник сорочки, одна нога відставлена далеко, інша — під стільцем, а лице думало, дивлячись повз мене; у цій позі заповнив він собою всю маленьку каюту. Бажаючи бути на своєму місці, я відкрив шафку дядька Гро зігнутим цвяхом, як робив це завжди, якщо мені не вистачало чогось по кухонній частині (потім замикав), і поставив тарілку з яблуками, а також синій графин, до половини налитий горілкою, і витер пальцем склянки.

— Клянуся брамселем, — сказав я, — славна горілка! Не побажаєте ви і товариш ваш випити зі мною?

— Що ж, це діло! — сказав, виходячи з задуми, Дюрок. Заднє вікно каюти було відкрито. — Естамп, не принести вам склянку горілки?

— Чудово, дайте, — долинула відповідь. — Я думаю, може не встигнемо ми?

— А я хочу і сподіваюся, щоб все виявилося помилковою тривогою, — крикнув, напівобернувшись, Дюрок. — Чи минули ми Фліренський маяк?

— Маяк видно праворуч, проходимо під бейдевінд. Дюрок вийшов зі склянкою і, повернувшись, сказав: — Тепер вип'ємо з тобою, Санді. Ти, я бачу, малий не боягуз.

— У моїй родині не було боягузів, — сказав я з скромною гордістю. Насправді, ніякої сім'ї у мене не було. — Море і вітер — ось що люблю я!

Здавалося, моя відповідь здивувала його, він подивився на мене співчутливо, немов я знайшов і підніс втрачену їм річ.

— Ти, Санді, або великий шахрай, або дивний характер, — сказав він, подаючи мені цигарку, — чи знаєш ти, що я теж люблю море і вітер?

— Ви повинні любити, — відповів я.

— Чому?

— У вас такий вигляд.

— Ніколи не суди по зовнішності, — сказав, посміхаючись, Дюрок. — Але залишимо це. Чи знаєш ти, палка голова, куди ми пливемо?

Я як міг доросло похитав головою і ногою.

— Біля мису Гардена стоїть будинок мого друга Ганувера. По зовнішньому фасаду в ньому сто шістдесят вікон, якщо не більше. Будинок в три поверхи. Він великий, друже Санді, дуже великий. І там безліч потайних ходів, є приховані приміщення рідкісної краси, безліч витіюватих несподіванок. Старовинні чарівники почервоніли б від сорому, що так мало придумали у свій час.

Я висловив сподівання, що побачу настільки дивовижні речі.

— Ну, це як сказати, — відповів Дюрок неуважно. — Боюся, що нам буде не до тебе. — Він повернувся до вікна і крикнув: — Іду вас змінити!

Він встав. Стоячи, він випив ще одну склянку, потім, поправивши і застебнувши плащ, ступив у темряву. Негайно прийшов Естамп, сів на покинутий Дюроком стілець і, потираючи закляклі руки, сказав: — Третя зміна буде твоя. Ну, що ж ти зробиш на свої гроші?

В ту хвилину я сидів, блаженно очумівши від загадкового палацу, і питання Естампа щось у мене відняло. Не інакше як я вже пов'язував своє майбутнє з метою прибуття. Вихор мрії!

— Що я зроблю? — перепитав я. — Мабуть, я куплю рибальський баркас.

Багато рибалок живуть своїм ремеслом.

— Ось як?! — сказав Естамп. — А я думав, що ти подаруєш якій-небудь своєї душеньки.

Я промимрив щось, не бажаючи зізнатися, що моя душенька — вирізана з журналу жіноча голова, що страшно полонила мене, — лежить на дні моєї скриньки.

Естамп випив, став неуважно і нетерпляче озиратися. Час від часу він запитував, куди ходить «Еспаньола», скільки бере вантажу, чи часто мене лупить дядько Гро і тому подібні дрібниці. Видно було, що він нудьгує і грязненька, тісна, як курник, каюта йому противна. Він був зовсім не схожий на свого приятеля, задумливого, поблажливого Дюрока, в присутності якого ця ж смердюча каюта здавалася блискучою каютою океанського пароплава. Цей нервовий молодий чоловік став мені ще менше подобатися, коли назвав мене, може бути, по неуважності, «Томмі», — і я басом поправив його, сказавши: — Санді, Санді моє ім'я, присягаюся Лукрецією!

Я вичитав, не пам'ятаю де, це слово, непогрішно вірячи, що воно означає невідомий острів. Зареготавши, Естамп схопив мене за вухо і закричав: «Он як! Її звуть Лукрецією, ах ти, волоцюга! Дюрок, чуєте? — закричав він у вікно. — Подругу Санді звуть Лукреція!»

Лише згодом я дізнався, наскільки цей насмішкуватий, поверхневий чоловік відважний і добрий, — але в цей момент я ненавидів його нахабні вусики.

— Не дражніть хлопчика, Естамп, — відповів Дюрок.

Нове приниження! — від людини, яку я вже зробив своїм кумиром. Я здригнувся, образа стягнула моє обличчя, і, помітивши, що я занепав духом, Естамп схопився, сів поруч зі мною і схопив мене за руку, але в цей момент палуба піддала вгору, і він розтягнувся на підлозі. Я допоміг йому встати, внутрішньо тріумфуючи, але він висмикнув свою руку з моєї і живо схопився сам, сильно почервонівши, отчого я зрозумів, що він самолюбний, як кішка. Деякий час він мовчки і надувшись дивився на мене, потім розвеселився і продовжував свою балаканину.

У цей час Дюрок прокричав: «Поворот!». Ми вискочили і перенесли вітрила до лівого борту. Так як ми тепер були під берегом, вітер дув слабкіше, але все ж ми пішли з сильним боковим креном, іноді з сплесками хвилі на борту. Тут прийшов мій час тримати кермо, і Дюрок накинув на мої плечі свій плащ, хоча я абсолютно не відчував холоду. «Так тримати», — сказав Дюрок, вказуючи румб, і я молодцювато відповів: «Єсть так тримати!»

Тепер обидва вони були в каюті, і я крізь вітер чув дещо з їх неголосної розмови. Наче сон вона запам'яталась мною. Йшлося про небезпеку, втрати, побоювання, чийогось болю, хвороби; про те, що «треба точно дізнатися». Я повинен був міцно держати румпель і стійко триматися на ногах сам, так як хвилювання метало «Еспаньолу», як гойдалку, тому під час вахти своєї я думав більше як утримати курс, ніж про щось інше. Але я як і раніше квапився доплисти, щоб нарешті дізнатися, з ким маю справу і для чого. Якби я міг, я потягнув би «Еспаньолу» бігом, тримаючи мотузку в зубах.

Недовго побувши в каюті, Дюрок вийшов, вогонь його цигарки попрямував до мені, і скоро я розрізнив лице, що схилилося над компасом.

— Ну що, — сказав він, ляскаючи мене по плечу, — ось ми підпливаємо. Дивись!

Зліва, в пітьмі, стояла золота мережа далеких вогнів.

— Так це і є той будинок? — запитав я.

— Так. Ти ніколи не бував тут?

— Ні.

— Ну, тобі є що подивитися.

Близько півгодини ми провели, обходячи камені «Троячки». За береговим виступом набралося трохи вітру, щоб йти до невеликої бухті, і, коли це було нарешті зроблено, я побачив, що ми знаходимося біля схилу садів або гаїв, які розступилися навколо чорної, величезної маси, неправильно позначеної вогнями в різних частинах. Був невеликий мол, по одну сторону його погойдувалися, як я розглянув, яхти.

Дюрок вистрілив, і трохи згодом з'явився чоловік, який спритно піймав причал, кинутий мною. Раптом розлетілось світло, — спалахнув на кінці молу яскравий ліхтар, і я побачив широкі сходи, що опускаються до води, ясніше розрізнив гаї.

Тим часом «Еспаньола» ошвартувалася, і я опустив вітрила. Я дуже втомився, але мене не хилило на сон, навпаки, — різко, болісно-весело і неосяжно відчував я себе в цьому невідомому кутку.

— Що, Ганувер? — запитав, стрибаючи на мол, Дюрок у чоловіка, що нас зустрів. — Ви нас розпізнали? Сподіваюся. Ходімо, Естамп. Іди з нами і ти, Санді, нічого не трапиться з твоїм суденцем. Візьми гроші, а ви, Томе, проводите молодого чоловіка обігрітися і влаштуйте його всебічно, потім вас чекає подорож. — І він пояснив, куди відвести судно. — Поки прощай, Санді! Ви готові, Естамп? Ну, рушимо, і дай бог, щоб все було благополучно.

Сказавши так, він з'єднався з Естампом, і вони, зійшовши на землю, зникли вліво, а я підняв очі на Тома і побачив кудлате обличчя з величезною звірячою пащею, що дивилося на мене з подвійної висоти мого зросту, схиливши величезну голову. Він взявся в боки. Його плечі закрили горизонт. Здавалося, він завалиться і розчавить мене.

III

З його рота, який перевертав, як жорно соломинку, палаючу іскрами трубку, прозвучав м'який, приємний голос, подібний струмку води.

— Ти капітан, чи що? — сказав Том, повертаючи мене до вогню, щоб розглянути. — У, який синій! Замерз?

— Чорт забирай! — сказав я. — І замерз, і голова йде обертом. Якщо вас звуть Том, чи не можете ви пояснити всю цю історію?

— Це яку ж таку історію?

Том говорив повільно, як тихе, розсудливе немовля, і тому було надзвичайно гидко чекати, коли він договорить до кінця.

— Яку ж це таку історію? Ходімо, повечеряємо. Ось це буде, думаю я, сама хороша історія для тебе.

З цим його рот захлопнувся — немов впав трап. Він повернув і пішов на берег, зробивши мені рукою знак іти за ним.

Від берега по щаблях, розташованих півколом, ми піднялися в величезну пряму алею і покрокували поміж рядами гігантських дерев. Іноді зліва і праворуч блищало світло, показуючи в глибині поплутаних рослин колони або кут фасаду з масивним візерунком карнизів. Попереду чорнів пагорб, і, коли ми підійшли ближче, він оказався групою людських мармурових фігур, сплетених над колосальною чашею в групу, що біліла, наче сніг. Це був фонтан. Алея піднялася сходами нагору; ще щаблі — ми пройшли далі — вказували поворот вліво, я піднявся і пройшов арку внутрішнього двору. У цьому великому просторі, з усіх боків і над головою яскраво осяяному великими вікнами, а також висячими ліхтарями, побачив я у першому поверху другу арку поменше, але достатню, щоб пропустити віз. За нею було видно, як удень; три двері з різних сторін, відкриті навстіж, показували ряд коридорів і ламп, що горіли під стелею. Завівши мене в кут, де, здавалося, нікуди вже йти далі, Том відкрив двері, і я побачив безліч людей навколо вогнищ і плит; пар і жар, регіт і метушня, гуркіт і крики, дзвін посуду і плескіт води; тут були чоловіки, підлітки, жінки, і я начебто потрапив на галасливу площу.

— Стривай-но, — сказав Том, — я поговорю тут з однією людиною, — і відійшов, загубившись.

Негайно я відчув, що заважаю, — мене штовхнули в плече, зачепили по ногах, безцеремонна рука змусила відступити в бік, а тут жінка стукнула по ліктю тазом, і вже декілька чоловік гукнули буркотливо-поспішно, щоб я забрався з дороги. Я рушив у бік і зіткнувся з кухарем, що нісся з ножем у руці, блискаючи очима, мов божевільний. Ледве встиг він мене вилаяти, як товстоноге дівчисько, поспішаючи, розтяглось на слизькій плиті з кошиком, і прибій мигдалю підлетів до моїх ніг; в той же час троє, тягнучи величезну рибу, відіпхнув мене в одну сторону, кухарі — в іншу і проскородили мигдаль риб'ячим хвостом. Було весело, одним словом. Я, казковий багач, стояв, затиснувши в кишені жменю золотих і безпомічно оглядаючись, поки нарешті у випадковому розриві цих людей, що поспішають, бігають, кричать, не вибрав моменту відбігти до далекої стіні, де сів на табурет і де мене розшукав Том.

— Ходімо, — сказав він, помітно весело витираючи рот. На цей раз йти було недалеко; ми перетнули кут кухні та через двоє дверей піднялися в білий коридор, де в широкому приміщенні без дверей стояло кілька ліжок і простих столів.

— Я думаю, нам не завадять, — сказав Том і, витягши з-за пазухи темну пляшку, статечно перекинув її в рот так, що булькнуло рази три. — Ану випий, а там принесуть, що тобі треба, — і Том передав мені пляшку.

Дійсно, я цього потребував. За дві години сталося стільки подій, а головне, — так було все це незрозуміло, що мої нерви впали. Я не був собою; вірніше, одночасно я був в гавані Лісса і тут, так що повинен був відокремити минуле від сьогодення остерігаючим ковтком вина, подібного якому не пробував ніколи. У цей час прийшов незграбний чоловік з здавленим лицем і кирпатим носом, у фартусі. Він поклав на ліжко пачку речей і спитав Тома: — Йому, чи що?

Тому не удостоїв його відповіддю, а взявши одяг, передав мені, сказавши, щоб я одягався.

— Ти в лахмітті, — говорив він, — ось ми тебе нарядимо. — Гарненький ти зробив рейс, — додав Том, бачачи, що я опустив на матрац золото, яке мені було тепер нікуди сунути на собі. — Прийми ж пристойний вигляд, повечеряй і лягай спати, а вранці можеш вирушати куди хочеш.

Висновок цієї промови відновив мене в правах, а то я вже починав думати, що з мене будуть, як з глини, ліпити, що їм заманеться. Обидва мої пестуна сіли і стали дивитися, як я оголююся. Розгублений, я забув про підле татуювання і, знявши сорочку, тільки встиг помітити, що Том, зігнувши голову в бік, трудиться над чимось дуже уважно.

Поглянувши на мою голу руку, він провів по ній пальцем.

— Ти все знаєш? — пробурмотів він, спантеличений, і став реготати, безсоромно поглянувши мені в обличчя. — Санді! — кричав він, трясучи нещасливу мою руку. — А чи знаєш ти, що ти хлопець з перчиком?! Ну і влучно! Джон, поглянь сюди, адже тут написано самим безсоромним чином: «Я все знаю»!

Я стояв, притискуючи до грудей сорочку, напівголий, і був такий оскаженілий, що крики і регіт пестунів моїх привабили купу народу і давно вже йшли взаємні, гарячі пояснення — «в чому справа», — а я тільки повертався, поглядом разячи насмішників: чоловік десять набилося в кімнату. Стояв гамір: «Ось цей! Все знає! Покажіть-но ваш диплом, молодий чоловік». — «Як варять соус тортю?» — «Гей, гей, що у мене в руці?» — «Слухай, моряк, чи любить Тільда Джона?» — «Ваша освіта, поясніть зміни зірок та інші планети!» — Нарешті, якесь забруднене дівчисько з чорним, як у горобця, носом, поклало мене на обидві лопатки, пропищавши: — «Таточку, чи знаєш ти, скільки тричі три?»

Я схильний до гніву, і якщо гнів підірвав мою голову, не багато треба, щоб, забувши все, я рвонувся в киплячій пітьмі шаленого пориву дробити і бити що попало. Лють моя була жахлива. Помітивши це, насмішники розступилися, хтось сказав: «Як зблід, бідолаха, зараз видно, що над чимось задумався». Світ посинів для мене, і, не знаючи, чим запустити в натовп, я схопив перше-ліпше — жменю золота, жбурнувши її з такою силою, що половина людей вибігла, регочучи до упаду. Вже я ліз на Тома, що охопив мої руки, як раптом стихло: увійшов чоловік років двадцяти двох, худий і прямий, дуже меланхолійний і чудово одягнений.

— Хто кинув гроші? — сухо запитав він. Всі замовкли, задні пирскали, а Том, смутившись було, але негайно розвеселившись, розповів, яка була історія.

— Справді, є у нього на руці ці слова, — сказав Том, — покажи руку, Санді, що там, адже з тобою просто жартували.

Увійшовший був бібліотекар власника будинку Поп, про що я дізнався потім.

— Зберіть йому гроші, — сказав Поп, потім підійшов до мене і зацікавлено оглянув мою руку. — Це ви написали самі?

— Я був би останній дурень, — сказав я. — Наді мною знущалися, над п'яним, напоїли мене.

— Так… а все-таки — може бути, добре все знати. — Поп, посміхаючись дивився, як я гнівно одягаюся, як поспішаю взутися. Тільки тепер трохи заспокоюючись, я помітив, що ці речі — куртка, штани, чоботи і білизна — були, хоча скромного крою, але прекрасної якості, і, одягаючись, я відчував себе, як рука в теплій мильній піні.

— Коли ви повечеряєте, — сказав Поп, — нехай Том надішле Паркера, а Паркер нехай попровадить вас наверх. Вас хоче бачити Ганувер, господар. Ви моряк і, мабуть, хоробра людина, — додав він, подаючи мені зібрані мої гроші.

— При нагоді в бруд обличчям не вдарю, — сказав я, ховаючи своє багатство.

Поп подивився на мене, я — на нього. Щось промайнуло в його очах, — іскра невідомих міркувань. «Це добре, та…» — сказав він і, дивно глянувши, пішов. Глядачі вже віддалилися; тоді підвели мене за рукав до столу і Том показав на подану вечерю. Страви були в тарілках, але чи смачно, — я не розумів, хоча з'їв все. Їсти не квапився. Том вийшов, і, залишившись один, я намагався разом з їжею засвоїти, що відбувається. Іноді хвилювання піднімалося з такою силою, що ложка не потрапляла в рот. У яку ж я потрапив історію, — і що мені належить далі? Або був правий бродяга Боб Перкантрі, який говорив, що «якщо випадок підчепив тебе на вилку, знай, що перелетиш на іншу».

Коли я розмірковував про це, в мені майнули почуття опору і питання: «А що, якщо, повечерявши, я надіну шапку, статечно подякую всіх і гордо, таємничо відмовляючись від наступних, мабуть, готових підхопити «вилок», вийду і повернуся на «Еспаньолу», де на все життя випадок цей так і залишиться «випадком», про який можна згадувати ціле життя, роблячи які завгодно припущення щодо «можливого бути» і «не роз’ясненого сущого».

Як я представив це, у мене наче вихопили з рук книгу, що змусила серце стукати, на найцікавішому місці. Я відчув сильну тугу і, дійсно, станься так, що мені веліли б відправлятися додому, я, ймовірно, ліг би на підлогу і став бити ногами в повному розпачі.

Однак нічого подібного поки мені не належало, — навпаки, випадок, або як там не називати це, продовжував вити свій сяючий шнур, складаючи його витіюватою петлею під моїми ногами. За стіною, — а, як я сказав, приміщення було без дверей, — її заміняв склепінчастий широкий прохід, — кілька людей, зупинившись або зійшовшись випадково, вели розмову, незрозумілу, але цікаву, — вірніше, вона була зрозумілою, але я не знав, про кого мова. Слова були такі: — Ну що, знову, кажуть, звалився?!

— Було діло, попили. Споять його, неодмінно, або сам зіп'ється.

— Та вже спився.

— Йому пити не можна; а всі п'ють, така компанія.

— А ця шельма Діге чого дивиться?

— А їй-то що?!

— Ну, як що! Кажуть, вони у великій дружбі або просто амури, а може бути, він на ній одружується.

— Я чув, як вона говорить: «Серце у вас здорове; ви, каже, дуже здорова людина, не те, що я».

— Значить — пий, значить, можна пити, а всім відомо, що доктор сказав: «Вам вино я забороняю безумовно. Що хочете, хоч кави, але від вина ви можете померти, маючи серце з пороком».

— Серце з пороком, а завтра збереться двісті чоловік, якщо не більше.

Замовлення у нас на двісті. Як тут не пити?

— Якби в мене був такий домище, я пив би на радощах.

— А що? Бачив ти що-небудь?

— Хіба побачиш? По-моєму, балаканина, один суцільний поголос. Ніхто нічого не бачив. Є, правда, деякі кімнати закриті, але пройдеш всі поверхи, — ніде нічого немає.

— Так, тому це є секрет.

— А навіщо секрет?

— Дурень! Завтра все буде відкрито, розумієш? Торжество буде, урочисто це треба зробити, а не те що дулю в кишені. Щоб було відповідне враження. Я дещо чув, та не тобі скажу.

— Чи я буду ще тебе питати?!

Вони посварилися і розійшлися. Тільки затихло, як почувся голос Тома; йому відповідав серйозний голос старого. Том сказав: — Всі тут дуже цікаві, а я, мабуть, цікавіше всіх. Що за біда? Кажуть, ви думали, що вас ніхто не бачить. А бачив — і він присягається — Кваль; Кваль клянеться, що з вами йшла з-за рогу, де скляні сходи, молоденька така красунечка і лице покрила хусткою.

Голос, в якому було більше м'якості і терпіння, ніж досади, відповів:

— Залиште це, Томе, прошу вас. Чи мені, старому, заводити шури-мури. Кваль любить вигадувати.

Тут вони вийшли і підійшли до мене, — супутник підійшов ближче, ніж Том. Той зупинився біля входу, сказав: — Так, не впізнати хлопця. І обличчя його стало інше, як поїв. Бачили б ви, як він потемнів, коли прочитали його скородруковану афішу.

Паркер був лакей, — я бачив такий одяг, як у нього, на картинах. Сивий, обстрижений, злегка лисий, кремезний чоловік цей у білих панчохах, синьому фраку і відкритому жилеті носив круглі окуляри, злегка примружуючи очі, коли дивився поверх стекол. Розумні зморшкуваті риси бадьорої старої, акуратне підборіддя і внутрішній спокій, що мелькає крізь звичну роботу лиця, змусили мене думати, чи не є старий головний керуючий будинку, про що я його і запитав. Він відповів: — Здається, вас кличуть Сандерс. Ходімо, Санді, і постарайтеся не зводити мене у вищу посаду, поки ви тут не господар, а гість.

Я поцікавився, чи не скривдив я його чимось.

— Ні, — сказав він, — але я не в дусі і буду чіплятися до всього, що ви мені скажете. Тому вам краще мовчати і не відставати від мене.

Дійсно, він йшов так скоро, хоча дрібним кроком, що я слідував за ним з напругою.

Ми пройшли коридор до половини і повернули в прохід, де за стіною, що позначена лінією круглих світлових отворів, були гвинтові сходи.

Піднімаючи по ним, Паркер дихав хрипко, але й часто, однак швидкість не збавив. Він відкрив двері в глибокій кам'яній ніші, і ми опинилися серед просторів, що зійшли, здавалося, з країн пишноти воєдино, — серед перетину ліній світла і глибини, повсталих з несподіванки. Я відчував, хоча тоді не розумів цього, як може бути зворушено почуття форми, викликаючи роботу сильних вражень простору і обстановки, де невидимі руки піднімають усе вище і осяйніше саме враження. Це враження раптової прекрасної форми було гостре і нове. Всі мої думки вискочили, ставши тим, що я бачив навколо. Я не підозрював, що лінії, в поєднанні з кольором і світлом, можуть посміхатися, зупиняти, затримати подих, змінити настрій, що вони можуть справити затьмарення уваги і дивну невпевненість частин тіла.

Іноді я помічав величезний вінок мармурового каміна, повітряну даль картини або дорогоцінні меблі в тіні китайських чудовиськ. Бачачи все, я не вловлював майже нічого. Я не пам'ятав, як ми повертали, де йшли. Поглянувши під ноги, я побачив мармурову різьбу стрічок і квітів. Нарешті Паркер зупинився, розправив плечі і, подавши груди вперед, ввів мене за межі величезної двері. Він сказав: — Санді, якого ви бажали побачити, — ось він, — Потім зник. Я обернувся — його не було.

— Підійдіть-но сюди, Санді, — втомлено сказав хтось. Я озирнувся, помітивши в туманно-синьому, осяяному зверху просторі, повному дзеркал, блиску і меблів, декілька людей, що розташувалися по диванам і кріслам з лицями, поверненими до мене. Вони були розкидані, утворюючи неправильне коло.

Вдивляючись, щоб вгадати, хто сказав «підійдіть», я зрадів, побачивши Дюрока з Естампом; вони стояли, курячи, біля каміна і робили мені знаки наблизитися. Праворуч у великій гойдалці напівлежав чоловік років двадцяти восьми, з блідим, приємним обличчям, загорнутий в ковдру, з пов'язкою на голові.

Зліва сиділа жінка. Біля неї стояв Поп. Я лише мигцем глянув на жінку, так як відразу побачив, що вона дуже гарна, і від того зніяковів. Я ніколи не пам'ятав, як жінка одягнена, хто б вона не була, так і тепер міг лише помітити в її темному волоссі білі іскри і те, що вона охоплена прекрасним синім малюнком крихкого обрису. Коли я відвернувся, я знову побачив її обличчя про себе, — трохи довге, з яскравим маленьким ротом і великими очима, що дивляться ніби в тіні.

— Ну, скажи, що ти зробив з моїми друзями? — вимовив закутаний чоловік, морщачись і потираючи скроню. — Вони, як приїхали на твоєму кораблі, так не перестають захоплюватися твоєю особою. Мене звати Ганувер; сідай, Санді, до мене ближче.

Він вказав крісло, в яке я і сів, — не відразу, так як воно все піддавалося і піддавалося піді мною, але нарешті зміцнився.

— Отже, — сказав Ганувер, від якого злегка пахло вином, — ти любиш «море і вітер»! Я мовчав.

— Чи не правда, Діге, яка сила в цих простих словах?! — сказав Ганувер молодій дамі. — Вони зустрічаються, як дві хвилі.

Тут я помітив решту. Це були двоє немолодих людей. Один — нервовий чоловік з чорними баками, в пенсне з широким шнурком. Він дивився опукло, як лялька, не кліпаючи і якось дивно смикаючи лівою щокою. Його біле обличчя в чорних баках, виголені губи, що мали злегка надутий вигляд, і орлиний ніс, здавалося, підсміюються. Він сидів, зігнувши ногу трикутником на коліні іншої, притримуючи верхнє коліно прекрасними матовими руками і розглядаючи мене з легким сопінням. Другий був старший, кремезний, побритий і в окулярах.

— Хвилі і ескадрильї! — голосно сказав перший з них, не змінюючи виразу обличчя і поглянувши на мене, рокітливим басом. — Бурі і шквали, брас і контрабаси, хмари і циклони; цейлони, абордаж, бриз, мусон, Сміт і Вессон!

Дама розсміялася. Посміхнулися всі інші, тільки Дюрок залишився з дещо похмурим обличчям, — байдужим до цього жарту і, бачачи, що я спалахнув, перейшов до мене, сівши між мною і Ганувером.

— Що ж, — сказав він, кладучи мені на плече руку, — Санді служить своєму покликанню, як може. Ми ще попливемо, а?

— Далеко попливемо, — сказав я, зрадівши, що у мене є захисник.

Всі знову стали сміятися, потім між ними відбулася розмова, в якій я нічого не зрозумів, але відчував, що говорять про мене, — легенько підсміюючись або серйозно — я не розібрав. Лише деякі слова, начебто «Приємне виключення», «колоритна постать», «стиль», запам'яталися мені в такому дивному спотворенні сенсу, що я відніс їх до подробиць моєї подорожі з Дюроком і Естампом.

Естамп звернувся до мене, сказавши: — А пам'ятаєш, як ти мене напоїв?

— Хіба ви напилися?

— Ну як же, я впав і здорово вдарився головою об лавку. Признавайся, — «вогняна вода», «клянуся Лукрецією!», — вигукнув він, — чесне слово, він поклявся Лукрецією! До того ж, він «все знає» — чесне слово!

Цей зрадницький натяк вивів мене з дурного заціпеніння, в якому я знаходився; я помітив каверзну посмішку Попа, зрозумівши, що це він розповів про мою руку, і мене пересмикнуло.

Слід згадати, що до цього моменту я був надмірно збуджений різкою зміною обстановки і обставин, невідомістю, що за люди навколо і що буде зі мною далі, а також наївною, але твердою впевненістю, що мені належить зробити щось особливе саме в стінах цього будинку, інакше я не сидів би в такому блискучому товаристві. Якщо мені не кажуть, що від мене вимагається, — тим гірше для них: запізнюючись, вони, можливо, ризикують. Я був високої думки про свої сили.

Вже я розглядав себе, як частину якоїсь історії, кінці якої заховані. Тому, не переводячи духу, здавленим голосом, настільки виразним, що кожен натяк досягав мети, я встав і відрапортував: — Якщо я щось «знаю», так це наступне. Примітьте. Я знаю, що ніколи не буду глузувати над чоловіком, якщо він у мене в гостях і я перед тим ділив з ним один шматок і один ковток. А головне, — тут я розірвав Попа очима на дрібні шматки, як папірець, — я знаю, що ніколи не вибовкаю, якщо що-небудь побачу випадково, поки не допитаюсь, чи приємно це буде декому.

Сказавши так, я сів. Молода дама, пильно подивившись на мене, знизала плечима. Всі дивилися на мене.

— Він мені подобається, — сказав Ганувер, — однак не треба сваритися, Санді.

— Подивися на мене, — суворо сказав Дюрок; я подивився, побачив цілковите несхвалення і був радий провалитися крізь землю. — З тобою жартували і нічого більше. Зрозумій це!

Я відвернувся, глянув на Естампа, потім на Попа. Естамп, анітрохи не скривджений, з цікавістю дивився на мене, потім, клацнувши пальцями, сказав: «Ба! Та… — й заговорив з невідомим в окулярах. Поп, почекавши, коли затихла смішна суперечка, підійшов до мене.

— Який ви гарячий, Санді, — сказав він. — Ну, тут немає нічого особливого, не хвилюйтеся, тільки надалі обмірковуйте ваші слова. Я вам бажаю добра.

За весь цей час мені, як птаху на гілці, був трохи помітний у відношенні всіх тут присутніх якийсь тон, що дуже уповільнено прослизає між ними і виражається лише поглядами і рухами таємної залежності, подібної павутині, що вислизає з рук. Чи позначився це передчасний прилив нервової сили, що перейшла з роками в здатність правильно вгадувати ставлення до себе людей, що вперше зустрічаються, — але тільки я дуже добре відчував, що Ганувер думає однаково з молодою пані, що Дюрок, Поп і Естамп відділені від усіх, крім Ганувера, особливим, невідомим мені, настроєм і що, з іншого боку, — дама, чоловік в пенсне і людина в окулярах ближче один до одного, а перша група йде віддаленим колом до невідомої мети, роблячи вигляд, що залишається на місці. Мені знайоме переломлення спогадів, — значну частина цієї нервової картини я приписую розвитку подальших подій, до яким я був причетний, але переконаний, що ті невидимі промені станів окремих людей і груп теперішнє відчуття зберігає вірно.

Я впав у похмурість від слів Попа; він вже відійшов.

— З вами говорить Ганувер, — сказав Дюрок; вставши, я підійшов до гойдалці.

Тепер я краще роздивився цього чоловіка, з блискучими, чорними очима, рудувато-кучерявою головою і сумним обличчям, на якому з'явилася рідкісної краси тонка і трохи хвора посмішка. Він вдивлявся так, як ніби хотів поритися в моєму мозку, але, мабуть, говорячи зі мною, думав про своє, дуже, може бути, невідчепне і важке, так як скоро перестав дивитися на мене, говорячи з зупинками: — Так от, ми цю справу обміркували і вирішили, якщо ти хочеш. Іди до Попа, в бібліотеку, там ти будеш розбирати… — Він не договорив, що розбирати. — Подобається він вам, Поп? Я знаю, що подобається. Якщо він трохи скандаліст, то це півбіди. Я сам був такий. Ну, йди. Не бери собі в повірені вино, милий ді-Сантільяно. Шкіперу твоєму посланий приємний повітряний поцілунок; все в порядку.

Я рушив, Ганувер посміхнувся, потім міцно стиснув губи і зітхнув. До мене знову підійшов Дюрок, бажаючи щось сказати, як пролунав голос Діге:

— Цей молодий чоловік не в міру норовистий. Я не знав, що вона хотіла сказати цим. Йдучи з Попом, я відважив загальний уклін і, згадавши, що нічого не сказав Гануверу, повернувся. Я сказав, намагаючись не бути урочистим, але все ж слова мої прозвучали, як команда в грі в солдатиків.

— Дозвольте принести вам щиру подяку. Я дуже радий роботі, ця робота мені дуже подобається. Будьте здорові.

Потім я пішов, несучи в очах добродушний кивок Ганувера і думаючи про молоду даму з очима в тіні. Я міг би тепер без жодного збентеження дивитися в її примхливо-гарне обличчя, що мало вираз, як у людини, якій швидко і таємно шепчуть на вухо.

IV

Ми перейшли електричний промінь, що падав крізь високі двері на килим неосвітленої зали, і, пройшовши далі коридором, потрапили в бібліотеку. Насилу утримувався я від бажання йти на носках — таким я здавався сам собі гучним і недоречним в стінах таємничого палацу. Годі й казати, що я ніколи не бував не лише в таких будівлях, хоча про них багато читав, але не був навіть у звичайній красиво обставленій квартирі. Я йшов, роззявивши рота. Поп ввічливо направляв мене, але, крім «туди», «сюди», не говорив нічого. Опинившись в бібліотеці — круглій залі, яскравої від світла вогнів, в тендітному, як квіти, склі, — ми стали один до одного обличчям і втупилися дивитися, — кожен на нову для нього істоту. Поп був дещо в замішанні, але звичка володіти собою скоро розв'язала йому язика.

— Ви відзначилися, — сказав він, — викрали судно; славна штука, чесне слово!

— Навряд чи я ризикував, — відповів я, — мій шкіпер, дядечко Гро, мабуть, не в накладі. А скажіть, чому вони так поспішали?

— Є причини! — Поп підвів мене до столу з книгами та журналами. — Не будемо говорити сьогодні про бібліотеку, — продовжував він, коли я сів. — Правда, що я за ці дні все запустив, — матеріал затримався, але немає часу. Чи знаєте ви, що Дюрок та інші в захваті? Вони знаходять вас. ви… одним словом, вам пощастило. Чи мали ви справу з книгами?

— Як же, — сказав я, радіючи, що можу, нарешті, здивувати цього витонченого юнака. — Я читав багато книг. Візьмемо, наприклад, «Роб-Роя» або «Жах таємничих гір»; потім «Вершник без голови»…

— Пробачте, — перебив він, — я заговорився, але повинен йти назад. Отже, Санді, завтра ми з вами приступимо до справи, або, краще, — післязавтра.

А поки я вам покажу вашу кімнату.

— Але де ж я і що це за будинок?

— Не бійтеся, ви в хороших руках, — сказав Поп. — Ім'я господаря Еверест Ганувер, я — його головний повірений у деяких особливих справах. Ви не підозрюєте, який цей будинок.

— Чи може бути, — закричав я, — що балачки на «Мелузіна» суща правда?

Я розповів Попу про вечірню розмову матросів.

— Можу вас запевнити, — сказав Поп, — що відносно Ганувера все це вигадка, але вірно, що такого іншого будинку немає на землі. Втім, може бути, ви завтра побачите самі. Ходімо, любий Санді, ви, звичайно, звикли лягати рано і втомилися. Освоюйтеся зі зміною долі. «Твориться неймовірне», — подумав я, йдучи за ним у коридор, що примикав до бібліотеки, де було двоє дверей.

— Тут поміщаюся я, — сказав Поп, вказуючи одні двері, і, відкривши інші, додав: — А ось ваша кімната. Не полохайтесь, Санді, ми всі люди серйозні і ніколи не жартуємо в справах, — сказав він, бачачи. що я, збентежений, відстав. — Ви чекаєте, може бути, що я введу вас у позолочені чертоги (А я якраз так і думав)? Далеко ні. Хоча жити вам буде тут добре.

Дійсно, це була така спокійна і велика кімната, що я посміхнувся. Вона не вселяла тієї довіри, яку вселяє справжня ваша власність, наприклад, складаний ніж, але так приємно охоплювала того, хто входить. Поки що я почувався гостем цього відмінного приміщення з трюмо, дзеркальною шафою, килимом і письмовим столом, не говорячи про інші меблі. Я йшов за Попом з серцебиттям. Він штовхнув двері праворуч, де в більш вузькому просторі перебувало ліжко та інші предмети розкішного життя. Все це з вишуканою чистотою і суворою привітністю закликало мене кинути останній погляд на дядечка Гро, що залишається позаду.

— Я думаю, ви влаштуєтеся, — сказав Поп, оглядаючи приміщення. — Трохи затісно, але поруч бібліотека, де ви можете бути скільки хочете. Ви надішлете за своєю валізою завтра.

— О так, — сказав я, нервово хихикнувши. — Мабуть, що так. І валізу і все інше.

— У вас багато речей? — прихильно запитав він.

— Як же! — відповів я. — Одних валіз з комірцями і смокінгами близько п'яти.

— П'ять?.. — він почервонів, відійшовши до стіни біля столу, де висів шнур з ручкою, як у дзвінка. — Дивіться, Санді, як вам буде зручно їсти і пити: якщо ви потягнете шнур один раз, — по ліфту, влаштованому в стіні, підніметься сніданок. Два рази — обід, три рази — вечеря; чай, вино, кава, цигарки ви можете отримати коли завгодно, користуючись цим телефоном. — Він розтлумачив мені, як дзвонити в телефон, потім сказав в блискучу трубку: — Алло! Що? Еге, так, тут новий мешканець. — Поп обернувся до мене. — Що ви бажаєте?

— Поки нічого, — сказав я з утрудненим диханням. — Як же їдять в стіні?

— Боже мій! — він стрепенувся, побачивши, що бронзовий годинник письмового столу вказує 12. — Я повинен йти. У стіні не їдять, звичайно, але… але відкривається люк, і ви берете. Це дуже зручно, як для вас, так і для слуг… Рішуче йду, Санді. Отже, ви — на місці, і я спокійний. До завтра.

Поп швидко вийшов; ще швидшими почув я в коридорі його кроки.

V

Отже, я залишився один.

Було від чого сісти. Я сів на м'який, послужливо пружинистий стілець; перевів подих. Поцокування годинника вело багатозначну розмову з тишею.

Я сказав: «Так, здорово. Це називається влипнути. Цікава історія».

Обміркувати що-небудь злагоджено у мене не було сил. Ледве з'явилася складна думка, як її честю просила вийти інша думка. Всі разом нагадували кручення пальцями вовняної нитки. Чорт забирай! — сказав я нарешті, намагаючись будь-що-будь оволодіти собою, і встав, жадаючи викликати в душі солідну твердість. Вийшла зібганість і рихлість. Я обійшов кімнату, механічно відзначаючи: — крісло, диван, стіл, шафа, килим, картина, шафа, дзеркало, — Я заглянув у трюмо. Там металася подоба франтуватого червоного маку з блаженно-перекошеними рисами обличчя. Вони достатньо наочно відображали мій стан. Я обійшов усі приміщення, знову заглянув у спальню, кілька раз підходив до дверей і прислухався, чи не йде хто-небудь, з новим сум'яттям моєї душі. Але було тихо. Я ще не переживав такої тиші — відстояної, байдужої і стомлюючої. Щоб якось перекинути міст між собою і новими відчуттями, я вийняв своє багатство, порахував монети, — тридцять п'ять золотих монет, — але відчув себе вже зовсім дико.

Фантазія моя загострилася так, що я чітко бачив сцени самого протилежного значення. Один час я був загубленим спадкоємцем знатної фамілії, якому ще не знаходять чомусь зручним повідомити про його велич.

Контрастом сієї блискучої гіпотези стало припущення якоїсь похмурої затії, і я не менш ґрунтовно переконав себе, що варто заснути, як ліжко пірне у потайний трап, де при світлі смолоскипів люди в масках приставлять мені до горла отруєні ножі. У той же час вроджена моя передбачливість, тримаючи в розумі всі чуті і помічені обставини, тягнула до відкриттів по прислів'ю «коваль клепле, доки тепле». Я раптом втратив весь свій життєвий досвід, сповнившись нових почуттів з вкрай цікавими тенденціями, але викликаними все ж несвідомою необхідністю дії в дусі свого положення.

Злегка зсунувшись з глузду, я вийшов до бібліотеки, де нікого не було, і обійшов ряди шаф, що стояли перпендикулярно до стін. Час від часу я натискав що-небудь: дерево, мідний цвях, різьблення прикрас, холонучи від думки, що потайний трап виявиться на тому місці, де я стою. Раптом я почув кроки, голос жінки, який сказав: «Нікого немає», — і голос чоловіка, який підтвердив це похмурим муканням. Я злякався — метнувся, притулившись до стіни між двох шаф, де ще не був видний, але, якщо б ті, що увійшли зробили п'ять кроків в цю сторону, — новий помічник бібліотекаря, Санді Пруель, з'явився б їх погляду, як в засідці. Я готовий був втекти в горіхову шкаралупу, і думка про шафу, дуже велику, з глухими дверима без стекол була при такому положенні абсолютно розумною. Дверцята шафи не були прикриті зовсім щільно, так що я відтягнув їх нігтями, думаючи хоча стати за її прикриттям, якщо шафа виявиться повною. Шафа мала бути повною, — в цьому я давав собі судорожний звіт, і, проте, вона виявилася порожньою, рятуючи порожньою. ЇЇ глибина була достатньою, щоб стати поруч трьом. Ключі висіли всередині. Не торкаючись їх, щоб не дзвякнути, я притягнув двері за внутрішню планку, отчого шафа моментально освітилась, як телефонна будка. Але тут не було телефону, не було нічого. Одна лакована геометрична порожнеча. Я не прикрив двері щільно, знову-таки побоюючись шуму, і став, тремтячи, прислухатися. Все це відбулося значно швидше, ніж сказано, і, дико озираючись у своєму притулку, я почув розмову людей, що увійшли.

Жінка була Діге, — з іншим голосом я ніяк не змішав би її уповільнений голос особливого відтінку, який марно передавати, за його лише їй притаманної холоднокровної музичності. Хто чоловік — здогадатися не складало особливих труднощів: ми не забуваємо голосу, яким щось уїдливе сказано про нас. Отже, увійшли Галуей і Діге.

— Я хочу взяти книгу, — сказала вона підкреслено голосно. Вони переходили з місця на місце.

— Але тут, дійсно, немає нікого, — промовив Галуей.

— Так. Так ось, — вона немов продовжувала обірваний розмову, — це неодмінно станеться.

— Еге!

— Так. У блідих тонах. У вигляді павутинних душевних дотиків. Негріюче осіннє сонце.

— Якщо це не зарозумілість.

— Я помиляюся?! Згадай, мій милий, Річарда Брюса. Це так природно для нього.

— Так. Далі! — сказав Галуей. — А обіцянка?

— Звичайно. Я думаю, через нас. Але не кажіть Томсону. — Вона розсміялася. Її сміх чимось образив мене. — Його вигідніше для майбутнього тримати на другому плані. Ми виділимо його при слушній нагоді. Нарешті просто відмовимося від нього, так як положення перейшло до нас. Дай мені якусь книгу… на всяк випадок… Чарівне видання, — продовжувала Діге тим же навмисно гучним голосом, але, розхвалила книгу, перейшла знову в стриманий тон: — Мені здалося, повинно бути. Ти впевнений, що не підслуховують? Так ось, мене турбують… ці… ці.

— Здається, старі друзі; хтось комусь врятував життя або в цьому роді, — сказав Галуей. — Що можуть вони зробити, у всякому разі?!

— Нічого, але це збиває. Далі я не розчув.

— Зауваж. Однак підемо, тому що твоя новина вимагає роздумів. Гра коштує свічок. Тобі подобається Ганувер?

— Ідіот!

— Я задав неділової питання, тільки і всього.

— Якщо хочеш знати. Навіть скажу більше, — не будь я так добре вишколена і вивітрена, в складках серця де-небудь міг би завестися цей самий мікроб, — пристрасть. Але бідолаха занадто… Останнє переважує. Втюритися зовсім невигідно.

— У такому разі, — зауважив Галуей, — я спокійний за результат підприємства. Ці оригінальні думки додають твоєму відношенню необхідну переконливість, удосконалюють брехню. Що ж ми будемо говорити Томсону?

— Те ж, що і раніше. Вся надія на тебе, дядечко «Вас-ис-дас». Тільки він нічого не зробить. Цей кінематографічний будинок збудований так конспіративно, як не снилося ніяким Медичі.

— Він влопається.

— Не влопається. За це я ручуся. Його розум вартий мого, — по своєї лінії.

— Йдемо. Що ти взяла?

— Я пошукаю, чи немає… Чудово опановуєш собою, читаючи такі книги.

— Ангел мій, божевільний Фрідріх ніколи не написав би своїх книг, якби прочитав тільки тебе.

Діге перейшла частину простору, прямуючи в мою сторону. Її швидкі кроки, стихнувши, раптом зазвучали, як здалося мені, майже біля самої шафи.

Яким не був я новачком у світі людей, подібних мешканцям цього будинку, але тонкий мій слух, загострений хвилюваннями цього дня, фотографічно точно зазначив сказані слова і вилущив з незрозумілого всі підозрілі місця. Легко уявити, що могло статися в разі відкриття мене тут. Як міг обережно і швидко, я зовсім прикрив щілину дверей і притулився в кут. Але кроки зупинилися на іншому місці. Не бажаючи переносити знову такий страх, я кинувся нишпорити навколо, шукаючи виходу — куди! — хоча б в стіну. І тут я помітив праворуч від себе, в тій стороні, де знаходилася стіна, вузьку металеву засувку невідомого призначення. Я натиснув її вниз, вгору, вправо, в розпачі, з сміливою надією, що простір розшириться, — безрезультатно. Нарешті, я повернув її вліво. І сталося, — ну, чи не правий я був у самих навіжених міркуваннях своїх? — сталося те, що повинно було статися тут.

Стіна шафи безшумно відступила назад, налякавши мене менше, проте, ніж тільки що почута розмова, і я ковзнув на блиск вузького, довгого, як квартал, коридору, осяяного електрикою, де було, принаймні, куди бігти. З шаленим захватом повів я обома руками важкий виріз стіни на колишнє місце, але він пішов, як на роликах, і так як він був розміром точно в розріз коридору, то не залишилося жодної щілини. Свідомо я прикрив його так, щоб не відкрити навіть мені самому. Хід зник. Між мною та бібліотекою стояла глуха стіна.

VI

Таке спалення кораблів негайно відгукнулося в серці і розумі, — серце перевернулось, і я побачив, що вчинив необачно. Пробувати знову відкрити стіну бібліотеки не було ніяких підстав, — перед очима моїми був тупик, викладений квадратним каменем, який не розумів, що таке «Сезам», і не мав пунктів, що викликають бажання натиснути їх. Я сам зачинив себе. Але до цього засмучення домішувався піднесений пів-переляк (другу половину назвемо тріумфування) — бути одному в таємничих заборонених місцях. Якщо я чого побоювався, то єдино — великого труда вибратися з таємного до явного; виявлення мене тут господарями цього будинку я негайно пом'якшив би розповіддю про підслухану розмову і бажанням сховатися, що витікає звідси.

Навіть не дуже кмітливий чоловік, почувши таку розмову, повинен був налаштуватися підозріло. Ці люди, заради цілей, — звідки мені знати — яких? — розмовляли секретно, посміюючись. Треба сказати, що змови взагалі я вважав самим нормальним явищем і був би дуже неприємно зачеплений відсутністю їх в такому місці, де про все треба здогадуватися; я відчував величезне задоволення, — більше, — глибоку інтимну насолоду, але воно, завдяки вкрай напруженого зчепленню обставин, втягнувши мене сюди, давало себе знати, крім швидкого обертання думок, ще тремтінням рук і колін; навіть коли я відкривав, а потім закривав рот, зуби мої клацали, як мідні гроші. Трохи постоявши, я оглянув ще раз цей тупик, намагаючись встановити, де і як відокремлюється частина стіни, але не помітив ніякої щілини. Я доклав вухо, не чуючи нічого, крім тертя об камінь самого вуха, і, звичайно, не постукав. Я не знав, що відбувається в бібліотеці. Бути може, я чекав недовго, може бути, пройшло лише п'ять, десять хвилин, але, як це буває в таких випадках, почуття мої випередили час, нараховуючи такий термін, від якого нетерплячої душі природно переходити до дії.

Завжди, при всіх обставин, як би згідно я ні діяв з ким-небудь, я залишав дещо для себе і тепер теж подумав, що треба скористатися свободою у власному інтересі, вдосталь насолодитися дослідженнями. Як тільки зваба завиляла хвостом, вже не було для мене впину прагнути всім єством до надзвичайної спокуси. Здавна пристрастю моєї було бродити в невідомих місцях, і я думаю, що доля багатьох злодіїв зобов'язана тюремними ґратами ось цьому самому почуттю, якому все одно, — горище або пустир, дикі острови або невідома чужа квартира. Як би там не було, пристрасть прокинулася, заграла, і я рішуче поспішив геть.

Коридор був в ширину з півметра та ще, мабуть, і дюйми чотири понад того; у височину ж досягав чотирьох метрів; таким чином, він представлявся довгою, як тротуар, свердловиною, в дальній кінець якої було так само дивно і вузько дивитися, як у глибоку криницю. По різних місцях цього коридору, зліва і справа, виднілися темні вертикальні риси — двері або сторонні проходи, що клякнули в німому світлі. Далекий кінець кликав, і я кинувся назустріч прихованим чудодійним таїнствам.

Стіни коридору були викладені знизу до половини коричневим кахлем, підлога — сірим і чорним в шашковому порядку, а білий звід, як і решта частини стін до кахлю, на правильній відстані один від одного блищав вигнутими круглими скельцями, які прикривають електричні лампи. Я пройшов до першої вертикальної риси зліва, приймаючи її за двері, але поблизу побачив, що це вузька арка, від якої в темний, невідомій глибини вниз сходять вузькі кручені східці з наскрізними чавунними сходами та мідними бильцями. Залишивши дослідження цього місця, поки не оббіжу можливо більшого простору, щоб мати скільки-небудь загальний погляд для обговорення пригод в подальшому, я поквапився досягти віддаленого кінця коридору, мигцем поглядаючи на ніші, що відкриваються по боках, де знаходив сходи, подібні першим, з тією різницею, що деякі з них вели нагору. Я не помилюся, якщо позначу всю відстань від кінця до кінця проходу в 250 футів, і коли я пронісся по всій відстані, то, обернувшись, побачив, що в кінці, залишеному мною, ніщо не змінилося, отже, мене не збиралися ловити.

Тепер я перебував у перетину кінця проходу іншим, абсолютно подібним до першого, під прямим кутом. Як ліворуч, так і праворуч відкривалася нова одноманітна перспектива, все так само неправильно помічена вертикальними рисами бічних ніш. Тут мною опанувала, так би мовити, рівновага наміру, тому що ні в одній з майбутніх сторін або крил поперечного проходу не було нічого, що б відрізняло їх одну від іншої, нічого, що могло б зумовити вибір, — вони були у всьому і абсолютно подібні. У такому випадку досить загубленого на підлозі ґудзика або іншої подібної дрібниці, щоб рішення «куди йти» вискочило з в'язкої рівноваги вражень. Така дрібниця була би поштовхом. Але, подивившись в одну сторону і обернувшись до протилежної, можна було однаково легко уявити праву сторону лівою, ліву правою або навпаки. Дивно сказати, я стояв нерухомо, озираючись і не підозрюючи, що колись віслюк між двома стогами сіна засмучувався, так само як я. Я немов приріс. Я робив спроби рухатися то в одну, то в іншу сторону і незмінно зупинявся, починаючи вирішувати знову те, що ще ніяк не було вирішено. Чи можливо зобразити цю фізичну тугу, це дивне і тупе роздратування, в якому я віддавав собі звіт навіть тоді; вагаючись безпорадно, я відчував, як починає підкрадатися, вже затемнюючи думки, страх, що я залишуся стояти завжди. Порятунок був у тому, що я тримав ліву руку в кишені куртки, крутячи пальцями жменю монет. Я взяв одну з них і кинув її наліво, з метою викликати рішуче зусилля; вона покотилася; та я відправився за нею тільки тому, що треба було її підняти.

Наздогнавши монету, я почав долати другій коридор із сумнівами, чи не постане його кінець пересіченим так само, як там, звідки я ледве пішов, так засмучений, що ще чув серцебиття.

Однак прийшовши в цей кінець, я побачив, що займаю положення хитромудріше колишнього, — хід замикався в тупик, тобто був рівно обрізаний абсолютно глухою стіною. Я повернув назад, розглядаючи стінні отвори, за якими, як і раніше, можна було розрізнити сходи, що опускаються в тінь.

Одна з ніш мала не залізні, а кам'яні сходи, числом п'ять; вони вели до глухих, щільно зачинених дверей, проте коли я їх штовхнув, вони подалася, впустивши мене в темряву. Запаливши сірника, побачив я, що стою на неширокому просторі чотирьох стін, обведених вузькими сходами, з меншими нагорі майданчиками, що примикають до прохідних арок. Високо вгорі тяглися інші сходи, з'єднані перехресними містками.

Мети і ходу цих сплетінь я, зрозуміло, не міг знати, але маючи якраз тепер рясний вибір усіляких напрямків, подумав, що добре було б повернутися. Ця думка стала особливо приваблива, коли сірник згас. Я витратив другий, але не забув при цьому видивитися вмикач, який опинився біля дверей, і повернув його. Таким чином забезпечивши світло, я почав знову дивитися вгору, але тут, упустивши коробку, нагнувся. Що це?! Чудовиська зійшлися до мене з таємниці, що породила їх або я запаморочливо божеволію? Або марення опанувало мною?

Я так затрясся, миттєво похолонувши в відчаї і тузі жаху, що, безсилий випрямитися, вперся руками в підлогу і гепнувся на коліна, внутрішньо заверещавши, так як не сумнівався, що провалюсь вниз. Однак цього не сталося.

У моїх ніг я побачив розкидані безглузді очі істот з мордами, що нагадують страшні маски. Підлога була прозорою. Утнувшись під ним вгору до самого скла, стирчала спрямована на мене безліч очей з зловісним забарвленням; коло дивних контурних вивертів, голок, плавників, зябер, колючок; інші, ще більш дивовижні, спливали знизу, наче втикані цвяхами міхури або ромби. Їх повільний хід, нерухомість, сонне ворушіння, серед якого раптом прорізувало зелену напівтемряву якесь гнучке, вертка тіло, відскакуючи і кидаючись як м'яч, — всі їх рухи були страшні і дикі. Ціпеніючи, відчував я, що повалюсь та помру від перерви дихання. На щастя моє, поруйнована таким чином думка поспішила з'єднати вказівки речових відносин, і я відразу зрозумів, що стою на скляній стелі гігантського акваріума, достатньо товстій, щоб витримати падіння мого тіла.

Коли сум'яття вляглося, я, показавши язика рибам у вигляді помсти за їх витрішкувату ману, розтягнувся і став жадібно дивитися. Світло не проникало через всю масу води; значна частина її — нижня — була затінена внизу, відокремлюючи вгорі уступи штучних гротів і коралових розгалужень.

Над цим пейзажем ворушилися медузи і невідомо що, подібне висячим рослинам, підвішеними до стелі. Піді мною спливали і занурювалися фантастичні форми, світячи очима й виблискуючи загостреними з усіх боків панцирами. Я тепер не боявся; вдосталь надивившись, я встав і пробрався до сходів; крокуючи через сходинку, піднявся на верхній майданчик і увійшов в новий прохід.

Як було світло там, де я йшов раніше, так було світло і тут, але вигляд проходу суттєво відрізнявся від схрещень нижнього коридору. Цей прохід, маючи мармурову підлогу з сірих з синіми візерунками плит, був значно ширше, але помітно коротше; його абсолютно гладкі стіни були повні шнурів, що тягнуться по порцеляновим скріпам, як струни, з кінця в кінець. Стеля йшла стрілчастими розетками; лампи, виблискуючи в центрі клиноподібних виїмок зводу, були в оправі червоної міді. Нічим не затримуючись, я досяг стулчасті двері не зовсім звичайного виду, які загороджувати прохід; вони були майже квадратних розмірів, а їх половини розсувалися, йдучи в стіни. За ними виявився рід середини великої шафи, де можна було стати трьом.

Ця клітина, викладена під темний горіх, з невеликою зеленою канапкою, як здалося мені, повинна становити якийсь ключ до моєї подальшої поведінки, хоча і загадковий, але все ж ключ, так як я ніколи не зустрічав диванчиків там, де, мабуть, не було в них потреби; але раз він стояв, то стояв, звичайно, заради прямої мети своєї, тобто, щоб на нього сіли. Не важко було збагнути, що сидіти тут, в глухому куті, повинно лише очікуючи — кого? або чого? — Мені це належало дізнатися. Не менш значний був над канапкою ряд білих кістяних кнопок. Виходячи знову-таки з цілком розумного міркування, що ці кнопки не могли бути влаштовані для шкідливих або взагалі небезпечних дій, так що, натискаючи їх, я можу помилитися, але ніяк не ризикую своєю головою, — я підняв руку, наміряючись провести дослідження…

Цілком природно, що в моменти дій з невідомим уява поспішає вгадати результат, і я, вже націливши палець, зупинив його тикаючий рух, раптово подумавши: чи не пролунає тривога по всьому будинку, чи не загримить оглушливий дзвін?

Ляскання дверей, тупіт біжучих ніг, крики: — «де? Хто? Агов! Сюди!» — представились мені так виразно в навколишній цілковитій тиші, що я сів на диванчик і закурив. «Н-да-с! — сказав я. — Ми далеко пішли, дядечко Гро, а адже саме в цей час ви підняли б мене з жалюгідного ложа і, зігрівши стусаном, наказали б йти стукати в темне вікно трактиру. «Заверни до нас», щоб дали пляшку «… Мене захоплювало те, що я нічого не розумію в справах цього будинку, особливо ж цілковита невідомість, як і що станеться через годину, день, хвилину, — як в грі.

Маятник думок моїх робив жахливі розмахи, і йому підвертались усілякі картини, аж до появи гномів. Я не відмовився б побачити процесію карликів — сивобородих, в ковпаках і мантіях, що крадуться уздовж стіни з хитрим вогнем в очах. Тут стало мені моторошно; зважившись, я встав і мужньо натиснув кнопку, чекаючи, чи не відкриється стіна збоку. Негайно мене хитнуло, клітка з канапкою поїхала вправо так швидко, що миттєво зник коридор і почали миготіти простінки, то замикаючи мене, то відкриваючи інші проходи, повз яких я став кружляти неспинно, ухопившись за диван руками і тупо дивлячись перед собою на зміну перешкод і перспектив.

Все це сталося в тому категоричному темпі машини, проти якого ніщо не в змозі сперечатися всередині вас, так як протестувати безглуздо.

Я кружляв, описуючи замкнуту криву всередині великої труби, повної стін і отворів, які правильно змінюють одне інше, і так швидко, що не наважувався вискочити в який-небудь із нещадно зникаючих коридорів, які, явившись на момент врівень з кліткою, зникали, як зникали, в свою чергу, глухі стіни, що розділяють їх. Обертання було заведено, мабуть, надовго, так як не зменшувалося і, раз почавшись, пішло гуляти, як жорно у вітряний день. Знай я спосіб зупинити це катання навколо самого себе, я негайно закінчив би насолоджуватися сюрпризом, але з дев'яти кнопок, ще не випробуваних мною, кожна представляла шараду. Не знаю, чому уявлення про зупинку зв'язалося в мене з нижньої з них, але, вирішивши після того, як почала вже крутитися голова, що неможливо крутитися все життя, — я зі злістю притиснув цю кнопку, думаючи, — «будь що буде». Негайно, не зупиняючи обертання, клітина поповзла вгору, і я був піднесений високо по гвинтовій лінії, де моя в'язниця зупинилася, продовжуючи крутитись в стіні з рівно таким же кількістю простінків і коридорів. Тоді я натиснув третю за рахунком зверху, — і махнув вниз, але, як зауважив, вище, ніж це було спочатку, і так само невблаганно крутився на цій висоті, поки не стало нудити. Я сполошився. По черзі, майже не усвідомлюючи, що роблю, я почав натискати кнопки як попало, носячись нагору і вниз із спритністю парового молота, поки не ткнув — звичайно, випадково — ту кнопку, яку потрібно зачепити насамперед.

Клітка зупинилася як укопана проти коридору на невідомій висоті, і я вийшов, похитуючись.

Тепер, знай я, як направити назад ліфт, що обертається, я негайно повернувся б стукати і ломитися в стіну бібліотеки, але був не в силах пережити вдруге полон, що безглуздо вертиться і попрямував куди очі дивляться, сподіваючись зустріти хоча якийсь відкритий простір, До того часу я дуже втомився. Розум мій був затьмарений: де я ходив, як спускався і піднімався, зустрічаючи то бічні, то перетинають ходи, — не дано тепер моїй пам'яті відновити в тій наочності, яка була тоді, я пам'ятаю лише тісноту, світло, повороти і сходи, як одну блискучу заплутану лінію. Нарешті, набивши ноги так, що п'яти горіли, я сів у густій тіні короткого бічного поглиблення, який не мав виходу, і втупився в протилежну стіну коридору, де світло й порожньо перечікувала цю божевільну ніч яскрава тиша.

Настирливо, до головного болю був напружений тужний слух мій, уявляючи кроки, шерех, всілякі звуки, але чув тільки своє дихання.

Раптом далекі голоси змусили мене підхопитися — йшло кілька людей, з якого боку, — розібрати я ще не міг; нарешті шум, стаючи більше чутим, став лунати праворуч. Я встановив, що йдуть двоє, жінка і чоловік. Вони говорили небагатослівно, з великими паузами; слова смутно перелітали під зводом, так що не можна було зрозуміти розмову. Я притулився до стіни спиною, глянувши у бік наближення, і скоро побачив Ганувера поруч з Діге. Обидва вони були збуджені. Не знаю, здалося мені це чи дійсно було так, але лице господаря світилося нервовою розжареною блідістю, а жінка трималася гостро і легко, як ніж, піднятий для удару.

Природно, побоюючись бути виявленим, я чекав, що вони пройдуть мимо, хоча спокуса вийти і заявити про себе було сильною, — я сподівався залишитися знову один, на свій ризик і страх і, як міг глибше, пішов у тінь.

Але, пройшовши тупик, де я ховався, Діге і Ганувер зупинилися — зупинилися так близько, що, висунувши з-за рогу голову, я міг бачити їх майже проти себе.

Тут розігралася картина, якої я ніколи не забуду.

Говорив Ганувер.

Він стояв, упираючись пальцями лівої руки в стіну й дивлячись прямо перед собою, зрідка поглядаючи на жінку абсолютно хворими очима. Праву руку він тримав піднесено, поводячи нею в такт слів. Діге, менше його зростом, слухала, злегка відвернувши нахилену голову з сумним виразом обличчя, і була дуже гарна тепер, — краще, ніж я бачив її в перший раз; було в її рисах людське і просте, але як би обов'язкове, для ввічливості або розрахунку.

— У тому, що невідчутне, — сказав Ганувер, продовжуючи про невідоме. — я як би перебуваю серед безлічі незримих присутностей. — У нього був втомлений грудний голос, що викликає увагу і симпатію. — Але у мене наче зав'язані очі, і я тисну, — безперервно тисну безліч рук, — до стомлення тисну, вже переставши розрізняти, жорстка або м'яка, гаряча або холодна рука, до якої я торкаюся; між тим я повинен зупинитися на одній і боюся, що не вгадаю її.

Він замовк. Діге сказала: — Мені важко чути це.

Як тільки вона це сказала — моє потрійне відчуття за себе та інших скінчилося. Тепер я бачив і розумів тільки те, що бачив і чув. Ганувер, взявши руку жінки, повільно вдивлявся в її обличчя, як заради досвіду читаємо ми на відстані друкований аркуш — вгадуючи, місцями прочитавши або пропускаючи слова, з тим, що, зв'язавши вгадане, поставити тим самим в лінію сенсу і те, що не розібрали. Потім він нахилився і поцілував руку — без особливого захоплення, але дуже серйозно, сказавши: — Дякую. Я вірно зрозумів вас, добра Діге, і я не виходжу з цієї хвилини. Віддамся потоку.

— Чудово, — сказала вона, розвеселившись і червоніючи, — мені дуже, дуже шкода вас. Без любові… це дивно і добре.

— Без любові, — повторив він, — бути може, вона прийде… Але і не прийде — якщо що…

— Її замінить близькість. Близькість виростає потім. Це я знаю.

Запала мовчанка.

— Тепер, — сказав Ганувер, — ні слова про це. Все в собі. Отже, я обіцяв вам показати зерно, з якого вийшов. Відмінно. Я — Аладін, а ця стіна — ну, що ви думаєте, — що це за стіна? — Він ніби розвеселився, став посміхатися. — Чи бачите ви тут двері?

— Ні, я не бачу тут двері, — відповіла, бавлячись очікуванням, Діге. — Але я знаю, що вона є.

— Є, — сказав Ганувер. — Отже… — Він підняв руку, щось натиснув, і невидима сила підняла вертикальний стінний пласт, відкривши вхід. Як тільки міг, я витягнув шию і знайшов, що вона значно довша, ніж я досі думав. Витріщивши очі і виставивши голову, я дивився всередину нової схованки, куди увійшли Ганувер і Діге. Там було освітлено. Як скоро я переконався, вони увійшли не в прохід, а в круглу кімнату; права частина її була від мене прихована, — по тій косій лінії напряму, як я дивився, але ліва сторона і центр, де зупинилися ці дві людини, постали недалеко від мене, так що я міг чути всю розмову.

Стіни і підлога цієї кімнати — камери без вікон — були обтягнуті ліловим оксамитом, з візерунком по стіні з тонкої золотої сітки з клітинами шестигранної форми. Стелі я не міг бачити. Зліва біля стіни на візерунковому золотистому стовпі стояла чорна статуя: жінка із зав'язаними очима, одна нога якої повітряне торкалась пальцями колеса, прикрашеного по сторонам осі крилами, інша, піднесена, була віднесена назад. Внизу вільно розкинутими петлями лежав сяючий жовтий ланцюг середньої якірної товщини, кожна ланка якої була, ймовірно, фунтів у двадцять п'ять вагою. Я нарахував близько дванадцяти оборотів, довжиною кожен від п'яти до семи кроків, після чого повинен був з болем закрити очі, — так виблискував цей чудовий трос, чистий, як ранкове світло, з жаркими безбарвними точками за місцем гри променів. Здавалося, куриться оксамит, не виносячи сліпучого горіння. В ту ж хвилину тонкий дзвін почався у вухах, настирливий, як спів комара, і я здогадався, що це — золото, чисте золото, кинуте до стовпа жінки із зав'язаними очима.

— Ось він, — сказав Ганувер, засовуючи руки в кишені і штовхаючи носком подвійне кільце, що важко відсунулось. — Сто сорок років під водою. Ні іржі, ні черепашок, як і повинно бути. Пірон був вигадливий буканьер. Кажуть, що він возив з собою поета Касторуччіо, щоб той описував віршами всі битви і пиятики; ну, і красунь, зрозуміло, коли вони траплялися. Цей ланцюг він кував у 1777 році, за п'ять років перед тим, як його повісили. На одному з кілець, як бачите, зберігся напис: «6 квітня 1777 року, волею Ієроніма Пірона».

Діге щось сказала. Я чув її слова, але не зрозумів. Це був рядок або уривок вірша.

— Так, — пояснив Ганувер, — я був, звичайно, бідний. Я давно чув розповідь, як Пірон відрубав цей золотий ланцюг разом з якорем, щоб утекти від англійських кораблів, які настигли його раптово. Ось і сліди, — бачите, тут рубали, — він присів навпочіпки і підняв кінець ланцюга, показуючи розрубану ланку — Випадок чи доля, як хочете, змусили мене купатися дуже недалеко звідси, рано вранці. Я йшов по коліно у воді, все далі від берега, на глибину і спіткнувся, зачепивши щось тверде великим пальцем ноги. Я нахилився і витягнув з піску, піднявши муть, цей сяючий ваговитий ланцюг до половини грудей, але, знесилений, впав разом з ним. Одна тільки гагара, погойдуючись у брижах, дивилася на мене чорним оком, думаючи, може бути, що я зловив рибину. Я був блаженно п'яний. Я знову зарив ланцюг в пісок і примітив місце, виклавши на березі ряд каменів, по дотичній моєму відкриттю лінії, а потім переніс знахідку до себе, працюючи п'ять ночей.

— Один?! Яка сила потрібна!

— Ні, удвох, — сказав Ганувер, помовчавши. — Ми розпилювали її на шматки по мірі того, як витягували, звичайною ручною пилкою. Так, руки довго судомило. Потім переносили у відрах, зверху присипавши черепашками. Тривало це п'ять ночей, і я не спав ці п'ять ночей, поки не розшукав чоловіка настільки багатого і надійного, щоб взяти весь золотий вантаж в заклад і не проговоритися при цьому. Я хотів зберегти його. Моя… Мій компаньйон по перетягування танцював вночі, на березі, при місячному…»

Він замовк. Хороша, задумлива посмішка висікла світло в його засмученому лиці, і він стер її, провівши від лоба вниз долонею.

Діге дивилася на Ганувера мовчки, прикусивши губу. Вона була дуже бліда і, опустивши погляд до ланцюга, здавалося, була відсутня, так не до розмови виглядало її обличчя, схоже на обличчя сліпого, хоч очі відкидали тисячі думок.

— Ваш… компаньйон, — сказала вона дуже повільно, — залишив весь ланцюг вам?

Ганувер підняв кінець ланцюга так високо і з такою силою, яку важко було припустити в ньому, потім опустив.

Трос гепнувся важким струменем.

— Я не забував про нього. Він помер, — сказав Ганувер, — це сталося несподівано. Втім, у нього був дивний характер. Далі було так. Я доручив вірному чоловікові розпоряджатися як він хоче моїми грішми, щоб самому бути вільним. Через рік він телеграфував мені, що зросло до п'ятнадцяти мільйонів. Я подорожував в цей час. Подорожуючи протягом трьох років, я отримав кілька таких оповіщень. Цей чоловік пас моє стадо і множив його з такою удачею, що перевалило за п'ятдесят. Він виваляв моє золото, де хотів — в нафті, кам'яному вугіллі, біржовому поту, суднобудуванні і… Я вже забув, де. Я тільки отримував телеграми. Як це вам подобається?

— Щасливий ланцюг, — сказала Діге. нагинаючись і пробуючи підняти кінець троса, але ледь поворушила його. — Не можу.

Вона випросталась. Ганувер сказав: — Нікому не кажіть про те, що бачили тут. З тих пір як я викупив його та спаяв, ви — перша, якій показую. Тепер підемо. Так, вийдемо, і я закрию цю золоту змію.

Він повернувся, думаючи, що вона йде, але, глянувши і вже відійшовши, покликав знову: — Діге!

Вона стояла, дивлячись на нього пильно, але так неуважно, що Ганувер з здивуванням опустив простягнуту до неї руку. Раптом вона закрила очі, — зробила зусилля, але не рушила. З-під її чорних він, що піднялися страшно тихо, тремтячи і виблискуючи, виповз затьмарений погляд — дивний і глухий блиск; тільки мить сяяв він. Діге опустила голову, торкнула очі рукою і, зітхнувши, випросталася й пішла, але похитнулася, і Ганувер підтримав її, вдивляючись з тривогою.

— Що з вами? — Запитав він.

— Нічого, так. Я… я представила трупи; людей, прив'язаних до ланцюга; полонених, яких опускали на дно.

— Це робив Морган, — сказав Ганувер, — Пірсон не був такий жорстокий, і легенда малює його швидше п'яницею-диваком, ніж драконом.

Вони вийшли, стіна опустилася і стала на своє місце, наче ніколи не була потривожена. Співрозмовники пішли в ту ж сторону, звідки з'явилися. Негайно я намірився поглянути їм услід, але… хотів ступити й не міг. Ноги заклякли, не корилися. Я як би відсидів їх у незручному положенні. Крутячись на одній нозі, я підняв абияк іншу і переставив її, вона була важка і опустилася як на подушку, без відчуття. Проволочив до неї другу ногу і переконався, що можу йти так зі швидкістю десяти футів в хвилину. В очах стояв золотий блиск, хвилями вражаючи зіниці. Це стан зачарованості тривав хвилини три і зник так само раптово, як з'явився.

Тоді я зрозумів, чому Діге закрила очі, і пригадав чиюсь розповідь про дрібного чиновника-француза в підвалах Національного банку, який, походивши серед куп золотих болванок, не міг ніяк піти, поки йому не дали склянку вина.

— Так от що, — безглуздо твердив я, вийшовши нарешті з засідки і блукаючи по коридору. Тепер я бачив, що був правий, пустившись робити відкриття. Жінка забере Ганувера, і він з нею одружиться. Золотий ланцюг звивався переді мною, сповзаючи по стінах, плутався в ногах. Треба дізнатися, де він купався, коли знайшов трос; хто знає — чи не залишилося там і на мою долю? Я витягнув свої золоті монети. Дуже, дуже мало! Моя голова паморочилася. Я блукав, насилу помічаючи, де, як повертаю, іноді немов провалювався, погано усвідомлював, про що думаю, і йшов, сам собі сторонній, вже зморившись сподіватися, що настане край цим поневірянням в тісноті, світлі і тиші.

Однак моя внутрішня тривога була, треба думати, сильна, тому що крізь марення втоми і випаленого нею хвилювання я, зупинившись, — різко, як над прірвою, представив, що я замкнений і заблукав, а ніч триває. Не страх, але тотальний відчай, повний нескінченної байдужості до того, що мене тут накриють, володів мною, коли, майже падаючи від виснаження, що підкралось усесильно, я зупинився біля тупика, схожого на всі інші, ліг перед ним і став бити в стіну ногами так, що луна, завиваючи гулом, пішла гуркотіти по всім просторам, вгорі і внизу.

VII

Я не здивувався, коли стіна зійшла зі свого місця і в яскравій глибині обширної, розкішної кімнати я побачив Попа, а за ним — Дюрока в строкатому халаті. Дюрок підняв, але негайно опустив револьвер, і обидва кинулися до мене, втаскуючи мене за руки, за ноги, так як я не міг встати. Я опустився на стілець, сміючись і з усієї сили ляскаючи себе по коліну.

— Я вам скажу, — промовив я, — вони одружуються! Я бачив! Та молода жінка і ваш господар. Він був напідпитку. Їй-богу! Поцілував руку. Честь честю! Золотий ланцюг лежить там, за стіною, сорок поворотів через сорок проходів. Я бачив. Я потрапив в шафу і тепер судіть, як хочете, але вам, Дюрок, я буду вірний і баста!

У самого свого обличчя я побачив склянку з вином. Скло брязкало об зуби. Я випив вино, в пітьмі сну, що звалився на мене ще не встигнувши розібрати, як Дюрок сказав: — Це нічого. Поп! Санді отримав свою порцію; він втамував спрагу надзвичайного. Марно говорити з ним тепер.

Здавалося мені, коли я отямився, що момент втрати свідомості був лаконічним, і шкіпер негайно стягне з мене куртку, щоб холод змусив швидше вскочити. Однак не зникло ніщо за час сну. Денне світло заглядало у щілини гардин. Я лежав на софі. Попа не було. Дюрок ходив по килиму, нагнувши голову, і курив.

Відкривши очі і усвідомивши те, що відлетіло, я знову закрив їх, придумуючи, як триматися, так як не знав, обдадуть мене лайкою чи все благополучно зійде. Я зрозумів все-таки, що краще — бути самим собою. Я сів і сказав Дюроку в спину: — Я винен.

— Санді, — сказав він, стрепенувшись і сідаючи поруч, — винен-то ти винен. Засинаючи, ти бурмотів про розмову в бібліотеці. Це для мене дуже важливо, і я тому не серджуся. Але слухай: якщо так піде далі, ти дійсно будеш все знати. Розповідай, що було з тобою.

Я хотів встати, але Дюрок штовхнув мене в чоло долонею, і я знову сів. Дикий сон клубочився ще в мені. Він стягував кліщами суглоби і виламував вилиці позіханням; та солодкість, не угамована солодкість зм’якла у всіх частинах тіла. Поспішно зібравши думки, а також закуривши, що було моєю ранковою звичкою, я розповів, пригадавши, як міг точніше, розмову Галуея з Діге. Ні про що більше так не розпитував і не перепитував мене Дюрок, як про цю розмову.

— Ти повинен дякувати щасливому випадку, який привів тебе сюди, — зауважив він нарешті, дуже, мабуть, заклопотаний, — втім, я бачу, що тобі щастить. Ти виспався?

Дюрок не розчув моєї відповіді: задумавшись, він тривожно тер чоло; потім встав, знову почав ходити. Камінні годинники вказували сім з половиною. Сонце різонуло накурене повітря через гардини тонким променем. Я сидів, оглядаючись. Пишність цієї кімнати, з дзеркалами в рамах слонової кістки, мармуровим облицюванням вікон, різьбленими, вигадливими меблями, кольоровий шовк, усмішки краси в сяючих золотом і блакитною даллю картинах, ноги Дюрока, що ступали по хутрам і килимам, — все це було надмірно для мене, воно стомлювало. Краще всього дихалося б мені тепер мружачись під сонцем на гострий морської блиск. Все, на що я дивився, захоплювало, але було незвично.

— Ми поїдемо, Санді, — сказав, переставши ходити, Дюрок, — потім… але що передмова: хочеш вирушити в експедицію?..

Думаючи, що він пропонує Африку або інше яке місце, де пригоди невичерпні, як укуси комарів серед боліт, я сказав з усією поспішністю:

— Так! Тисячу разів — так! Клянуся шкурою леопарда, я буду усюди, де ви.

Говорячи це, я схопився. Може бути, він вгадав, що я думаю, так як стомлено розсміявся.

— Не так далеко, як ти, може, хочеш, але — в «країну людського серця». У країну, де темно.

— О, я не розумію вас, — сказав я, не відриваючись від його стиснутого, як лещата, рота, пихатого й поблажливого, від сірих різких очей під суворим лобом. — Але мені, далебі, все одно, якщо це вам потрібно.

— Дуже потрібно, — тому що мені здається, — ти можеш стати в нагоді, і я вже вчора придивлявся до тебе. Скажи мені, скільки часу треба плисти до Сигнального пустиря?

Він запитував про передмістя Лісса, яке називалось вся так зі стародавніх часів, коли міста майже не було, а на кам'яних стовпах мису, охрещеного ім'ям «Сигнальний Пустир», горіли вночі смоляні бочки, запалені з дозволу колоніальних загонів, як знак, що судна можуть увійти в Сигнальну бухту. Нині Сигнальний Пустир був досить населене місце зі своєю митницею, поштою та іншими подібними установами.

— Думаю, — сказав я, — що півгодини буде досить, якщо вітер гарний. Ви хочете їхати туди?

Він не відповів, вийшов у сусідню кімнату і, провозився там порядно часу та повернувся, одягнений як прибережний житель, так що від його світської пишноти залишилося одне обличчя. На ньому була шкіряна куртка з подвійними обшлагами, червоний жилет із зеленими скляними ґудзиками, вузький лакований капелюх, що нагадує перекинутий на сковороду казанок; навколо шиї — картатий шарф, а на ногах — поверх коричневих, верблюжого сукна штанів, — м'які чоботи з товстою підошвою. Люди в таких ось нарядах, як я бачив багато разів, тримають за жилетний ґудзик якого-небудь розфарбованого вином капітана, стоячи під сонцем на набережній серед натягнутих канатів і рядів бочок, і розповідають йому, які є вигідні пропозиції від фірми «Купи в борг» або «Застрахуй без потреби».

Поки я дивувався на нього, не сміючи, звичайно, посміхнутися або відпустити зауваження, Дюрок підійшов до стіни між вікон і потягнув висячий шнурок. Частина стіни негайно вивалилася півколом, утворивши полку з поглибленням за нею, де спалахнуло світло; за стіною стало дзижчати, і я не встиг толком збагнути, що сталося, як врівень з впавшою полицею піднявся зі стіни рід столу, на якому були чашки, кавник з палаючою під ним спиртової лампочкою, булки, масло, сухарі і закуски з риби і м'яса, приготовані, повинно бути, руками кухонного чарівного духа, — стільки піджареності, масла, шипіння і аромату я відчув серед білих тарілей, прикрашених малюнком зеленуватих квітів. Цукорниця нагадувала срібне тістечко. Ложки, щипці для цукру, серветки в емальованих кільцях і покритий золотим плетінням з найдрібнішого виноградного листя карміновий графин з коньяком — все з'явилося, як сонце з-за хмар. Дюрок став переносити послане магічними істотами на великий стіл, кажучи: — Тут можна обійтися без прислуги. Як бачиш, наш господар влаштувався досить витіювато, а в даному випадку просто дотепно. Але поквапимося.

Бачачи, як він швидко і вправно їсть, наливаючи собі й мені з графина, що тріпотів по скатертині рожевими зайчиками, я збився в темпі, став щохвилини роняти то ніж, то вилку; якийсь момент ніяковість ледь не замучила мене, але апетит переміг, і я упорався з їжею дуже швидко, застосувавши той виверт, що я ніби то поспішаю більше Дюрока. Як тільки я перестав звертати увагу на свої рухи, справа пішла як не можна краще, я хапав, жував, ковтав, відкидав, запивав і залишився дуже задоволений собою. Жуючи, я не переставав обмірковувати одну штуку, яку не наважувався сказати, але сказати дуже хотів і, може бути, не сказав би, але Дюрок помітив мій завзятий погляд.

— У чому справа? — сказав він неуважно, далекий від мене, десь у своїх гірських вершинах.

— Хто ви такий? — запитав я і про себе ахнув. «Зірвалося-таки! — подумав я з гіркотою. — Тепер тримайся, Санді!»

— Я?! — сказав Дюрок з найбільшим подивом, спрямувавши на мене погляд сірий як сталь. Він розреготався і, бачачи, що я заціпенів, додав: — Нічого, нічого! Однак я хочу подивитися, як ти поставиш таке ж питання Естампу. Я відповім твоїй простосердечності. Я — шаховий гравець.

Про шахи я мав туманне уявлення, але мимоволі задовольнився цією відповіддю, змішавши в розумі шашкову дошку з гральними кістками і картами. «Одним словом — гравець!» — подумав я, нітрохи не розчарувавшись відповіддю, а, навпаки, зміцнивши своє захоплення. Гравець — значить молодець, хват, ризикова людина. Але, будучи заохочений, я намірився запитати щось ще, як портьєра відкинулася, і ввійшов Поп.

— Герої сплять, — сказав він хрипко; був стомлений з блідим, безсонним лицем і негайно тривожно втупився на мене. — Другі особи всі на ногах. Зараз прийде Естамп. Тримаю парі, що він відправиться з вами. Ну, Санді, ти відколов штуку, і твоє щастя, що тебе не помітили в тих місцях. Ганувер міг тебе просто вбити. Боже борони тебе базікати про все це! Будь на нашій стороні, але мовчи, якщо вже потрапив у цю історію. Так що ж було з тобою вчора?

Я знову розповів про розмову в бібліотеці, про ліфт, акваріумі і золотий ланцюг.

— Ну, от бачите! — сказав Поп Дюроку. — Чоловік з відчаю здатний на все. Якраз третього дня він сказав при мені цієї самої Діге: «Якщо все піде в тому порядку, як йде зараз, я буду вас просити зіграти саму ефектну роль». Ясно, про що йдеться. Всі очі будуть звернені на неї, і вона своєю автоматичною, вузькою рукою з'єднає струм.

— Так. Нехай з'єднає! — сказав Дюрок. — Хоча… так, я розумію вас.

— Звичайно! — гаряче підхопив Поп. — Я позитивно не бачив такого чоловіка, який так вірив би, був би так переконаний. Подивіться на нього, коли він один. Моторошно стане. Санді, відправляйтеся до себе. Втім, ви знову заплутаєте.

— Залиште його, — сказав Дюрок, — він буде потрібен.

— Чи не забагато? — Поп став водити очима від мене до Дюрока і назад. — Втім, як знаєте.

— Що за наради без мене? — сказав, з'являючись, сяючий чистотою Естамп. — Я теж хочу. Куди це ви зібралися, Дюрок?

— Треба спробувати. Я зроблю спробу, хоча не знаю, що з цього вийде.

— А! Вилазка в тремтливі траншеї! Ну, коли ми з’явимося — два таких молодця, як ви та я, — тримаю сто проти одинадцяти, що не встоїть навіть телеграфний стовп! Що?! Вже їли? І випили? А я ще ні? Як бачу, — капітан з вами і суємудрствує. Здорово, капітан Санді! Ти, я чув, закладав всю ніч міни в цих стінах?!

Я пирхнув, так як не міг образитися. Естамп присів до столу, господарюючи і накладаючи в рот, що попало, також полегшуючи графин.

— Послухайте, Дюрок, я з вами!

— Я думав, ви залишитеся поки з Ганувером, — сказав Дюрок. — До всього, при такій делікатній справі…

— Так, вчасно ввернути слово!

— Ні. Ми можемо збентежити…

— І розвеселити! За здоров'я цієї впертої гусениці!

— Я говорю серйозно, — наполягав Дюрок, — мені більше подобається думка провести справа не так шумно.

— … як я їм! — Естамп підняв упалий ніж.

— Судячи з усього, що я знаю, — вставив Поп, — Естамп дуже вам придасться.

— Звичайно! — скрикнув молодий чоловік, підморгуючи мені. — Ось і Санді вам скаже, що я правий. Навіщо мені ломитися в ваш делікатну розмову? Ми з Санді присядемо де-небудь в кущах, мух будемо ловити… адже так, Санді?

— Якщо ви говорите серйозно, — відповів я, — я скажу ось що: раз справа небезпечна, кожна людина може бути тільки корисна.

— Що? Дюрок, чуєте голос капітана? Як він це прорік!

— А чому ви думаєте про небезпеку? — серйозно запитав Поп.

Тепер я відповів би, що небезпека була необхідна для душевного мого спокою. «Палаючий мозок і холодна рука» — як співається у пісні про Пелегріна. Я сказав би ще, що від усіх цих слів і недомовок, приготувань, переодягань і золотих ланцюгів віє небезпекою точно так само, як від молока — нудьгою, від книги — мовчанням, від птиці — польотом, але тоді все неясне було мені ясно без доказів.

— Тому що така розмова, — сказав я, — і клянуся гандшпугом, нічого запитувати того, хто менше за всіх знає. Я питати не буду. Я зроблю свою справу, зроблю все, що ви хочете.

— В такому разі ви переодягнетесь, — сказав Дюрок Естампу. — Ідіть до мене в спальню, там є дещо. — І він повів його, а сам повернувся і став говорити з Попом мовою, якої я не знав.

Не знаючи, що будуть вони робити на Сигнальному пустир, я тим часом побував там подумки, як бував багато разів у дитинстві. Так, я там бився з підлітками і ненавидів їх манеру тикати в очі розчепіреною п'ятірнею. Я зневажав ці жорстокі і нелюдські виверти, воліючи вірний, сильний удар в підборіддя всім тонкощам хуліганської вигадки. Про Сигнальний Пустир ходила приказка: «На пустирі і вдень — ніч». Там жили худі, жилаві бліді люди з безбарвними очима і перекошеним ротом. У них були свої звичаї, світогляд, свій дивний патріотизм. Найспритніші та небезпечні злодії водилися на Сигнальному пустирі, там же процвітали пияцтво, контрабанда і зграї — цілі товариства дорослих хлопців, що мали кожне свого предводителя.

Я знав одного матроса з сигнального Пустиря — це був одутлуватий чоловік з очима у вигляді двох гострих трикутників; він ніколи не посміхався і не розлучався з ножем. Встановилася думка, яку ніхто не намагався спростувати, що з цими людьми краще не зв'язуватися. Матрос, про якого я кажу, ставився презирливо і з ненавистю до всього, що не було на пустирі, і, якщо з ним сперечалися, неприємно бліднув, посміхаючись так моторошно, що пропадала охота сперечатися. Він ходив завжди один, повільно, ледь погойдуючись, руки в кишені, пильно оглядаючи і проводжаючи поглядом кожного, хто сам затримував на його припухлому лиці свій погляд, як ніби хотів зупинити, щоб слово за слово почати сварку. Вічним приспівом його було: «У нас там», «Ми не так», «Що нам до цього», — і все таке, від чого здавалося, що він народився за тисячі миль від Лісса, в упертій країні дурнів, де, випинаючи груди, ходять хвальки з ножами за пазухою.

Трохи згодом з'явився Естамп, розряджений в синій кітель і сині штани кочегара, у пошарпаному кашкеті; він прямо підійшов до дзеркала, оглянувши себе з ніг до голови.

Ці переодягання дуже цікавили мене, однак сміливості не вистачило запитати, що будемо ми робити троє на пустирях. Здавалося, чекають відчайдушної справи. Як міг, я тримався суворо, насуплено поглядаючи навколо з значним видом. Нарешті Поп оголосив, що вже дев’ять годин, а Дюрок — що треба йти, і ми вийшли в світлу тишу пустельних, чудових стін, пройшли крізь сяйва перспектив, що набігають і в яких губився погляд; потім вийшли до гвинтових сходів. Іноді у великому дзеркалі я бачив себе, тобто невисокого молодого чоловіка, з гладко зачесаним назад темним волоссям. Мабуть, мій наряд не вимагав зміни, він був простий: куртка, прості нові черевики і сіре кепі.

Я помітив, коли пожив досить, що наша пам'ять найкраще засвоює прямий напрямок, наприклад, вулицю; однак уявлення про скромну квартиру (якщо вона не ваша), коли ви побули в ній всього один раз, а потім намагаєтеся пригадати розташування предметів і кімнат, — є наполовину власні ваші вправи в архітектурі і обстановці, так що, відвідавши знову те місце, ви бачите його інакше. Що ж сказати про гігантську будівлю Ганувера, де я, який розривався незвичкою і подивом, метався як бабка серед вогнів ламп, — в складних і розкішних просторах? Природно, що я смутно запам'ятав ті частини будівлі, де була потреба самостійно вникати в них, там же, де я йшов за іншими, я запам'ятав лише, що була плутанина сходів і стін.

Коли ми спустилися по останнім сходам, Дюрок взяв від Попа довгий ключ і вставив його в замок узорних залізних дверей; вони відкрилися на напівтемний канал з кам'яним склепінням. Біля майданчика, серед інших човнів, стояв вітрильний бот, і ми влізли в нього. Дюрок квапився; я, правильно уклавши, що належить спішне діло, відразу взяв весла і розв'язав вітрило. Поп передав мені револьвер; сховавши його, я роздувся від гордості, як гриб після дощу.

Потім мої начальники махнули один одному руками. Поп пішов, і ми вийшли на веслах в тісноті сирих стін на чисту воду, пройшовши під кінець кам'яну арку, зарослу кущами. Я підняв вітрило. Коли бот відійшов від берега, я здогадався, отчого виплили ми з цієї щурячої гавані, а не від пристані проти палацу: тут нас ніхто не міг бачити.

VIII

У цей жаркий ранок повітря було прозоре, тому проти нас ясно виднілася лінія будов Сигнального Пустиря. Бот взяв з невеликим вітром пристойний хід. Естамп правил на точку, яку йому вказав Дюрок; потім всі ми закурили, і Дюрок сказав мені, щоб я міцно мовчав не тільки про все те, що може статися в пустирі, але щоб мовчав навіть і про саму поїздку.

— Вивертайся як знаєш, якщо хто-небудь пристане з розпитуваннями, але краще всього скажи, що був окремо, гуляв, а про нас нічого не знаєш.

— Збрешу, будьте спокійні, — відповів я, — і взагалі покладіться на мене остаточно. Я вас не підведу.

На мій подив, Естамп мене більше не дражнив. Він з найспокійнішим видом взяв сірники, які я йому повернув, навіть не підморгнув, як робив при кожній нагоді; взагалі він був такий серйозний, як тільки можливо для його характеру. Однак йому незабаром набридло мовчати, і він став скоромовкою читати вірші, але, помітивши, що ніхто не сміється, зітхнув, про щось задумався. У той час Дюрок розпитував мене про Сигнальний пустир.

Як я скоро зрозумів, його цікавило знати, чим займаються мешканці Пустиря і чи вірно, що про це місце відгукуються несхвально.

— Запеклі головорізи, — з жаром сказав я, — шахраї, не приведи бог! Небезпечне населення, що й казати. — Якщо я скоротив цю характеристику в бік зменшення залякування, то вона була все ж на три чверті правдою, так як в тюрмах Лісса вісімдесят відсотків арештантів народилися на Пустирях. Більшість гулящих дівок з'являлось в кабаки і кавові звідти ж. Взагалі, як я вже говорив, Сигнальний Пустир був територією жорстоких традицій і дивних ревнощів, в силу яких всякий не житель Пустиря був обов’язковим і природним ворогом. Як це сталося і звідки повело початок, важко сказати, але ненависть до міста, городян у серцях жителів Пустиря пустила настільки глибокі корені, що рідко хто, переїхавши з міста в Сигнальний Пустир, міг там ужитися. Я там три рази бився з місцевою молоддю без всяких причин тільки тому, що я був з міста і хлопці «задирали» мене.

Все це з невеликим умінням і без особливої грації я виклав Дюроку, дивуючись, яке значення можуть мати для нього відомості про зовсім інший світ, ніж той, в якому він жив.

Нарешті він зупинив мене, почавши говорити з Естампом. Було марно прислухатися, так як я розумів слова, але не міг освітити їх ніяким достовірним глуздом. «Заплутане положення», — сказав Естамп. — «Яке ми розплутаємо», — заперечив Дюрок. — «На що ви сподіваєтесь?» — «На те ж, на що сподівався він». — «Але там можуть бути причини серйозніше, ніж ви думаєте». — «Все дізнаємося!» — «Однак, Діге…» — Я не розчув кінця фрази. — «Ех, молоді ж ви!» — «Ні, правда, — наполягав на чомусь Естамп, — правда те, що не можна подумати». — «Я судив не по ній, — сказав Дюрок, — я, може бути, помилився б сам, але психічний аромат Томсона і Галуея досить ясний».

У такому роді роздумів вголос про щось добре їм відоме розмова ця тривала до берега Сигнального Пустиря. Однак я не розшукав у розмові ніяких пояснень того, що відбувається. Поки що про це ніколи було думати тепер, так як ми приїхали і вийшли, залишивши Естампа стерегти човен. Я не помітив у нього великої охоти до бездіяльності. Вони умовилися так: Дюрок повинен надіслати мене, як тільки з'ясується подальше становище невідомої справи, з запискою, прочитавши яку Естамп буде знати, чи залишатися йому сидіти в човні, чи приєднатися до нас.

— Однак чому ви берете не мене, а цього хлопчика? — сухо спитав Естамп. — Я говорю серйозно. Може статися зсув у бік рукопашної, і ви повинні визнати, що на вагах дії я дещо значу.

— За багатьма міркуваннями, — відповів Дюрок. — В силу цих міркувань, поки що я повинен мати слухняного живого підручного, але не рівноправного, як ви.

— Може бути, — сказав Естамп. — Санді, будь слухняний. Будь живий. Дивись у мене!

Я зрозумів, що він з досади, але знехтував, так як сам відчував би себе тьмяно на його місці.

— Ну, йдемо, — сказав мені Дюрок, і ми пішли, але повинні були на хвилину зупинитися.

Берег у цьому місці представляв кам'янистий спуск, з будинками і зеленню нагорі. У води стояли перекинуті човни, сушилися мережі. Тут же бродило кілька людей, босоніж, в солом'яних капелюхах. Варто було поглянути на їх бліді поросли обличчя, щоб негайно замкнутися в собі. Залишивши свої заняття, вони стали на деякій відстані від нас, спостерігаючи, що ми таке і що робимо, і тихо говорячи між собою. Їх порожні, примружені очі виражали явну неприязнь.

Естамп, відпливши трохи, став на якір і дивився на нас, звісивши руки між колін. Від групи людей на березі відокремився довгов'язий чоловік з вузьким лицем; він, помахавши рукою, крикнув: — Звідки, приятель?

Дюрок миролюбно посміхнувся, продовжуючи мовчки йти, поряд з ним крокував я. Раптом інший хлопець, з придуркуватим, нахабним обличчям, стрімко побіг на нас, але, не добігши кроків п'яти, завмер як укопаний, холоднокровно сплюнув і поскакав назад на одній нозі, тримаючи іншу за п'яту. Тоді ми зупинилися. Дюрок повернув до групи голодранців і, поклавши руки в кишені, став мовчки дивитися. Здавалося, його погляд розігнав збіговисько. Посміявшись між собою, люди ці повернулися до своїх мереж і човнів, роблячи вигляд, що більш нас не помічають. Ми піднялися і увійшли в порожню вузьку вулицю. Вона тягнулася між садів і одноповерхових будинків з жовтого і білого каменю, нагрітого сонцем.

Бродили півні, кури з дворів, з-за низьких пісчаникових огорож чулися голоси — сміх, лайка, докучливий, протяжний поклик. Гавкали собаки, півні співали. Нарешті стали попадатися перехожі: гачкувата стара, підлітки, п'яний чоловік, що йшов, опустивши голову, жінки з кошиками, чоловіки на підводах. Зустрічні поглядали на нас злегка розширеними очима, проходячи мимо, як всякі інші перехожі, але, минувши деяку відстань, зупинялися; обернувшись, я бачив їх нерухомі фігури, які дивились вслід нам зосереджено і похмуро. Звернувши в кілька провулків, де іноді переходили по містках над ярами, ми зупинилися біля важкої хвіртки. Будинок був всередині двору; спереду ж, на кам'яній огорожі, через яку я міг заглянути всередину, висіли ганчірки і циновки, що сушилися під сонцем.

— Ось тут, — сказав Дюрок, дивлячись на черепичний дах, — це той будинок. Я впізнав його по великому дереву у дворі, як мені розповідали.

— Дуже добре, — сказав я, не бачачи причини говорити що-небудь інше.

— Ну, йдемо, — сказав Дюрок, — і я ступив слідом за ним у двір.

В якості війська я тримався на деякій відстані від Дюрока, а він пройшов до середини двору і зупинився, озираючись. На камені біля одного порогу сидів чоловік, чинячи бочонок; жінка розвішувала білизну. У помийної ями тужився, крекчучи, хлопчик років шести, — побачивши нас, він встав і похмуро натягнув штани.

Але лише ми з'явилися, цікавість виявилася моментально. У вікнах показались забавні голови; жінки, розкривши рота, вискочили на поріг і стали дивитися так наполегливо, як дивляться на листоношу.

Дюрок, озирнувшись, попрямував до одноповерхового флігеля в глибині двору. Ми увійшли під тінь навісу, до трьох вікон з білими фіранками. Величезна рука підняла завісу, і я побачив товсте, як у бика, око, яке розширило сонні повіки свої при вигляді двох чужих.

— Сюди, приятель? — сказало око. — До мене, чи що?

— Ви — Варрен? — запитав Дюрок.

— Я — Варрен; що хочете?

— Нічого особливого, — сказав Дюрок самим спокійним голосом. — Якщо тут живе дівчина, яку звуть Моллі Варрен, і якщо вона вдома, я хочу її бачити.

Так і є! Так я і знав, що справа йде про жінку, — хай вона дівчина, все єдино! Ну, скажіть, чому це у мене було абсолютно непохитне передчуття, що, як тільки виїдемо, з'явиться жінка? Недарма слова Естамп «уперта гусениця» змусили мене щось підозрювати в цьому роді. Тільки тепер я зрозумів, що вгадав те, чого чекав.

Око блиснуло, здивувалося і потіснилось дати місце другому оку, обидва ока не віщували, судячи з виразу їх, радісної зустрічі. Рука відпустила фіранку, кивнувши пальцем.

— Зайдіть-но, — сказав цей чоловік здавленим ненатуральним голосом, тим більш неприємним, що він був пекельно спокійний. — Зайдіть, приятель!

Ми пройшли в невеликий коридор і стукнули в двері ліворуч.

— Заходьте, — повторив ніжно той же спокійний голос, і ми опинилися в кімнаті. Між вікном і столом стояв чоловік у нижній сорочці і смугастих брюках, — людина так собі, середнього зросту, не слабка, мабуть, з темними гладкими волоссям, товстою шиєю і перебитим носом, кінець якого стирчав як сучок. Йому було років тридцять. Він заводив кишенькового годинника, а тепер приклав його до вуха.

— Моллі? — сказав він. Дюрок повторив, що хоче бачити Моллі. Варрен вийшов з-за столу і став дивитися в упор на Дюрока.

— Киньте вашу думку, — сказав він. — Залиште вашу затію. Вона вам не пройде даром.

— Затій у мене немає ніяких, але є тільки доручення для вашої сестри.

Дюрок говорив дуже ввічливо і був абсолютно спокійний. Я розглядав Варрена. Його сестра представилася мені схожою на нього, і я став похмурий.

— Що це за доручення? — сказав Варрен, знову беручи годинник і безцільно прикладаючи його до вуха. — Я повинен подивитися, в чому справа.

— Чи не простіше, — заперечив Дюрок, — запросити дівчину?

— А в такому разі чи не простіше вам вийти геть і прихлюпнути двері за собою! — промовив Варрен, починаючи важко дихати. У той же час він підступив ближче до Дюрока, бігаючи поглядом по його фігурі. — Що це за маскарад? Ви думаєте, я не розрізню кочегара або матроса від пихатого ідіота, як ви? Навіщо ви прийшли? Що вам треба від Моллі?

Бачачи, як страшно зблід Дюрок, я подумав, що тут і кінець усієї історії і настане час палити з револьвера, а тому приготувався. Але Дюрок тільки зітхнув. На один момент його обличчя змарніло від зусилля, яке зробив він над собою, і я почув той самий рівний, глибокий голос: — Я міг би відповісти вам на всі або майже на всі ваші питання, але тепер не скажу нічого. Я вас питаю тільки: вдома Моллі Варрен?

Він сказав останні слова так голосно, що вони були б чутні через напіврозкриті в наступну кімнату двері, — якби там був хто-небудь. На лобі Варрена з'явився малюнок вен.

— Можете не казати! — закричав він. — Ви підіслані, і я знаю ким — цим вискочкою, мільйонером з ями! Однак провалюйте! Моллі немає. Вона поїхала. Спробуйте тільки проводити розшуки, і, клянуся черепом диявола, ми вам переламаємо всі кістки.

Потрясаючи рукою, він витягнув її лютим рухом. Дюрок швидко взяв руку Варрена вище кисті, нагнув вниз, і… І я несподівано побачив, що господар квартири з люттю і мукою в лиці гепнувся на одне коліно, хапаючись іншою рукою за руку Дюрока. Дюрок взяв цю іншу руку Варрена і труснув його — вниз, а потім — назад. Варрен впав на лікоть, скривившись, закривши очі та прикриваючи обличчя.

Дюрок потер долоню об долоню, потім глянув на Варрена, який продовжував лежати.

— Це було необхідно, — сказав він, — іншого разу ви будете обережніше. Санді, йдемо!

Я вибіг за ним з обожнюванням, із захопленням глядача, що отримав високу насолоду. Багато я чув про силачів, але перший раз бачив сильного чоловіка, що здавався не сильним, — не таким сильним. Я весь горів, радів, ніг під собою не чув від збудження. Якщо такий початок нашого походу, то що ж чекає попереду?

— Боюся, чи не зламав я йому руку, — сказав Дюрок, коли ми вийшли на вулицю.

— Вона зростеться! — вигукнув я, не бажаючи псувати враження ніякими міркуваннями. — Ми шукаємо Моллі?

Момент був такий, що зблизив нас загальним збудженням, і я відчував, що маю тепер право дещо знати. Те ж, мабуть, визнавав і Дюрок, тому що просто сказав мені як рівному: — Відбувається заплутана історія: Моллі і Ганувер давно знають один одного, він дуже її любить, але з нею щось відбулося. Принаймні на завтрашньому святі вона повинна була бути, однак від неї немає ні слуху ні духу вже два місяці, а перед тим вона написала, що відмовляється бути дружиною Ганувера і їде. Вона нічого не пояснила при цьому.

Він так завершено висловився, що я зрозумів його небажання приводити подробиці. Але його слова раптом зігріли мене всередині і переповнили вдячністю.

— Я вам дуже вдячний, — сказав я якомога тихіше.

Він повернувся і засміявся: — За що? О, який ти дурник, Санді! Скільки тобі років?

— Шістнадцять, — сказав я, — але скоро буде вже сімнадцять.

— Відразу видно, що ти справжній чоловік, — зауважив він, і, як ні грубі були лестощі, я крякнув, ощасливлений понад міру. Тепер Дюрок міг, не побоюючись неслухняності, наказати мені обійти рачки навколо затоки.

Ледве ми підійшли до кута, як Дюрок подивився назад і зупинився. Я став теж дивитися. Скоро з воріт вийшов Варрен. Ми сховалися за рогом, так що він нас не бачив, а сам був видний нам через огорожу, крізь гілки. Варрен подивився в обидва боки і швидко попрямував через місток поперек яру до провулку, що піднімався на тій стороні.

Ледве він зник, як з цих же воріт вибігла босонога дівчина з зав'язаною хустиною щокою і спішно попрямувала в нашу сторону. Її хитре обличчя відображало розчарування, але, добігши до кута і побачивши нас, вона застигла на місці, розкривши рот, потім метнула скоса поглядом, пройшла ліниво вперед і негайно повернулася.

— Ви шукаєте Моллі? — сказала вона таємничо.

— Ви вгадали, — відповів Дюрок, і я негайно зметикував, що нам підвернувся шанс.

— Я не вгадала, я чула, — сказала ця вилицювата панночка (вже я був готовий зареве від туги, що вона скаже: «Це — я, до ваших послуг»), рухаючи перед собою руками, як ніби ловила павутину, — так от, що я вам скажу: її тут дійсно немає, а вона тепер в бордінгаузі, у своєї сестри. Ідіть, — дівиця махнула рукою, — туди по березі. Всього вам одну милю пройти. Ви побачите синій дах і прапор на щоглі. Варрен тільки що втік і вже напевно готує капость, тому поспішайте.

— Дякую, добра душа, — сказав Дюрок. — Ще, значить, не все проти нас.

— Я не проти, — заперечила особа, — а навіть навпаки. Вони дівчиною вертять, як хочуть; дуже шкода дівчинку, тому що, якщо не заступитися, її злопають з'їсть.

— Злопають? — запитав Дюрок.

— А ви не знаєте Лемарена? — питання прозвучало громовим докором.

— Ні, не знаємо.

— Ну, тоді довго розповідати. Вона сама розповість. Я піду, якщо мене побачать з вами…

Дівиця сколихнулася і зникла за ріг, а ми, негайно слідуючи за її вказівкою, і так скоро, як тільки дозволяв подих, кинулися на найближчий спуск до берега, де, як побачили, нам належало обігнути невеликий мис — в правій стороні від Сигнального Пустиря.

Могли б ми, звичайно, розпитавши про дорогу, попрямувати найближчим шляхом, по твердій землі, а не по слизькому гравію, але, як правильно вказав Дюрок, в даному положенні було невигідно, щоб нас бачили на дорогах.

Праворуч по обриву стояв ліс, ліворуч блищало ранкове красиве море, а вітер дув на щастя в потилицю. Я був радий, що йду берегом. На гравії бігли, галасуючи, смуги зеленої води, відливаючи потім назад піною, що шепоче про тишу. Обігнувши мис, ми побачили вдалині, на вигині лілових пагорбів берега, синій дах з вузьким димком прапора, і тільки тут я згадав, що Естамп чекає звісток. Те ж саме, мабуть, думав Дюрок, так як сказав: — Естамп потерпить: те, що попереду нас, — важливіше його. — Однак, як ви побачите згодом, з Естампом вийшло інакше.

IX

За мисом вітер стих, і я почув гру на роялі, — слабо долітав побіжний мотив. Він був ясний і невигадливий, як польовий вітер. Дюрок раптово зупинився, потім пішов тихіше, з закритими очима, опустивши голову. Я подумав, що в нього стали в очах темні кола від сліпого блиску білої гальки; він повільно посміхнувся, не відкриваючи очей, потім зупинився вдруге з трохи піднятою рукою. Я не знав, що він думає. Його очі раптово відкрилися, він побачив мене, але продовжував дивитися дуже неуважно, як би здалеку; нарешті, помітивши, що я здивований, Дюрок повернувся і, нічого не сказавши, попрямував далі.

Обливаючись потом, досягли ми тіні будівлі. З боку моря фасад був обведений двоповерховою терасою з парусиновими навісами; вузька густа стіна з слуховим вікном була звернена до нас, а входи були, треба думати, з боку лісу. Тепер нам потрібно було дізнатися, що це за бордінгауз і хто там живе.

Музикант скінчив грати свій лагідний мотив і почав переливати звуки від загостреної трелі до глухого бурмотання басом, потім навпаки, все дуже швидко. Нарешті він кілька разів поспіль міцно вдарив в чарівну тишу морського ранку однотонним акордом і як би зник.

— Чудова справа! — почувся з верхньої тераси хрипкий, стурбований голос. — Я залишив горілки в пляшці вище ярлика на палець, а тепер вона нижче ярлика. Це ви випили, Білль?

— Стану я пити чужу горілку, — похмуро і благородно відповів Білль. — Я тільки подумав, чи не оцет це, так як страждаю мігренню, і змочив трохи хустку.

— Краще б ви не страждали мігренню, — а навчилися..

Потім, так як ми вже піднялися по стежці до задньої сторони будинку, спір чувся неясним єдиноборством голосів, а перед нами відкрився вхід з сходами. Ближче до кута були другі двері.

Серед рідкісних, дуже високих і тінистих дерев, що росли тут навколо будинку, переходячи далі в густий ліс, ми не були відразу помічені єдиною людиною, яку тут побачили. Це була дівчина чи дівчинка? — Я не зміг б сказати відразу, але схилявся до того, що дівчинка. Вона ходила босоніж по траві, схиливши голову й заклавши руки назад, туди-сюди з таким виглядом, як ходять з кутка в куток по кімнаті. Під деревом був на вкопаному стовпі круглий стіл, покритий скатертиною, на ньому лежав розграфлений папір, олівець, праска, молоток і гірка горіхів. На дівчині не було нічого, крім коричневої спідниці і легкої білої хустки з синьою облямівкою, накинутої поверх плечей. В її дуже густому абияк замотаному волоссі стирчали довгі шпильки.

Походивши, вона знехотя всілася до столу, записала щось в розграфлений папір, потім сунула праску між колін і стала розбивати на ній молотком горіхи.

— Здрастуйте, — сказав Дюрок, підходячи до неї. — Мені вказали, що тут живе Моллі Варрен!

Вона повернулася так живо, що все горіхове виробництво звалилося в траву; випросталася, встала і, дещо збліднувши, оторопіло підвела руку. На її дуже виразному, тонкому, злегка похмурому лиці пройшло кілька швидких, дивних рухів. Негайно вона підійшла до нас, не швидко, але немов підлетіла з подихом вітру.

— Моллі Варрен! — сказала дівчина, ніби щось обмірковуючи, і раптом убивчо почервоніла. — Прошу, пройдіть за мною, я їй скажу.

Вона понеслася, клацаючи пальцями, а ми, слідуючи за нею, пройшли в невелику кімнату, де було тісно від скринь і поганих, але чистих меблів. Дівчинка зникла, не звернувши більше на нас ніякої уваги, в інші двері і з тріском зачинила їх. Ми стояли, склавши руки, з природною напругою. За дверима, що сховали цю особу, почулося падіння стільця або чогось схожого на стілець, дзвін, який чути при битті посуду, шалене «чорт забирай ці гачки», і, після деякого різкого грюкоту, раптово увійшла дуже струнка дівчина, з стривоженим усміхненим обличчям, рясною зачіскою і осяйними турботою, нетерплячими, ясними чорними очима, одягнена в тонке шовкове плаття прекрасного бузкового відтінку, туфлі і блідо-зелені панчохи. Це була все та ж боса дівчинка з праскою, але я повинен був тепер визнати, що вона дівчина.

— Моллі — це я, — сказала вона недовірливо, але нестримно посміхаючись, — Скажіть все відразу, тому що я дуже хвилююся, хоча по моєму обличчю цього ніколи не помітять.

Я зніяковів, так як в такому вигляді вона мені дуже сподобалася.

— Так ви здогадалися, — сказав Дюрок, сідаючи, як сіли ми всі. — Я — Джон Дюрок, можу вважати себе дійсним другом людини, якого назвемо відразу: Ганувер. Зі мною хлопчик… тобто просто один хороший Санді, якому я довіряю.

Вона мовчала, дивлячись прямо в очі Дюрока і неспокійно рухаючись. Її обличчя смикалося. Почекавши, Дюрок продовжував: — Ваш роман, Моллі, повинен мати хороший кінець. Але відбуваються важкі і незрозумілі речі. Я знаю про золотий ланцюг…

— Краще б її не було, — закричала Моллі. — От уже, саме, тяжкість; я впевнена, що від нього — все!

— Санді, — сказав Дюрок, — сходи поглянути, чи не пливе човен Естампа.

Я встав, зачепивши ногою стілець, з важким серцем, так як слова Дюрока натякали дуже ясно, що я заважаю. Виходячи, я зіткнувся з молодою жінкою стривоженого виду, яка, ледь глянувши на мене, втупилася у Дюрока. Йдучи, я чув, як Моллі сказала «Моя сестра Арколе».

Отже, я вийшов на середині недоспіваної пісні, яка розпочинала діяти чарівно, як все, пов'язане з тугою і любов'ю, та ще в особі такої чарівної стріли, як та дівчина, Моллі. Мені стало шкода себе, позбавленого участі в цій історії, де я був у всіх під рукою, як складаний ножик — його склали і сховали. І я, маючи виправдання, що не переслідую ніяких поганих цілей, статечно обійшов будинок, побачив з боку моря розкрите вікно, визнав візерунок фіранки і сів під ним спиною до стіни, чуючи майже все, що говорилося в кімнаті.

Зрозуміло, я пропустив багато, поки йшов, але був винагороджений тим, що почув далі. Говорила, дуже нервово і гаряче, Моллі: — Так, як він приїхав? Але що за побачення?! Всього-то й бачилися ми сім разів, фф-у-у! Треба було привезти мене негайно до себе. Що за відстрочення?! Через це мене простежили і остаточно все стало відомо. Знаєте, ці думки, тобто критика, приходить, коли задумаєшся про все. Тепер ще у нього живе красуня, — ну і нехай живе і не сміти мене звати!

Дюрок засміявся, але невесело.

— Він сильно п'є, Молі, — сказав Дюрок, — і п'є тому, що отримав ваш остаточний лист. Мабуть, він не залишав йому надії. Красуня, про яку ви говорите, — гостя. Вона, як ми думаємо, просто нудьгуюча молода жінка. Вона приїхала з Індії з братом і приятелем брата; один — журналіст, інший, здається, археолог. Ви знаєте, що представляє палац Ганувера. Про нього пішов далеко слух, і ці люди з'явилися поглянути на диво архітектури. Але він залишив їх жити, так як не може бути один — зовсім один. Моллі, сьогодні… в дванадцять годин… ви дали слово три місяці тому.

— Так, і я його забрала назад.

— Слухайте, — сказала Арколе, — я сама часто не знаю, чому вірити. Наші братці працюють заради цього негідника Лемарена. Взагалі ми в родині розпалися. Я жила довго в Риолі, де у мене було інше товариство, так, куди краще компанії Лемарена. Що ж, служила і все таке, була ще помічницею садівника. Я пішла, назавжди пішла душею від Пустиря. Цього не повернеш. А Моллі — Моллі, бог тебе знає, Моллі, як ти виросла на дорозі і не затоптали тебе! Ну, я поберегла, як могла, дівчинку… Братики працюють, — два брата; який гірше, важко сказати. Уже, напевно, не один лист було скрадено. І вони вбили дівчині в голову, що Ганувер з нею не так щоб дуже добре. Що у нього є коханки, що його бачили там і там в розпусних місцях. Треба знати похмурість, в яку вона впадає, коли чує такі речі!

— Лемарен? — сказав Дюрок. — Молі, хто такий Лемарен?

— Негідник! Я ненавиджу його!

— Вірте мені, хоч соромно в цьому зізнатися, — продовжувала Арколе, — що у Лемарена спільні справи з нашими братцями. Лемарен — хуліган, гроза Пустиря. Йому сподобалася моя сестра, і він з розуму сходить, більше від самолюбства і жадібності. Будьте впевнені, Лемарен з'явиться сьогодні сюди, раз ви були у брата. Все склалося так паскудно, як не можна гірше. Ось наша сім'я: батько у в'язниці за добрі справи, один брат теж у в'язниці, а інший чекає, коли його посадять.

Ганувер чотири роки тому залишив гроші, — я знала тільки, крім неї, у кого вони; адже це її частка, яку вона погодилася взяти, — але, щоб хоч абияк користуватися ними, доводилося весь час вигадувати приводи — поїздки в Ріоль, — то до тітки, то до моїх подруг і так далі. На очах не можна було нам виявити нічого: заколотять і відберуть. Тепер. Ганувер приїхав і його бачили з Моллі, стали за нею стежити, перехопили лист. Вона запальна. На одне слово, що їй було сказано тоді, вона відповіла, як це вона вміє. «Люблю, так, і йдіть до біса!» Ось тут перед ними і промайнула нажива. Брат здуру відкрив мені свої наміри, сподіваючись мене залучити віддати дівчину Лемарену, щоб він залякав її, підпорядкував собі, а потім — Ганувера, і тягнути гроші, багато грошей, як від рабині. Дружина повинна була оббирати чоловіка заради коханця. Я все розповіла Моллі. Її зігнути нелегко, але видобуток був привабливий. Лемарен прямо оголосив, що вб'є Ганувера в разі шлюбу. Тут почався бруд — плітки, і погрози, і знущання, і докори, і я повинна була з боєм взяти Моллі до себе, коли отримала місце в цьому бордінгаузі, місце доглядачки. Будьте впевнені, Лемарен з'явиться сьогодні сюди, раз ви були у брата. Одним словом — кумир дурнів. Приятелі його наслідують йому в манерах і одязі. Загальні справи з братиком. Погані ці справи! Ми навіть не знаємо точно, які справи… тільки якщо Лемарен сяде у в'язницю, то і сімейство наше зменшиться на братика, що залишився. Моллі, не плач! Мені так соромно, так важко говорити вам все це! Дай мені хустку. Дурниці, не звертайте уваги. Це зараз пройде.

— Але це дуже сумно, — все, що ви говорите, — сказав Дюрок. — Однак я без вас не повернуся, Моллі, тому, що за цим я і приїхав. Повільно, дуже повільно, але вірно Ганувер вмирає. Він оточив свій кінець п'яним туманом, нічним життям. Помітьте, що не впевненими, вже тремтячими кроками дійшов він до сьогоднішнього дня, як і призначив — дня торжества. І він все зробив для вас, як було то в ваших мріях, на березі. Все це я знаю і дуже всім засмучений, тому що люблю цю людину.

— А я — я не люблю його?! — палко сказала дівчина. — Скажіть «Ганувер» і прикладіть руку мені до серця! Там — любов! Одна любов! Прикладіть! Ну — чуєте? Там говорить — «так», завжди «так»! Але я говорю «Ні»!

При думці, що Дюрок прикладає руку до її грудей, у мене самого сильно забилося серце. Вся історія, окремі риси якої поступово я дізнавався, як би складалася на моїх очах з ранкового блиску і нічних тривог, без кінця і початку, однією невиразною сценою. Згодом я взнав жінок і зрозумів, що дівчина сімнадцяти років так само добре розбирається в обставинах, вчинках людей, як кінь в арифметиці. Тепер же я думав, що якщо вона так сильно противиться і засмучена, то, ймовірно, права.

Дюрок сказав щось, чого я не розібрав. Але слова Моллі всі були ясно чутні, як ніби вона викидала їх у вікно і вони падали поруч зі мною.

— … от як все склалося нещасно. Я його, як він поїхав, два роки не любила, а тільки згадувала дуже тепло. Потім я знову почала любити, коли отримала лист, потім багато листів. Які ж це були гарні листи! Потім — подарунок, який треба, знаєте, зберігати так, щоб не побачили, — такі перлини…

Я встав, сподіваючись зазирнути всередину і побачити, що вона там показує, як був вражений несподіваним ходом до мене Естампа. Він ішов від берегового виступу, розпалений, витираючи хусткою піт, і, побачивши мене, ще здаля похитав головою; внутрішньо осівши, я підійшов до нього, не дуже задоволений, так як втратив, — о, скільки я втратив і хвилюючих слів і подарунків! — припинилася моя невидима участь в історії Моллі.

— Ви падлюки! — сказав Естамп. — Ви мене залишили вудити рибу. Де Дюрок?

— Як ви знайшли нас? — запитав я.

— Не твоє діло. Де Дюрок?

— Він — там! — Я проковтнув образу, так я був обеззброєний його гнівним лицем. — Там вони, троє: він, Моллі і її сестра.

— Веди!

— Послухайте, — заперечив я згнітивши серце, — можете викликати мене на дуель, якщо мої слова будуть вам образливими, але, знаєте, зараз там самий розпал. Моллі плаче, і Дюрок її вмовляє.

— Так, — сказав він, дивлячись на мене з посмішкою, що потроху проступала. — Уже підслухав! Ти думаєш, я не бачу, що ями твоїх чобіт йдуть прямісінько від вікна? Ех, Санді, капітан Санді, тебе потрібно б прозвати не «Я все знаю», а «Я все чую!».

Усвідомлюючи, що він правий, — я міг тільки почервоніти.

— Не розумію, як це сталося, — продовжував Естамп, — що за одні добу ми так міцно опинилися в твоїх лапах?! Ну, ну, я пожартував. Веди, капітан! А що ця Моллі — гарненька?

— Вона… — сказав я. — Самі побачите.

— То-то! Ганувер не дурень.

Я пішов до заповітних дверей, а Естамп постукав. Двері відчинила Арколе.

Моллі схопилася, поспішно витираючи очі. Дюрок встав.

— Як? — сказав він. — Ви тут?

— Це свинство з вашого боку, — почав Естамп, кланяючись дамам і лише мигцем глянувши на Моллі, але негайно посміхнувся, з ямочками на щоках, і став говорити дуже серйозно і люб'язно, як справжній чоловік. Він назвав себе, висловив жаль, що перешкодив розмові, і пояснив, як знайшов нас.

— Ті ж дикуни, — сказав він, — які лякали вас на березі, за пару золотих монет вельми охоче продали мені потрібні відомості. Природно, я був розлючений, скучив і вступив з ними в розмову: тут, мабуть, всі знають один одного або дещо знають, а тому ваша адреса, Моллі, була мені повідомлена самим розумним чином. Я вас прошу не турбуватися, — додав Естамп, бачачи, що дівчина спалахнула, — я зробив це як тонкий дипломат. Чи рушила наша справа, Дюрок?

Дюрок був дуже схвильований. Моллі вся тремтіла від збудження, її сестра посміхалася насильно, намагаючись штучно спокійним виразом обличчя внести тінь світу в палкий переліт слів, що торкнулися, мабуть, всього найважливішого в житті Моллі.

Дюрок сказав: — Я кажу їй, Естамп, що, якщо любов велика, все повинно замовкнути, всі інші міркування. Нехай інші судять про наші вчинки як хочуть, якщо є це вічне виправдання. Ні різниця положень, ні стан не повинні стояти на шляху і заважати. Треба вірити тому, кого любиш, — сказав він, — немає вищого докази любові. Людина часто не помічає, як своїми вчинками вона формує невигідне для себе враження, не бажаючи в той же час зробити нічого поганого. Що стосується вас, Моллі, то ви перебуваєте під шкідливим і сильним навіюванням людей, яким не повірили б ні в чому іншому. Вони зуміли повернути так, що проста справа з'єднання вашого з Ганувером стало справою складною, каламутною, рясною неприємними наслідками. Хіба Лемарен не говорив, що вб'є його? Ви самі це сказали. Перебуваючи в колі похмурих вражень, ви прийняли кошмар за дійсність. Багато допомогло тут і те, що все пішло від золотого ланцюга. Ви побачили в цьому початок року і боїтеся кінця, що малюється вам у пригніченому стані вашому, як жахлива невідомість. На вашу любов лягла брудна рука, і ви боїтеся, що цей бруд офарбить собою все. Ви дуже молоді, Моллі, а людині молодій, як ви, досить іноді створеної нею самою примари, щоб вирішити справу в будь-яку сторону, а потім — легше померти, ніж зізнатися в помилці.

Дівчина почала слухати його з блідим обличчям, потім розчервонілась і просиділа так, вся червона, до кінця.

— Не знаю, за що він любить мене, — сказала вона. — О, говоріть, говорите ще! Ви так добре говорите! Мене треба пом'яти, змягчити, тоді все пройде. Я вже не боюся. Я вірю вам! Але говорите, будь ласка!

Тоді Дюрок став передавати силу своєї душі цій заляканій, стрімкій, самолюбній і пригнобленій дівчині.

Я слухав — і кожне його слово запам'ятовував назавжди, але не буду приводити всього, інакше на схилі років знову яскраво пригадаю цю годину і, напевно, розіграється мігрень.

— Якщо навіть ви принесете йому нещастя, як упевнені в тому, — не бійтеся нічого, навіть нещастя, тому що це буде спільне ваше горе, і це горе — любов.

— Він має рацію, Молі, — сказав Естамп, — тисячу разів правий. Дюрок — золоте серце!

— Моллі, не будь впертою більше, — сказала Арколе, — тебе чекає щастя!

Моллі як би прокинулася. В її очах заграло світло, вона встала, потерла лоб, заплакала, пальцями прикриваючи обличчя, але скоро махнула рукою і стала сміятися.

— Ось мені і легше, — сказала вона, сморкаючись, — О, що це?! Ф-фу-у-у, наче сонце зійшло! Що ж це було за мара? Морок який! Я і не розумію тепер. Їдемо швидше! Арколе, ти мене зрозумій! Я нічого не розуміла, і раптом — ясний зір.

— Добре, добре, не хвилюйся, — відповіла сестра, — Ти будеш збиратися?

— Негайно зберуся! — вона озирнулася, кинулася до скрині і стала виймати з нього шматки різних матерій, мережива, панчохи і зав'язані пакети; не минуло й хвилини, як навколо неї валялася купа речей. — Ще й не пошила нічого! — сказала вона гірко. — У чому я поїду?

Естамп став запевняти, що її сукня їй до лиця і що так добре. Не дуже задоволена, вона хмуро пройшла мимо нас, щось шукаючи, але коли їй піднесли дзеркало, розвеселилася і примирилася. У цей час Арколе спокійно згортала і укладала все, що було розкидано. Моллі, задумливо подивившись на неї, сама підібрала речі і обняла мовчки сестру.

Х

— Я знаю… — сказав голос за вікном; кроки кількох людей, віддаляючись, огинали кут.

— Тільки б не вони, — сказала, раптом збліднувши і кидаючись до дверей, Арколе. Моллі, закусивши губи, дивилась на неї і на нас. Погляд Естампа Дюроку викликав відповідь останнього: «Це нічого, нас троє». Ледве він сказав, по двері вдарили кулаком, — я, бувший до неї ближче інших, відкрив і побачив молодого чоловіка невеликого зросту, в барвистому літньому костюмі. Він був кремезний, з блідим, плоским, навіть худим обличчям, але вираз безглуздої переваги в тонких губах під чорними вусиками і в різких чорних очах був незвичайно крикливим. За ним йшли Варрен і третій чоловік — товстий, у брудній блузі, з шарфом навколо шиї. Він шумно дихав, дивився, вирячивши очі, і увійшовши, засунув руки в кишені штанів, ставши як стовп.

Всі ми продовжували сидіти, крім Арколе, яка підійшла до Моллі. Ставши поряд з нею, вона кинула на Дюрока відчайдушний благальний погляд.

Новоприбулі були помітно напідпитку. Ні одним поглядом, ні рухом лиця не виявили вони, що, крім жінок, є ще ми; навіть не глянули на нас, неначе нас тут зовсім не було. Зрозуміло, це було зроблено навмисне.

— Вам потрібно що-небудь, Лемарен? — сказала Арколе, намагаючись посміхнутися. — Сьогодні ми дуже зайняті. Нам треба перерахувати білизну, здати її, а потім їхати за провізією для матросів. — Потім вона звернулася добрата, і це було одне слово: — Джон!

— Я з вами поговорю, — сказав Варрен. — Що ж, нам і сісти ніде?!

Лемарен, з вихилясами, змахнув брилем. Його очі з гострою посмішкою були звернені до дівчини.

— Привіт, Моллі! — сказав він. — Прекрасна Моллі, зробіть милість, зверніть увагу на те, що я прийшов відвідати вас у вашій самоті. Погляньте, — це я!

Я бачив, що Дюрок сидить, опустивши голову, як би байдуже, але його коліно тремтіло, і він майже непомітно утримував його долонею руки. Естамп підняв брови, відійшов і дивився зверху вниз на бліде обличчя Лемарена.

— Забирайся! — сказала Моллі. — Ти досить переслідував мене! Я не з тих, до кого ти можеш протягнути лапу. Кажу тобі прямо і відверто — я більше не стерплю! Йди!

З її чорних очей розлетілася по кімнаті сила відчайдушного опору. Всі це відчули. Відчув це і Лемарен, так як широко розкрив очі, моргнув і, нескладно посміхаючись, повернувся до Варрена.

— Бач яке!? — сказав він. — Ваша сестра сказала мені зухвалість, Варрен. Я не звик до такого поводження, клянуся милицями всіх калік цього будинку. Ви запросили мене в гості, і я прийшов. Я прийшов ввічливо, — не з поганою метою. У чому тут справа, я питаю?

— Справа ясна, — сказав, глухо крякнувши, товстий чоловік, ворочаючи кулаки в кишенях брюк. — Нас виставляють.

— Хто ви такий? — розсердилася Арколе. По наступальному виразу її лагідного навіть у гніві лиця я бачив, що і ця жінка дійшла до межі. — Я не знаю вас і не запрошувала. Це моє помешкання, я тут господиня. Потрудіться піти!

Дюрок підвів голову і глянув Естампу в очі. Сенс погляду був ясний. Я поспішив захопити щільніше револьвер, що лежав у моїй кишені.

— Добрі люди, — сказав, сміючись, Естамп, — вам краще б вийти, бо розмова в цьому тоні не доставляє рішуче нікому задоволення.

— Чую птицю! — вигукнув Лемарен, мигцем поглядаючи на Естампа і негайно звертаючись до Моллі. — Це ви заводите чижиків, Моллі? А є у вас канарки, а? Відповідайте, будь ласка!

— Чи не запитати мого ранкового гостя, — сказав Варрен, виступаючи вперед і стаючи проти Дюрока, який неохоче встав назустріч йому. — Може бути, цей пан зволить пояснити, чому він тут, у моїй, чорт забирай, сестри?!

— Ні, я не сестра твоя! — сказала, немов кинула важкий камінь, Моллі. — А ти не брат мені! Ти — другий Лемарен, тобто негідник!

І, сказавши так, нестямившись, в сльозах, з відкритим, страшним обличчям, вона взяла зі столу книгу і шпурнула її в Варрена.

Книга, порхнув сторінками, вдарила його по нижній губі, так як він не встиг прикритися ліктем. Всі ахнули. Я весь горів, відчуваючи, що відмінно зроблено, і готовий був стріляти у всіх.

— Відповість цей пан, — сказав Варрен, вказуючи пальцем на Дюрока і розтираючи іншою рукою підборіддя, після того, як раптом настало мовчання стало нестерпно.

— Він переламає тобі всі кістки! — вигукнув я. — А я проб'ю твою мішень, як тільки…

— Як тільки я піду, — сказав раптом ззаду низький, похмурий голос, настільки гучний, незважаючи на рокочучий тембр, що всі відразу озирнулися.

Проти двері, твердо й широко розкривши її, стояв чоловік із сивим баками і сивий копицею волосся, що розлетілися, як сіно на вилах. Він був без руки, — один рукав матроської куртки висів; інший, засуканий до ліктя, оголював коричневу пружину мускулів, що закінчуються потужною п'ятірнею з товстими пальцями. У цій мускульній машині, що послужила на своєму віку, чоловік тримав порожню цигаркову коробку. Його очі, глибоко заховані серед брів, складок і зморшок, цідили той старечий блискучий погляд, в якому вгадуються і відмінна пам'ять і тонкий слух.

— Якщо сцена, — сказав він, входячи, — то треба закривати двері. Дещо я чув. Матінка Арколе, будьте ласкаві дати трохи товченого перцю для рагу. Рагу повинно бути з перцем. Будь у мене дві руки, — продовжував він у тому ж спокійному діловому темпі, — я не подивився б на тебе, Лемарен, і вбив би тобі цей перець в рот. Хіба так поводяться з дівчиною?

Ледве він вимовив це, як товстий чоловік зробив рух, в якому я помилитися не міг: він витягнув руку долонею вниз і став відводити її назад, маючи намір вдарити Естампа. Швидше його я простягнув револьвер до очей негідника і натиснув спуск, але постріл, штовхнувши руку, повів кулю мимо цілі.

Товстуна відкинуло назад, він вдарився об етажерку і ледь не звалив її. Всі здригнулися, розбіглися і заціпеніли; моє серце калатало, як грім. Дюрок з неменшою швидкістю направив дуло в бік Лемарена, а Естамп прицілився в Варрена.

Мені не забути божевільного переляку в лиці товстого хулігана, коли я вистрілив. Тут я зрозумів, що гра тимчасово залишається за нами.

— Нічого робити, — сказав, безсило поводячи плечима, Лемарен. — Ми ще не приготувалися. Ну, стережіться! Ваша взяла! Тільки пам'ятайте, що підняли руку на Лемарена. Йдемо, Босс! Йдемо, Варрен! Зустрінемося ще як-небудь з ними, відмінно побачимося. Прекрасній Моллі привіт! Ах, Моллі, красуня Моллі!

Він промовив це повільно, холодно, крутячи в руках капелюха і поглядаючи то на неї, то на всіх нас по черзі. Варрен і Босс мовчки дивилися на нього.

Він блимнув їм; вони вилізли з кімнати один за іншим, зупиняючись на порозі; озираючись, вони виразно дивилися на Дюрока та Естампа, перш ніж зникнути. Останнім виходив Варрен. Зупиняючись, він подивився і сказав: — Ну, дивися, Арколе! І ти, Моллі! Він причинив двері. У коридорі шепотілися, потім, швидко прозвучавши, кроки затихли за будинком.

— Ось, — сказала Моллі, бурхливо дихаючи. — І все, і нічого більше. Тепер треба йти. Я йду, Арколе. Добре, що у вас кулі.

— Правильно, правильно і правильно! — сказав інвалід. — Таку поведінку я схвалюю. Коли був бунт на «Альцесті», я відкрив таку пальбу, що всі лягли черевом вниз. Тепер що ж? Так, я хотів перцю для…

— Не здумайте виходити, — швидко заговорила Арколе. — Вони чатують. Я не знаю, як тепер поступити.

— Не забудьте, що у мене є човен, — сказав Естамп, — він дуже недалеко. Його не видно звідси, і я тому за нього спокійний. Будь ми без Моллі…

— Вона? — сказав інвалід Арколе, спрямовуючи вказівний палець в груди дівчині.

— Так, так, треба поїхати.

— Її? — повторив матрос.

— О, який ви нетямущий, а ще…

— Туди? — інвалід махнув рукою за вікно.

— Так, я повинна поїхати, — сказала Моллі, — ось придумайте, — ну, скоріше, о боже мій!

— Така ж історія була на «Гренаді» з юнгою; так, згадав. Його звали Санді. І він…

— Я — Санді, — сказав я, сам не знаючи навіщо.

— Ах, та ти теж Санді? Ну, люба, який же ти хороший, ревунок мій. Послужи, послужи дівчині! Ідіть з нею. Іди, Моллі. Він твого росту. Ти даси йому спідницю і — ну, скажімо, шаль, щоб закутати те місце, де років через десять виросте борода. Спідницю даси прикметну, таку, в якій тебе бачили і пам'ятають. Зрозуміла? Іди, сховайся і переряди людину, яка сама сказала, що його звуть Санді. Йому буде двері, тобі вікно. Все!

XI

— Справді, — сказав, помовчавши, Дюрок, — це, мабуть, краще всього.

— Ах, ах! — вигукнула Моллі, дивлячись на мене зі сміхом і жалістю. — Як же він тепер? Чи не можна інакше? — але повне схвалення чулося в її голосі, незважаючи на удавані коливання.

— Ну, що ж, Санді? — Дюрок поклав мені на плече руку. — Вирішуй! Немає нічого ганебного в тому, щоб підкоритися обставинам, — нашим обставинам. Тепер все залежить від тебе.

Я уявляв, що йду на смерть, впасти жертвою за Ганувера і Моллі, але померти в спідниці здавалося мені жахливим кінцем. Найгірше було те, що я не міг відмовитися; мене чекав, в разі відмови, моральний кінець, гірше смерті. Я підкорився з мужністю розтоптаного сорому і змирився перед лицем долі, яка дивилась на мене ніжними чорними очима Моллі. Негайно відбулося заклання. Поганенько розуміючи, що робиться кругом, я увійшов до кімнати поруч і, чуючи, як стукає моє зганьблене серце, став, подібно манекену, нерухомо і нерозумно. Руки відмовлялися боротися із зав'язками та ґудзиками. Надзвичайна швидкість чотирьох жіночих рук приспала і приголомшила мене. Я відчував, що смішний і великий, що я — герой і спаситель, лялька і жертва. Маленькі руки піднесли мені дзеркало; на голові опинилась хустка, і, так як я не знав, що з нею робити, Моллі взяла мої руки і забрала їх разом з хусткою під підборіддям, трясучи, щоб я зрозумів, як прикривати обличчя. Я побачив у дзеркалі спотворену розладом подобу себе і не визнав її. Нарешті тихий голос сказав: «Спасибі тобі, серденько!» — і міцний поцілунок у щоку разом з легким диханням дав зрозуміти, що цим Моллі винагороджує Санді за відсутність у нього вусів.

Після того все пішло як по маслу, мене швидко виштовхнули до товариства чоловіків, від якого я тимчасово відмовився. Настало глибоке, принизливе мовчання. Я не смів підняти очей і попрямував до дверей, злегка плутаючись у спідниці; я так і пішов би, але Естамп окликнув мене: — Не поспішай, я піду з тобою. Нагнавши мене у самого виходу, він сказав: — Іди швидким кроком по тій стежці, так скоро, як можеш, ніби поспішаєш з усіх сил, тримай лице прикритим і не озирайся; вийшовши на дорогу, поверни вправо, до Сигнального Пустиря. А я піду ззаду.

Треба думати, що приманка була хороша, так як, ледь пройшов я дві-три галявини серед світлого лісу, мимоволі входячи в роль і притискаючи лікті, як роблять жінки, коли поспішають, як в стороні почулися квапливі голоси.

Кроки Естампа я чув весь час позаду, близько від себе. Він сказав: «Ну, тепер біжи, біжи щодуху! «Я полетів вниз з пагорба, нічого не чуючи, що ззаду, але, коли спустився до нового підйому, пролунали крики: «Моллі! Стій, або буде погано! «— це кричав Варрен. Інший крик, Естампа, теж наказував стояти, хоча я і не був названий по імені. Вирішивши, що справу зроблено, я зупинився, повернувшись обличчям до дії.

На різній відстані один від одного по дорозі рухалися три людини, — найближчий до мене був Естамп, — він відступав у півоберт до неприятеля. До нього мчав Варрен, за Варреном, відставши від нього, поспішав Босс. «Стійте!» — сказав Естамп, цілячись в останнього. Але Варрен продовжував рухатися, хоча і тихіше. Естамп дав постріл. Варрен зупинився, нагнувся і вхопився за ногу.

— Ось як пішла справа! — сказав він, в замішанні озираючись на Босса, що саме підбігав.

— Хапай її! — крикнув Босс. У той же момент обидві мої руки були міцно схоплені ззаду, вище ліктя, і з силою відведені до спини, так що, рвонувшись, я нічого не виграв, а тільки повернув обличчя назад, поглянути на Лемарена, який вчепився в мене. Він обійшов лісом і перетнув шлях. При цих рухах хустка звалилася з мене. Лемарен вже сказав: — «Мо…», — але, побачивши, хто я, був так вражений, так оскаженів, що, негайно відпустивши мої руки, замахнувся обома кулаками.

— Моллі, та не та! — вигукнув я злорадно, впавши ниць і зі всією силою вдаривши його головою між ніг, в самому низу — прийом натхнення. Він заволав і звалився через мене. Я на бігу розірвав пояс спідниці і вискочив з неї, потім, відбігши, став трясти нею, як трофеєм.

— Залиш хлопчиська, — закричав Варрен, — а то вона втече! Я знаю тепер; вона побігла нагору, до матросів. Там що-небудь підготували. Кинь все! Я поранений!

Лемарен не був такий дурний, щоб лізти на людину з револьвером, хоча б ця людина тримав в одній руці тільки що скинуту спідницю: револьвер був у мене в іншій руці, і я збирався пустити його в дію, щоб відбити напад. Він не відбувся — вся трійця понеслася назад, погрожуючи кулаками. Варрен кульгав ззаду. Я ще не отямився, але вже бачив, що відбувся дешево. Естамп підійшов до мене з блідим і серйозним обличчям.

— Тепер вони постоять біля води, — сказав він, — і будуть, так само, як нам, погрожувати кулаками боту. По воді не підеш. Дюрок, звичайно, встиг сісти з дівчиною. Яка історія! Ну, впишемо ще сторінку в твої подвиги і… звернемо на всяк випадок в ліс!

Розпалений, неабияк втомлений, я згорнув спідницю і хустку, маючи намір сунути їх де-небудь під кущ, тому що, як ні блискуче я вів себе, вони нагадували мені, що, умовно, не по-справжньому, на півгодини, — але я був все ж жінкою. Ми стали перетинати ліс вправо, до моря, спотикаючись серед каменів, зарослих папороттю. Відставши, я примітив два камені, які зійшлися вгорі краями, і сунув меж них ненатуральне одіяння, від чого прийшов негайно в найкращий настрій.

На нашому шляху зустрівся осяяний пагорок. Тут Естамп ліг, витяг ноги і оперся, поклавши на долоню щоку.

— Сідай, — сказав він. — Треба перепочити. Так, ось це діло!

— Що ж тепер буде? — поцікавився я, сідаючи по-турецьки і розкурюючи з Естампом його цигарки. — Як би не відбувся напад?!

— Який напад?!

— Ну, знаєте… У них, мабуть, велика зграя. Якщо вони захочуть відбити Моллі і зберуть чоловік сто…

— Для цього потрібні гармати, — сказав Естамп, — і ще, мабуть безкоштовні місця поліцейським у якості глядачів.

Природно, наші думки крутилися навколо гарячих ранкових пригод, і ми перебрали все, що було з усіма подробицями, міркуваннями, здогадками і особливо картинними моментами. Нарешті ми підійшли до наших вражень від Моллі; чомусь ця розмова зам'ялась, але мені все-таки хотілося знати більше, ніж те, чого був я свідком. Особливо мене хвилювала думка про Діге. Ця таємнича жінка неодмінно виникала в моєму розумі, як тільки я згадував Моллі. Про це я його і запитав.

— Хм… — сказав він. — Діге… О, це завдання! — І він поринув у мовчання, з якого я не міг витягти його ніяким покашлюванням.

— Чи відомо тобі, — сказав він нарешті, після того як я вирішив, що він зовсім задрімав, — чи відомо тобі, що цю траву їдять собаки, коли захворіють на сказ?

Він показав гострий листок, але я був дуже здивований його глибокодумним тоном і нічого не сказав. Потім, в мовчанні, втомлені від спеки і один від одного, ми вибралися до морської смузі, прийшли на пристань і найняли човняра.

Ніхто з наших ворогів не чатував нас тут, тому ми благополучно переїхали затоку і висадилися в стороні від будинку. Тут був ліс, а далі йшов величезний, відмінно розчищений сад. Ми йшли садом. Алеї були порожні. Естамп провів мене в будинок через одну з бічних арок, потім по надзвичайно плутаних, суворого виду сходах, у велику кімнату з кольоровими скельцями. Він був помітно не в дусі, і я зрозумів чому, коли він сказав про себе: «Диявольськи хочу їсти». Потім він зателефонував, наказав слузі, щоб той відвів мене до Попа, і, ледве пересуваючи ноги, я відправився через блискучі надра безлюдних стін в справжню подорож до бібліотеки. Тут слуга кинув мене. Я постукав і побачив Попа, яка розмовляє з Дюроком.

XII

Коли я увійшов, Дюрок докінчували свою промову. Не пам'ятаю, що він сказав при мені. Потім він встав і у відповідь численним мовчазним кивкам Попа простягнув йому руку. Рукостискання супроводжувалося твердими усмішками з того та іншого боку.

— Як водиться, герою поступаються місцем і товариством, — сказав мені Дюрок, — Тепер, Санді, присвяти Попа в усі драматичні моменти. Ви можете йому довіритися, — звернувся він до Попа, — цей ма… чоловік справжній скарб в таких положеннях. Прощайте! Мене чекають.

Мені дуже хотілося запитати, де Моллі і чи давно Дюрок повернувся, так як хоча з цього нічого не витікало, але я від природи цікавий у всьому. Однак на що я зважився б під відкритим небом, на те не наважувався тут, по сором'язливому почуттю чужого серед високих стель і прекрасних речей, які мають властивість відтісняти незвичного в його духовну раковину.

Все ж я сподівався багато дізнатися від Попа.

— Ви втомилися і, напевно, голодні? — сказав Поп. — У такому разі запросіть мене до себе, і ми з вами поснідаємо. Вже друга година.

— Так, я запрошую вас, — сказав я, малість дивуючись, чим можу пригостити його, і не знаючи, як взятися за це, але не бажаючи поступатися нікому ні в тоні, ні в рішучості. — Справді, йдемо, стріскаємо, що дадуть.

— Чудово, стріскаємо, — підхопив він з непередаваною інтонацією рідкісного іноземного слова, — але ви не забули, де ваша кімната?

Я пам'ятав і провів його в коридор, другими дверима наліво. Тут, до мого замилування, повторилося те ж, що у Дюрока: потягнувши шнур, що висів біля стіни, збоку столу, ми побачили, як відкинулася в простінку між вікон металева дошка і з отвором порівнялася нікелева площина, на якій були вино, посуд і сніданок. Він складався з м'ясних страв, фруктів і кави. Для хоробрості я випив повну склянку вина, і, відбувшись таким чином від сорому, став їсти, будучи майже п'яний.

Поп їв мало і повільно, але вина випив.

— Сьогоднішній день, — сказав він, — повний подій, хоча все головне ще попереду. Отже, ви сказали, що сталася сутичка?

Я цього не говорив, і сказав, що не говорив.

— Ну, так скажете, — промовив він з милою посмішкою. — Жорстоко тримати мене в такому нетерпінні.

Тепер те, що сталося здавалося мені не досить вражаючим, і я взяв найвищий тон.

— Під час висадки на березі справа пішла на ножі, — сказав я і розвинув цей самостійний текст у вигляді стрибків, бігання і гарчання, але нікого не вбив. Потім я сказав: — Коли з'явився Варрен і його друзі, я дав три постріли, поранивши одного негідника… — Цей шлях виявився слизьким, принадним; відчуваючи, мабуть, від вина, що я і Поп неначе описуємо навколо кімнати коло, я вхопив найяскравіше з ранкової епопеї: — Давайте, Моллі, — сказав я, — влаштуємо так, щоб я надів ваше плаття і обдурив ворогів, а ви за це мене поцілуєте. І ось…

— Санді, не пийте більше вина, прошу вас, — м'яко перебив Поп. — Ви мені розповісте потім, як все це у вас там сталося, тим більше, що Дюрок, в загальному, вже розповів.

Я встав, засунув руки в кишені і став сміятися. Мене заливало блаженством. Я відчував себе Дюроком і Ганувером. Я вийняв револьвер і намагався прицілитися в кульку ліжка. Поп взяв мене за руку і посадив, сказавши:

— Випийте каву, а ще краще, закурите. Я відчув у роті цигарку, а перед носом побачив чашку і почав жадібно пити чорну каву. Після чотирьох чашок гвинтоподібний наріз навколо кімнати перестав захоплювати мене, в голові стало мутно й нерозумно.

— Вам краще, сподіваюся?

— Дуже добре, — сказав я, — і, чим швидше ви приступите до справи, тим буде краще.

— Ні, випийте, будь ласка, ще одну чашку. Я послухався його і, нарешті, став почувати себе міцно сидячим на стільці.

— Слухайте, Санді, і слухайте уважно. Сподіваюся, вам тепер добре?

Я був страшенно збуджений, але розум і розуміння повернулися.

— Мені краще, — сказав я звичайним своїм тоном, — мені майже добре.

— Раз майже, отже, контроль на місці, — зауважив Поп. — Я жахнувся, коли ви налили собі цілу купіль цього вина, але нічого не сказав, так як не бачив ще вас в єдиноборстві з напоями. Знаєте, скільки цьому вину років? Сорок вісім, а ви обійшлися з ним, як з водою. Ну, Санді, я тепер буду вам відкривати секрети.

— Говоріть, як самому собі!

— Я не очікував від вас іншої відповіді. Скажіть мені… — Поп відкинувся до спинці стільця і пильно глянув на мене. — Так, скажіть от що: вмієте ви лазити по дереву?

— Штука нехитра, — відповів я, — я вмію і лазити по ньому, і зрубати дерево, як хочете. Я можу навіть спуститися по дереву головою вниз. А ви?

— О, ні, — соромливо посміхнувся Поп, — я, на жаль, досить слабкий фізично. Ні, я можу вам тільки заздрити.

Вже я дав багато доказів моєї відданості, і було б незручно тримати від мене в таємниці загальне положення справи, раз було потрібно вміти лазити по дереву, з цих міркувань Поп, — як я вважаю, — розповів багато обставин. Отже, я дізнався, що позавчора вранці розіслані телеграми і листи із запрошеннями на сьогоднішнє торжество і збереться велике товариство.

— Ви можете, звичайно, здогадатися про причини, — сказав Поп, — якщо приймете до уваги, що Ганувер завжди вірний своєму слову. Все було влаштовано заради Моллі; він думає, що її не буде, проте не вважає себе вправі визнати це, поки не пробило дванадцять годин ночі. Отже, ви здогадуєтеся, що приготований сюрприз?

— О, так, — відповів я, — я здогадуюся. Скажіть, будь ласка, де тепер ця дівчина?

Він зробив вигляд, що не чув запитання, і я дав собі клятву не питати про цей предмет, якщо він так явно викликає мовчання. Потім Поп перейшов до підозр щодо Томсона і Галуея.

— Я спостерігаю їх два тижні, — сказав Поп, — і, треба вам сказати, що я маю аналітичний склад розуму, завдяки чому встановив стиль цих людей. Але я допускав помилку. Тому, екстрено викликавши телеграмою Дюрока і Естампа, я таки був не зовсім упевнений у точності своїх підозр. Тепер справа ясна. Все велося і ведеться таємно. Сьогодні, коли ви відправилися в експедицію, я проходив повз акваріуму, який ви ще не бачили, і застав там наших гостей, всіх трьох. Двері в скляний коридор була прочинені, і в цій частині будівлі взагалі майже ніколи ніхто не буває, так що я з'явився непоміченим. Томсон сидів на диванчику, погойдуючи ногою; Діге і Галуей стояли біля однієї з вітрин. Їх руки були опущені і сплетені пальцями. Я відступив. Тоді Галуей нагнувся і поцілував Діге в шию. © http://kompas.co.ua

— Ага! — вигукнув я. — Тепер я все розумію. Значить, він їй не брат?!

— Ви бачите, — продовжував Поп, і його рука, що лежала на столі, стала нервово тремтіти. Моя рука теж лежала на столі і так само затремтіла, як рука Попа. Він нахилився і, широко розкривши очі, промовив: — Ви розумієте? Присягаюся, що Галуей її коханець, і ми навіть не знаємо, чим ризикував Ганувер, потрапивши в таке товариство. Ви бачили золотий ланцюг і чули, що говорилося при цьому! Що робити?

— Дуже просто, — сказав я. — Негайно донести Гануверу, і нехай він відправить всіх їх геть в десять хвилин!

— Спочатку я так і думав, але, обміркувавши це з Дюроком, прийшов ось до якого висновку: Ганувер мені просто-таки не повірить, не кажучи вже про всю делікатність такого пояснення.

— Як же він не повірить, якщо ви це бачили!

— Тепер я вже не знаю, чи бачив я, — сказав Поп, — тобто чи бачив так, як це було. Адже це жахливо серйозна справа. Але досить того, що Ганувер може засумніватися в моєму зорі. А тоді — що? Або я представляю, що я сам дивлюся на Діге очима і засмученою душею Ганувера, — що ж, ви думаєте, я остаточно і раптом повірю історії з поцілунком?

— Це правда, — сказав я, зміркувавши всі його доводи. — Ну, добре, я слухаю вас. Поп продовжував: — Отже, треба впевнитися. Якщо підозра підтвердиться, — а я думаю, що ці три особи належать до вищого розряду темного світу, — то наш план — такий план є — розгорнеться рівно в дванадцять годин ночі. Якщо ж далі не виявиться нічого підозрілого, план буде інший.

— Я вам допоможу в такому разі, — сказав я. — Я — ваш. Але ви, здається, говорили щось про дерево.

— Ось і дерево, ось ми і прийшли до нього. Тільки це треба зробити, коли стемніє.

Він сказав, що з одного боку фасаду росте дуже високий дуб, вершина якого піднімається вище третього поверху. В третьому поверсі, проти дуба, розташовані вікна кімнат, займаних Галуеєм, ліворуч і праворуч від нього, в тому ж поверсі, поміщаються Томсон і Діге. Отже, ми домовились з Попом, що я влізу на це дерево після восьми, коли всі розійдуться готуватися до торжества, і вживу в справу таланти, так блискуче застосовані мною під вікном Моллі.

Після цього Поп розповів про появу Діге в будинку. Вийшовши в приймальню на доповідь про прибулу здалеку даму, яка бажає негайно його бачити, Ганувер з'явився, очікуючи почути скрипучий голос благодійниці років сорока, з сильними жестами і блискучим, як ланцет, лорнетом, а замість того зустрів спокусницю Діге. Крізь її сором'язливість світилося бажання відстояти примху усім запалом двадцяти двох років, найсильнішим, ніж розраховане кокетство, — суміш боягузтва й запалу, виклику і готовності розплакатися. Вона пояснила, що чутки про чудовий будинок проникли в Бенарес і не дали їй спати. Вона і не буде спати, поки не побачить всього. Життя втратило для неї ціну з того дня, коли вона дізналася, що є будинок із зникаючим стінами і іншими головоломних таємницями. Вона багата й об'їздила земну кулю, але такого тістечка ще не пробувала.

Діге супроводжував брат. Галуей, лице якого під час цієї тиради виражало прохання не засудити молоде життя, що вимагає покори кожному своєму капризу. Закоренілий цинік посміхнувся б, розглядаючи чаруюче лице з казкою в очах, сяючих всім і всюди. Само собою, вона була тепер середньовічною принцесою, що падає від знемоги біля воріт чарівного замку.

За місяць перед цим Ганувер отримав рішучий лист Моллі, в якому вона повідомляла, що їде назавжди, не давши адреси, але він тимчасово уже втомився горювати — горе, як і щасливий настрій, заходять хвилею. Тому все, що пахло свіжою росою могло знайти доступ до лівої сторони його грудей. Він і Галуей стали сміятися. «Рівно через двадцять один день, — сказав Ганувер, — Ваше бажання здійсниться, цей термін призначений не мною, але я вірний йому. В цьому ви мені поступіться, тим більше, що є, на що подивитися». Він залишив їх гостювати; так почалося. Незабаром з'явився Томсон, друг Галуея, якому теж відвели приміщення. Ніщо не викликало особливих роздумів, поки з окремих слів, поглядів — невловимої, але підозрілої психічної еманації всіх трьох осіб — у Попа не створилося впевненості, що необхідно екстрено викликати Дюрока і Естампа.

Таким чином, в основу сцени прийому Ганувером Діге був покладений характер Ганувера — його смаки, уявлення про зустрічі та випадки; говорячи з Діге, він слухав себе, вираженого прекрасною грою.

Запахло таким густим димом, як у битві Нельсона з іспанським флотом, і я сказав страшним голосом: — Як білка або змія! Поп, дозвольте потиснути вашу руку і знайте, що Санді, хоча він, може бути, молодший за вас, відмінно впорається із завданням і хитріше!

Здавалося, хвилювань цього дня не буде кінця. Ледве я, закріплюючи свої слова, стукнув кулаком по столу, як у двері постукали і увійшов слуга та оголосив, що мене вимагає Ганувер.

— Мене? — злякавшись, запитав я.

— Санді. Це ви — Санді?

— Він — Санді, — сказав Поп, — і я йду з ним.

XIII

Ми пройшли крізь сліпучі промені зал, по яких я слідував вчора за Попом в бібліотеку, і застали Ганувера в картинній галереї. З ним був Дюрок, він ходив навскоси від столу до вікна й назад. Ганувер сидів, поклавши підборіддя в складені на столі руки, і задумливо стежив, як ходить Дюрок. Дві білі статуї в кінці галереї і яскраве світло великих вікон з цілих стекол, що доходять до самого паркету, надавали величезному приміщенню відкритий і веселий характер.

Коли ми увійшли, Ганувер підняв голову і кивнув. Поглянувши на Дюрока, який відповів мені пильним поглядом зрозумілого попередження, я підійшов до Ганувера. Він вказав стілець, я сів, а Поп продовжував стояти, нервово водячи пальцями по підборіддю.

— Здрастуй, Санді, — сказав Ганувер. — Як тобі подобається тут? Чи цілком тебе влаштували?

— О, так! — сказав я. — Все ще не можу отямитися.

— Ось як?! — задумливо мовив він і замовк. Потім, неуважно подивившись на мене, додав з усмішкою: — Ти покликаний мною ось навіщо. Я і мій друг Дюрок, який говорить про тебе в високих тонах, вирішили влаштувати твою долю. Вибирай, якщо хочеш, не тепер, а строго обдумавши: ким ти бажаєш бути. Можеш назвати будь-яку професію. Але тільки не будь знаменитим шахістом, який, отримавши вночі телеграму, відправився зранку на змагання в Лісс і виграв з шести п'ять у самого Капабланки. В такому випадку ти звикнеш покидати своїх друзів у важкі хвилини їхнього життя заради того, щоб заїхати слоном в лоб королю.

— Одну з цих партій, — зауважив Дюрок, — я назвав партією Ганувера і, уявіть, виграв її всього чотирма ходами.

— Як би там не було, Санді засудив вас в глибині серця, — сказав Ганувер, — адже так, Санді?

— Пробачте, — відповів я, — за те, що нічого в цьому не розумію.

— Ну, так кажи про свої бажання!

— Я моряк, — сказав я, — тобто я пішов по цій дорозі. Якщо ви зробите мене капітаном, мені більше, здається, нічого не треба, так як все інше я отримаю сам.

— Відмінно. Ми пошлемо тебе в адміралтейську школу. Я сидів, танучи і посміхаючись.

— Тепер мені піти? — запитав я.

— Ну, ні. Якщо ти приятель Дюрока, то, значить, і мій, а тому я приєднаю тебе до нашого плану. Ми всі підемо дивитися дещо в цій халупі. Тобі, з твоїм живим міркуванням, це може принести користь. Поки, якщо хочеш, сиди або дивися картини. Поп, хто приїхав сьогодні?

Я встав і відійшов. Я був розсічений натроє: одна частина дивилася картину, яка зображала рій красунь в туніках у колон, серед троянд, на тлі морської дали, інша частина бачила самого себе на цій картині, в повній капітанській формі і репетуючи красуням: «Лівий галс! Підтягти грот, рифи і браси!» — А третя, по природному влаштуванню вуха, слухала розмову.

Не можу передати, як діє таке звернення людини, яка одним поворотом язика наказує долі перенести Санді з небуття в капітани. Від самих моїх ніг до верхівки піднімалася нервова теплота. Ледь приймався я думати про переміну життя, як думки ці перебивалися картинами, галереєю, Ганувером, Моллі і всім, що я випробував тут, і мені здавалося, що я ось-ось полечу.

У цей час Ганувер тихо говорив Дюроку: — Вам це не здасться дивним. Моллі була єдиною дівчиною, яку я любив. Не за що-небудь, — хоча було «за що», але по тій магнітної лінії, про яку ми всі нічого не знаємо. Тепер все наболіле в мені і вже як би не біль, а пекуча тупість.

— Жінки здогадливі, — сказав Дюрок, — а Діге напевно прониклива і розумна.

— Діге… — Ганувер на мить заплющив очі. — Все одно Діге краща за інших, вона, може бути, зовсім хороша, але я тепер погано бачу людей. Я внутрішньо стомлений. Вона мені подобається.

— Так молода, і вже вдова, — сказав Дюрок. — Хто був чоловік?

— Її чоловік був консул, у колонії, який — не пам'ятаю.

— Брат дуже нагадує сестру, — зауважив Дюрок, — я говорю про Галуея.

— Навпаки, зовсім не схожий! Дюрок замовк.

— Я знаю, він вам не подобається, — сказав Ганувер, — але він дуже забавний, коли в ударі. Його весела гумористична злість нагадує собаку-лева.

— Ось ще! Я не бачив таких левів.

— Пуделя, — сказав Ганувер, розвеселившись, — стриженого пуделя! Нарешті ми з'єдналися! — скрикнув він, прямуючи до дверей, звідки входили Діге, Томсон і Галуей.

Мені, свідку сцени біля золотого ланцюга, довелося бачити тепер Діге в замкнутому образі молодої дами, ставлення якої до господаря визначалося лише її становищем милої гості. Вона йшла з посмішкою, киваючи і стрекочучи. Томсон глянув понад окулярів; найбільша приємність розповзлася по його широкому, м'язистому лиці; Галуей йшов, смикаючи плечем і щокою.

— Я чекала застати велике товариство, — сказала Діге. — Покоївка підвела рахунок і запевняє, що вранці прибуло чоловік двадцять.

— Двадцять сім, — вставив Поп, якого я тепер не розпізнав. Він тримався спритно, шанобливо і був своїм, а я — я був чужий і стояв, похмуро витріщивши очі.

— Дякую вам, я скажу Мікелетті, — холодно відгукнулася Діге, — що вона помилилася.

Тепер я бачив, що вона також не любить Дюрока. Я помітив це по її вуху. Не смійтеся! Край маленького, як пелюстка, вуха був направлений на Дюрока з неприязною гостротою.

— Хто ж відвідав вас? — продовжувала Діге, питаючи Ганувера. — Я дуже цікава.

— Це буде змішане товариство, — сказав Ганувер. — Усі запрошені — живі люди.

— Морг в повному складі був би трохи похмурий для торжества, — оголосив Галуей. Ганувер посміхнувся.

— Я висловився невдало. А все-таки кращого слова, ніж слово живий, мені не придумати для людини, яка вміє наповнювати життя.

— У такому разі, ми всі живі, — оголосила Діге, — застосовуючи ваше тлумачення.

— Але й саме по собі, — сказав Томсон.

— Я буду приймати ввечері, — заявив Ганувер, — поки ж віддаю перевагу бажанню бродити в будинку з вами, Дюроком і Санді.

— Ви любите моряків, — сказав Галуей, косуючи на мене, — ймовірно, ввечері ми побачимо цілий екіпаж капітанів.

— Наш Санді один коштує військового флоту, — сказав Дюрок.

— Я бачу, він під особливим заступництвом, і не наважуюсь наближатися до нього, — сказала Діге, чіпаючи віялом підборіддя. — Але мені подобаються ваші капризи, дорогий Ганувер, завдяки їм згадуєш і вашу молодість. Може бути, ми побачимо сьогодні дорослих Санді, які пихкотять принаймні з посмішкою.

— Я не належу до світського товариства, — сказав Ганувер добродушно, — Я — один з випадкових людей, яким ідіотично пощастило і які поспішають обернути гроші в життя, тому що позбавлені традиції накопичення. Я визнаю особистий етикет і відкидаю кастовий.

— Мені попало, — сказала Діге, — черга за вами, Томсон.

— Я ухиляюся і поступаюся своїм місцем Галуею, якщо він хоче.

— Ми, журналісти, невразливі, — сказав Галуей, — як королі, і ніколи не гостримо ножі вголос.

— Тепер рушимо, — сказав Ганувер, — підемо, послухаємо, що скаже про це Ксаверій.

— У вас є римлянин? — запитав Галуей. — І теж живий?

— Якщо не зіпсувався; минулого разу почав нести єресь.

— Нічого не розумію, — Діге стенула плечима, — але має бути щось захоплююче.

Всі ми вийшли з галереї і пройшли кілька кімнат, де було добре, як в саду з дорогих речей, якби такий сад був. Поп і я йшли позаду. При повороті він утримав мене за руку.

— Ви пам'ятаєте нашу умову? Дерево можна не чіпати. Тепер задумано і буде все інакше. Я тільки що дізнався це. Є нові міркування з цієї справи.

Я був задоволений його повідомленням, починаючи втомлюватися від підслуховування, і кивнув так старанно, що підборіддям стукнувся в груди. Тим часом Ганувер зупинився біля дверей, сказавши: «Поп!» Юнак поспішив з ключем відкрити приміщення. Тут я побачив дивну, як сон, річ. Вона справила на мене, але, здається, і на всіх, незабутнє враження: ми були перед людиною-автоматом, іграшкою в триста тисяч ціною, яка вміє говорити.

XIV

Це приміщення, не дуже велике, було обставлене як вітальня, з глухим м'яким килимом на всю підлогу. У кріслі, спиною до вікна, схрестивши ноги і опершись на дорогоцінний столик, сидів, відкинувши голову, молодий чоловік, одягнений як модна картинка. Він дивився перед собою великими блакитними очима, з самовдоволеною усмішкою на рожевому обличчі, відтіненому чорними вусиками. Коротше кажучи, це був точнісінько манекен з вітрини. Ми всі стали проти нього. Галуей сказав: — Сподіваюся, ваш Ксаверій не говорить, у противному випадку, Ганувер, я звинувачу вас в чаклунстві і створю сенсаційний процес.

— Ось новини! — пролунав різкий голос, що чітко вимовляв слова, і я здригнувся. — Досить, якщо ви звинуватите себе в недоречному жарті!

— Ах! — сказала Діге і увібрала голову в плечі. Всі були вражені. Що стосується Галуея, — той позитивно злякався, я це бачив по безпомічному лицю, з яким він позадкував назад. Навіть Дюрок, нервово посміхнувшись, похитав головою.

— Підемо! — напівголосно сказала Діге. — Справа страшна!

— Сподіваюся, Ксаверій нам не завдасть образ? — шепнув Галуей.

— Залишіться, я незлобивий, — сказав манекен таким тоном, як кажуть глухим, і переклав ногу на ногу.

— Ксаверій! — вимовив Ганувер. — Дозволь розповісти твою історію!

— Мені все одно, — відповіла лялька. — Я — механізм.

Враження було гнітюче і казкове. Ганувер помітно насолоджувався сюрпризом. Витримавши паузу, він сказав: — Два роки тому помирав від голоду хтось Ніклас Екус, і я отримав від нього лист із пропозицією купити автомат, над яким він працював п'ятнадцять років. Опис цієї машини було зроблено так докладно і цікаво, що з моїм складом характеру залишалося тільки відвідати витіюватого винахідника. Він жив самотньо. В халупі, при денному світлі, що так само опромінювало це чинне воскове обличчя і бліді риси невиліковно хворого Екуса, я уклав угоду. Я заплатив триста тисяч і мав задоволення вислухати жахливий діалог людини зі своєю подобою. «Ти врятував мене!» — сказав Екус, потрясаючи чеком перед автоматом, і отримав у відповідь: «Я тебе вбив». Дійсно, Екус, організм якого був зруйнований тривалим створенням тонкощів геніального механізму, помер дуже скоро після того, як розбагатів, і я, сказавши про те автомату, почув таке зауваження: «Він продав своє життя так само дешево, як вартує моє!»

— Жахливо! — сказав Дюрок. — Жахливо! — повторив він у сильному збудженні.

— Згоден. — Ганувер подивився на ляльку і запитав: — Ксаверій, чи відчуваєш ти що-небудь?

Всі зблідли при цьому питанні, очікуючи, може бути, приголомшливого «так», після чого могло наступити сум'яття. Автомат хитнув головою і скоро промовив: — Я — Ксаверій, нічого не відчуваю, тому що ти говориш сам з собою.

— Ось відповідь, гідна живої людини! — зауважив Галуей. — Що, що в цьому бовдурі? Як він влаштований?

— Не знаю, — сказав Ганувер, — мені пояснювали, так як я купив і патент, але я мало що зрозумів. Принцип стенографії, радій, логічна система, розроблена за допомогою чутливих цифр, — ось, здається, все, що збереглося в моєму розумі. Щоб викликати слова, необхідно при зверненні вимовляти «Ксаверій», інакше він мовчить.

— Самолюбний, — сказав Томсон.

— І самовдоволений, — додав Галуей.

— І самозакоханий, — визначила Діге. — Скажіть йому що-небудь, Ганувер, я боюся!

— Добре Ксаверій! Що чекає нас сьогодні і взагалі?

— Ось це називається запитати ґрунтовно! — розреготався Галуей.

Автомат хитнув головою, відкрив рот, заплескав губами, і я почув різку, як скрип віконниці, відповідь: — Хіба я віщун? Всі ви помрете, а ти, запитувач мене, помреш перший.

При такій відповіді всі кинулися геть, як облиті водою.

— Досить, досить! — скрикнула Діге. — Він неук, цей Ксаверій, і я на вас сердита, Ганувер! Це непростимий винахід.

Я виходив останнім, несучи на потилиці відповідь ляльки: «сердьсь на саму себе!»

— Правда, — сказав Ганувер, що прийшов в помітно нервовий стан, — іноді його промови приголомшують, буває також, що відповідь невлад, хоча рідко. Так, одного разу, я вимовив: «Сьогодні теплий день», — і мені вискочили слова: «Давай вип'ємо!»

Всі були схвильовані.

— Ну що, Санді? Ти здивований? — запитав Поп. Я був здивований менше всіх, так як завжди чекав найнеймовірніших явищ і тепер переконався, що мої погляди на життя підтвердилися блискучим чином. Тому я сказав: — Чи це ще зустрінеш в загадкових палацах?! Всі розсміялися. Лише одна Діге дивилася на мене, зсунувши брови, і як би запитувала: «Чому ти тут? Поясни?»

Але мною не вважали за потрібне або цікавим займатися так, як вчора, і я скромно став ззаду. Виникли припущення йти оглядати оранжерею, де поміщалися рідкісні тропічні метелики, оглянути також знову привезені картини старих майстрів і статую, розкопану в Тибеті, але після «Ксаверія» не було ні в кого справжньої охоти ні до яких розваг. Про нього почали говорити з таким захопленням, що спорам і вигукам не передбачалося кінця.

— У вас багато монстрів? — сказала Гануверу Діге.

— Дещо. Я завжди любив іграшки, може бути, тому, що мало грав в дитинстві.

— Треба вас взяти в опіку і накласти секвестр на капітал до вашого повноліття, — оголосив Томсон.

— Справді, — продовжувала Діге, — така маса грошей на… гм… забаганки. І які забаганки!

— Ви маєте рацію, — дуже серйозно відповів Ганувер. — У майбутньому можливе інше. Я не знаю.

— Так спитаймо Ксаверія! — вигукнув Галуей.

— Я пожартувала. Є принадність у беззбиткових марнування.

Після цього намірилися все ж відправитися дивитися тибетську статую. Від втоми я впав у одур, погано міркуючи, що робиться. Я майже спав, стоячи з відкритими очима. Коли товариство рушило, я, в повній байдужості, пішов, було, за ним, але, коли його приховали наступні двері, я, готовий впасти на підлогу і заснути, кинувся до дивана, що стояв біля стіни широкого проходу, і сів на нього в абсолютній знемозі. Я втомився до відрази до всього. Апарат мого сприйняття відмовлявся працювати. Занадто багато було всього! Я опустив голову на руки, заціпенів, задрімав і заснув. Як виявилося згодом, Поп повернувся, стурбований моєю відсутністю, і намагався розбудити, але безуспішно. Тоді він скоїв справжню зраду — він повернув усіх дивитися, як спить Санді Пруель, приголомшений багатством, на дивані загадкового палацу. І, отже, я був деякий час видовищем, але, зрозуміло, не знав цього.

— Нехай спить, — сказав Ганувер, — це добре — спати. Я поважаю сон. Не будіть його.

XV

Я забіг уперед тільки потім, щоб вказати, як був міцний мій сон. Просто я деякий час не існував.

Розплющивши очі, я повернувся і солодко заклав руки під щоку, маючи намір ще поспати. Між тим, свідомість теж прокидалося, і, в той час як тіло благало про блаженство спокою, я побачив у дрімоті Моллі, що розколює горіхи. Слідом наскочило все; холодними струмками вибіг сон з тіла мого — і в заціпенінні несподіванки, так як після провалу спогади з'явилися в приголомшливому темпі, я схопився, сів, стривожився і протер очі.

Був вечір, а може бути, навіть ніч. Величезне місячне вікно стояло перед мною. Електрика не горіла. Спокійна напівтемрява простягалася з дверей в двері, серед тіней високих і холодних покоїв, де розкіш була занурена в сон. Місячне світло проникало в глибину, як би оглядаючись. У цьому змішанні сутінків з непривітним освітленням все виглядало іншим, ніж вдень — тут підмінили матеріальну ясність примарною променистою тривогою. Лінія світла, відзначивши по дорозі блиск бронзової дверної ручки, коліно статуї, срібло люстри, розпилювалась в сутінках, одна на всю мармурову далечінь виблискувала невідома точка, — дзеркала або металевого предмета… почім знати?

Навколо мене лежало невідання. Я встав, присоромлений тим, що був забутий, як тварина, що відбилась від отари, не розуміючи, що тільки делікатність залишила спати Санді Пруеля тут, замість того, щоб волочити його напівзаснувше тіло через сотню дверей.

Коли ми висипаємося, немає потреби дивитися на годинник, — всередині нас, якщо не точно, то з упевненістю, сказано вже, що спали ми довго. Без сумніву, мої послуги не були екстрено потрібні Дюроку або Попу, інакше за мною було б послано. Я був би розшуканий та вставлений знову в хід хвилюючої небезпекою і любов'ю історії. Тому у мене щось відняли, і я попрямував розшукувати хід вниз з почуттям непоправної втрати. Я заспав вказівки пам'яті щодо спрямування, як ішов сюди, — блукав похмуро, навмання, і так кваплячись, що не мав ні часу, ні бажання милуватися обстановкою.

Спросоння я зайшов до балкону, потім, вивернувшись з оманливе схожих просторів цій частині будівлі, пройшов до сходів і, зійшовши вниз, поповз на широку площадку з замкненими колом дверима. Піднявшись знову, я зробив кругову подорож близько зовнішньої стіни, намагаючись бачити весь час з однієї сторони вікна, але ніяк не міг знайти галерею, через яку йшов вдень; знайди я її, можна було б розраховувати якщо не на негайний успіх, то хоча на те, що пам'ять почне працювати. Замість цього я знову прийшов до замкнених дверей і повинен повернути назад або ризикнути зануритися у внутрішні проходи, де абсолютно темно.

Зморившись, я присів і, сидячи, рвався іти, але витримав, поки не переміг засмучення самотності, яке позбавляло мене стійкої кмітливості. До цього я не чіпав електричних вимикачів, не з боязні, що осяються вся безліч приміщень або пролунає дзвін тривоги, — це приходило мені в голову вчора, — але тому, що не міг їх знайти. Я взяв сірники, світив близько дверей і по нішах. Я був в чарівному кутку серед меблів такого виду і такої крихкості, що сісти на неї могло би тільки охайне немовля. Знайшовши штепсель, я ризикнув його повернути. Мало було мені користі; хоча яскраве світло саме по собі приємно освіжило зір, освітилися лише ці стіни, що нагадують дзеркальні ставки з відбитками казкових перспектив. Розшукуючи вимикачі, я міг бродити тут всю ніч. Отже, залишивши цей намір, я вийшов знову на пошуки сполучення з низом будинку і, коли вийшов, почув прекрасну музику, що неголосно доносилась сюди.

Як укопаний я зупинився: серце моє забилося. Все застрибало у мені, і образа рвонулася ледь не сльозами. Якщо до цього моя закоханість у Дюрока, будинок Ганувера, Моллі була ще міцно забиті, то тепер всі цвяхи вискочили, і почуття мої заграли разом з віддаленим оркестром, чутним як би зовні будинку. Він проголосив торжество і кликав. Я слухав, страждаючи.

Одна музична фраза, — якийсь уривчастий перелив флейт, — манила і вабила мене, позитивно вона описувала аромат смутку і захоплення. Тоді схвильований, як ніби це була моя музика, як ніби все краще, обіцяне її звуками, чекало тільки мене, я кинувся, соромлячись сам не знаючи чого, сподіваючись і тремтячи, розшукувати прохід униз.

У моїх квапливих пошуках я прокрокував по невідомим просторам, місцями осяяним місяцем, що був все вище висхідний, так багато, так багато разів зупинявся, щоб наспіх зміркувати напрямок, що абсолютно закружляв. Іноді, по близькості до центру того, що відбувається внизу, на який потрапляв випадково, музика була чутна голосніше, дражнячи наростаючою виразністю мелодії. Тоді я приходив в ще більше збудження, здійснюючи круги через усі двері і повороти, де міг вільно йти. Від нетерпіння нило в спині.

Раптом, застукавши серцем, я почув животрепетний вибух скрипок і труб прямо десь біля себе, як мені здалося, і, минувши колони, я побачив розрізану зверху донизу вогненною рисою портьєру. Це були сходинки. Сльози виступили у мене на очах. Весь тремтячи, я відвів нетерплячої рукою важку матерію, що зачепила по голові, і почав сходити вниз ногами, які підгинались від душевної бурі. Та музична фраза, яка полонила мене серед місячних просторів, звучала тепер прямо у вуха, і це було як у день слави, після морської битви біля островів Ката-Гур, коли я, через багато років, виходив на розпечену набережну Ахуан-Скапа, серед золотих труб і синіх кольорів.

XVI

Досить було мені зійти з цих білих, виблискуючих сходах, серед художніх візій, під сталактитами кришталевих люстр, що осявали рослини, як би тільки що перенесені з тропічного лісу цвісти серед блискучого мармуру, — як мій настрій вирівнявся за розмірами з тим, що відбувається. Я вже не був головною особою, якій здавалося, що її присутність найважливіша. Блукання нагорі допомогло тим, що знервований, стрімкий, я був все ж таки не так засмучений, як могло відбутися звичайним порядком. Я сам йшов до мети, а не був введений сюди. Однак те, що я побачив, разом вткнулось в груди, вперлося всім блиском своїм і стало відтісняти геть. Я почав боятися і, неабияк сторопівши, зупинився, як пень, посеред паркету величезної, з справжньою даллю, зали, де походжало безліч народу, чоловіків і жінок, одягнених у фраки і красиві бальні сукні. Музика продовжувала грати, піднімаючи мій настрій з остраху на його колишню висоту.

Тут було чоловік сто п'ятдесят, може бути, двісті. Частина їх розмовляла, розсіявшись групами, частина проходила через далекі проти мене двері вперед і назад, а ті двері відкривали золото вогнів і яскраві глибини стін, як би повних мерехтливим блакитним димом. Але завдяки дзеркалам здавалося, що тут ще багато інших дверей; в їх чистої порожнечі відбивалася вся ця зала з людьми, що наповняють її, і я, лише придивившись, став відрізняти справжні проходи від дзеркальних феєрій. Навколо лунали сміх, говір; сяючі жіночі мовлення, вигуки, створюючи безперервний шум, легкий шум — вітер ошатного натовпу. Біля жінок, що сидять і рухають віялами і повертаються одна до одної, стояли, схиляючись, як джмелі навколо ясних квітів, чорні фігури чоловіків у білих рукавичках, запашних, чепурних, веселих. Повз мене пройшла пара струнких, м'язистих людей з упертими лицями; ланцюжок дівчат, коливних і легких, — швидкою ходою, з квітами у волоссі і виблискуючими нитками навколо тонкої шиї. Направо сиділа дуже товста жінка з збитою сивою зачіскою. У колі чоловіків, що саме розреготалися, стояв дебелий, червонощокий товстун, що помахував рукою в кільцях; він щось розповідав.

Слуги, опустивши руки по швах, ковзали серед руху гостей, лавіруючи і перебігаючи з спритністю танцюристів. А музика, торкаючись душі холодом і вогнем, несла все це, як вітер несе корабель, в Чудову Країну.

Першу хвилину я зі скорботою очікував, що мене запитають, що я тут роблю, і, не отримавши достатньої відповіді, відведуть геть. Однак я згадав, що Ганувер назвав мене гостем, що я тому рівний серед гостей, і, подолавши збентеження, почав оглядатися, як кішка, що потрапила на бал, хоча не смів ні піти, ні пройти куди-небудь в сторону. Два рази мені здалося, що я бачу Моллі, але — на жаль! — це були інші дівчата, лише здалека схожі на неї. Лакей, пробігаючи з підносом, сердито примружився, а я витримав його погляд з невинним обличчям і навіть кивнув. Кілька чоловіків і жінок, проходячи, поглянули на мене так, як оглядають незнайомого, що послизнувся на вулиці. Але я відчував себе нерозумно не з незвички, а тільки тому, що був в повному невіданні. Я не знав, чи з'єднався Ганувер з Моллі, чи були пояснення, сцени, не знав, де Естамп, не знав, що роблять Поп і Дюрок. Крім того, я нікого не бачив з них і в той час, як став думати про це ще раз і раптом побачив Ганувера, що входив з бокових дверей.

Ще в дверях, повернувши голову, він сказав щось Дюроку, який ішов з ним і негайно після того став говорити з Діге, руку якої ніс у згині ліктя. До них відразу підійшло кілька людей. Сива пані, яку я вважав приліпленою назавжди до свого крісла, раптом встала та з швидкістю гусака понеслася назустріч тим, що увійшли. Група відразу збільшилася, ставши найбільш великою з усіх груп залу, і моє серце сильно забилося, коли я побачив, що наближається до неї, як би з дзеркал або повітря, — так несподівано виявився він тут, — Естамп. Я був впевнений, що зараз з'явиться Моллі, тому що підозрював, чи не був весь день Естамп з нею.

Провагавшись, я рушив з полону галасливого руху навколо мене та попрямував до Ганувера, ставши дещо позаду сивої жінки, що говорила так швидко, що її величезний бюст колихався як пара пробкових куль, кинутих потопаючому.

Ганувер був лагідний і блідий. Його обличчя страшно змарніло, рот став ротом старої людини. Здавалося, в ньому безперервно здригається щось при кожному вигуку або зверненні. Діге, знявши свою руку в рукавичці, складала і розсовувала страусове віяло; її лице, що стало ще красивішим від смаглявих голих плечей, виглядало владним, значним. На ній був прозорий димчастий шовк. Вона посміхалася.

Дюрок перший помітив мене і, продовжуючи говорити з худорлявим іспанцем, простягнув руку, торкнувшись нею мого плеча. Я страшенно зрадів; услід за тим обернувся і Ганувер, глянувши один момент розсіяним поглядом, але зразу впізнав мене і теж простягнув руку, весело покуйовдив моє волосся. Я став, посміхаючись з глибини душі. Він, мабуть, зрозумів мій стан, так як сказав: «Ну що, Санді, дружок?» І від цих простих слів, від його прекрасної посмішки і явної прихильності до мене з боку людей, зустрінутих тільки вчора, вся боязкість моя зникла. Я спалахнув, почервонів і зрадів.

— Що ж, поспав? — сказав Дюрок. Я знову спалахнув. Кілька людей подивилися на мене з кумедним подивом. Ганувер втягнув мене в середину.

— Це мій вихованець, — сказав він. — Вам, дон Естебан, потрібен буде хороший капітан років через десять, так от він, і звуть його Санді… е., як його, Естамп?

— Пруель, — сказав я, — Санді Пруель.

— Дуже самолюбний, — зауважив Естамп, — сміливий і рішучий, як Колумб.

Іспанець мовчки витягнув з гаманця візитну картку і простягнув мені, сказавши: — Через десять років, а якщо я помру, мій син — дасть вам який-небудь пароплав.

Я взяв картку і, не подивившись, сховав у кишеню. Я розумів, що це жарт, гра, у мене з'явилося бажання підтримати честь старого, доброго кондотьєра, яким я вважав себе в тайниках душі.

— Дуже приємно, — заявив я, кланяючись з щонайможливою грацією. — Я подивлюся на неї теж через десять років, а якщо помру, то залишу сина, щоб він міг прочитати, що там написано.

Всі розсміялися.

— Ви не помилилися! — сказав дон Естебан Гануверу.

— О! ну, ні, звичайно, — відповів той, і я був залишений, — при тріумфі і серцевій веселості. Група перейшла до іншого кінця залу. Я повернувся, ще, перший раз вільно зітхнувши, пройшов між усією громадою, як дикий мустанг серед нервових павичів, і сів у кутку, звідки було видно весь зал, але де ніхто не заважав думати.

Незабаром побачив я Томсона і Галуея з трьома дамами, у відмінному настрої. Галуей, смикаючи щокою, заклавши руки в кишені і погойдуючись навшпиньках, говорив і сміявся. Томсон прихильно вслухався; одна дама, бажаючи перебити Галуея, чіпала його по руці складеним віялом, дві інші, переглядаючись між собою, час від часу реготали. Отже, нічого не відбулося. Але що ж було з Моллі — дівчиною Моллі, яка залишила сестру, щоб стримати слово, з дівчиною, яка, миліше і красивіше всіх, кого я бачив в цей вечір, повинна була радіти і сяяти тут і йти під руку з Ганувером, соромлячись себе і щастя, від якого хотіла зректися, боячись чогось, що може бути страшно лише жінці? Які причини утримали її? Я зробив три припущення: Моллі передумала і повернулася; Моллі хвора і — Моллі уже була. — «Так, вона була, — говорив я, хвилюючись, як за себе, — і її пояснення з Ганувером не встояли проти Діге. Він зрадив її. Тому він страждає, переживши сцену, яка глибоко сколихнула його, але безсила знову засвітити сонце над його затьмареною душею». Якби я знав, де вона тепер, тобто будь вона де-небудь близько, я, напевно, зробив би одну зі своїх божевільних штучок, — пішов до неї і привів сюди, в усякому разі, спробував би привести. Але, може бути, сталося таке, про що не можна здогадатися. А раптом вона померла і від Ганувера все приховано!

Як тільки я це подумав, страшна думка стала невідв’язно крутитися, тим більше, що небагато що відоме мені в цій справі залишало великі прогалини, що допускають будь-яке припущення. Я бачив Лемарена; цей сорт людей був мені добре знайомий, і я знав, як винахідливі хулігани, одержимі манією або корисливістю. Рішуче, мені треба було побачити Попа, щоб заспокоїтися.

Сам собі не віддаючи звіту в тому, я бажав радості в сьогоднішній вечір не тому тільки, що хотів щасливої зустрічі двох рук, розділених складними обставинами, — в мені підіймалося вимога торжества, наміченого людською волею і пристрасним бажанням, таким красивим в цих надзвичайних умовах. Справа була і розгорталася так, що ніякого іншого кінця, крім появи Моллі, — появи, перекидаючої весь темний план, — веселого плескоту травневого срібного струмка, — я нічого не хотів, і ніщо інше не могло служити для мене виправданням того, в чому, згідно недослідженим законами людських зустрічей, я прийняв мимовільну, хоча і поверхневу участь.

Не треба, однак, думати, що думки мої в той час виразилися такими, словами, — я був тоді ще далекий від звичного мистецтва дорослих людей, — обводити рисою слова образи, що мелькають, як піна. Але вони не залишилися без вираження; за мене світ мій душевний висловлювала музика прихованого на хорах оркестру, що кличе Чудову Країну.

Так, всього лише за двадцять чотири години Санді Пруель виріс, подібно рослині індійського мага, посадженої насінням і яка через тридцять хвилин розпускає зелене листя. Я був старіше, розумніше, — тихіше. Я міг би, звичайно, з великим задоволенням сісти і грати, катаючи варені круті яйця, де гра називається — «з'їж шкаралупу», — але міг також вловити суть несказанного у сказаному. Мені, позитивно, був необхідний Поп, але я не смів ще бродити, де хочу, відшукуючи його, і коли він, нарешті, підійшов, помітивши мене випадково, мені як би подали напитися після солоного. Він був у фраку, рукавичках, виглядаючи через те по-новому, але мені було все одно. Я схопився і пішов до нього.

— Ну, от, — сказав Поп і, злегка озирнувшись, тихо додав: — Сьогодні відбудеться щось. Ви побачите. Я не приховую від вас, тому що збуджений, і ви багато зробили нам. Приготуйтеся: ще невідомо, що може бути.

— Коли? Зараз?

— Ні. Більше я нічого не скажу. Ви не в претензії, що вас залишили виспатися?

— Поп, — сказав я, не звертаючи уваги на його розсіяну жартівливість, — дорогий Поп, я знаю, що питаю нерозумно, але… але… я маю право. Я думаю так. Заспокойте мене і скажіть: що з Моллі?

— Ну що вам Моллі?! — сказав він, сміючись і знизуючи плечима. — Моллі, — він зробив наголос, — скоро буде Емілія Ганувер, і ми підемо до неї пити чай. Чи не правда?

— Як! Вона тут?

— Ні.

Я мовчав з сердитим обличчям.

— Заспокойтеся, — сказав Поп, — не треба так хвилюватися. Все буде в свій час. Хочете морозива?

Я не встиг відповісти, як він затримав Паркера, що йшов з підносом. І вкрай стурбоване обличчя якого говорило про те, що вечір по-своєму відбився в його душі, збивши з ніг.

— Паркер, — сказав Поп, — морозива мені і Санді, великі порції.

— Слухаю, — сказав старий, тепер вже з надзвичайно жвавим, навіть зацікавленим виглядом, неначе у вимозі морозива була вся справа цього вечора. — Якого ж? Суничного, апельсинового, фісташки, рожевих пелюсток, вершкового, ванільного, крем-брюле або…

— Кавового, — перебив Поп. — А вам, Санді? Я вирішив показатись «бувалим» і зажадав ананасового, але — на жаль! — воно було гіршим кавового, яке я спробував з кришталевої чашки у Попа. Поки Паркер ходив, Поп називав мені імена деяких людей, бувших в залі, але я все забув. Я думав про Моллі і своє почуття, що кличе в Чудову Країну.

Я думав також: як просто, як великодушно по відношенню до мене було б Попу, — ще вдень, коли ми їли і пили, — сказати: «Санді, ось яка у нас справа… «— і ясною мовою дружнього довіри посвятити мене в лицарі заплутаних таємниць. Обережність, недовге знайомство і все інше, що могло Попу заважати, я відкидав, навіть не утруднюючись думати про це, — так я довіряв сам собі.

Поп мовчав, потім від великої щедрості увіткнув в розпухлу мою голову останню загадку.

— Мене не буде за столом, — сказав він, — дуже вас прошу, не розпитуйте про причини цього вголос і не шукайте мене, щоб на мою відсутність було звернено якомога менше уваги.

— Я не такий дурний, — відповів я з образою, бувшою ще гостріше від занившого в морозиві зуба, — не так я дурний, щоб говорити мені це, як маленькому.

— Дуже добре, — сказав він сухо і пішов, кинувши мене серед привабливих, але непотрібних мені дам, що розсілись навколо цього місця, і я став пересідати від них, поки не опинився в самому кутку. Якби я міг порахувати кількість здивованих поглядів, кинутих на мене в той вечір різними людьми, — їх, ймовірно, вистачило б, щоб змусити втекти з трибуни самого розв'язного оратора. Що до цього?! Я сидів, оточений спинами з білими і рожевими вирізами, вдихав тонкі парфуми і роздивлявся поли фраків, що заважають бачити рух в залі. Моя підозрілість загострилася припадком страху, що Поп розповість про мою грубість Гануверу і мене не пустять до столу; нічого не побачивши, всіма забутий, зацькований, я буду бродити серед вогнів і квітів, потім Томсон вистрілить у мене з важкого револьвера, і я, випускаючи останній подих на руках Дюрока, скажу плачучої наді мною Моллі: «Не плачте. Санді вмирає як жив, але він ніколи не буде питати вголос, де ваш чепуристий Поп, тому що я вихований морем, що вчить мовчанню».

Так урочисто пройшла в мені ця сцена і так розхвилювала мене, що я хотів уже встати, щоб відправитися в свою кімнату, потягнути шнурок стінного ліфта і сісти похмуро удвох з пляшкою вина. Раптом з'явилася людина в лівреї з галунами і щось голосно сказала. Рух в залі змінилося. Гості потекли в наступну залу, що виблискувала голубим димом, і, ставши знову цікавий, я теж пішов серед легкого шуму ошатної жвавої юрби, зрідка і не дуже скандально стикаючись з сусідами по ходу.

XVII

Увійшовши в блакитний зал, де на чудовому паркеті відбивалися вогні люстр, а також і мої до колін ноги, я пройшов повз загубленої троянди і підняв її на щастя, що, якщо у квітці буде парне число пелюсток, я побачу сьогодні Моллі. Обриваючи їх в затиснуту жменю, щоб не смітити, і спотикаючись серед тертя, я помітив, що на мене дивиться пара чорних очей з рум'яного кокетливого лиця. «Любить, не любить, — сказала мені ця жінка, — як у вас вийшло? «Її подруги оточили мене, і я поспішно засунув руку в кишеню, озираючись, серед красунь, які підняли Санді, правда, дуже мило, — на сміх. Я сказав: «Нічого не вийшло», — і, мабуть, був сумовитий при цьому, так як мене залишили, сунувши в руку ще квітку, яку я машинально поклав в ту ж кишеню, давши раптом від великої злості клятву ніколи не одружуватися.

Я був збитий, але скоро оговтався і став оглядатися, куди потрапив. Між іншим, я пройшов три або чотири двері. Якщо була дуже велика перша зала, то цю я можу назвати по праву — величезною. Вона була оббита зеленим муаром, з мармуровою підлогою, поглиблення якого тонкої химерної різьби були заповнені відполірованим сріблом. На стінах були відсутні дзеркала і картини; від стелі до підлоги вони були вертикально розділені, в рівних відстанях, ліловим багетом, покритим найдрібнішим срібним візерунком. Шість люстр висіло по одній лінії, проходячи серединою стелі, а проміжки між люстр і кути залу блищали живописом.

Вікон не було, інших дверей теж не було; у нішах стояли статуї. Всі гості, увійшовши сюди, поменшали ростом, як якби я дивився з третього поверху на площу, — так високий і просторий був розмах приміщення. Добру третину простору займали столи, накриті білішими, ніж піна морська, скатертинами; столи-сади, так як всі вони сяяли купами свіжих квітів. Столи, або, вірніше, один стіл у вигляді чотирикутника, порожнього всередині, з проходами всередину на вузьких кінцях чотирикутника, утворював два прямокутних «С», звернених один до одного і не зовсім щільно зімкнутих. На них суцільно, подібно візерунку кольорових каменів, блискали вогні вин, золото, срібло і чудові вази, що випускали серед рідкісних плодів зелену тінь повзучих рослин, завитки яких лежали на скатертині.

Навколо столів чекали гостей легкі крісла, оббиті оливковим оксамитом. На рівній відстані від кутів столового чотирикутника високо здіймалися виті бронзові колони з гігантськими канделябрами, і в них горіли справжні свічки. Світло був таким сильним, що в найвіддаленішому місці я розрізняв з точністю риси людей; можна сказати, що від світла було жарко очам.

Всі сідали, шумлячи сукнями і рухом стільців; стояв гуркіт, обвіяний гучною луною. Раптом якесь одне слово, виразно вирвавшись з гулу, виразно облітає стіни. Я пробирався до того місця, де бачив Ганувера з Дюроком і Діге, але як не шукав, не міг помітити Естампа та Попа.

Шукаючи очима вільного місця на цьому кінці столу — ближче до дверей, якими ввійшов сюди, я бачив багато ще не зайнятих місць, але скоріше дав би відрубати руку, ніж сів сам, боячись опинитися далеко від знайомих облич. У цей час Дюрок побачив мене і, покинувши бесіду, підійшов з нічого не значущим видом.

— Ти сядеш поруч зі мною, — сказав він, — тому сядь на те місце, яке буде від мене зліва, — сказавши це, він негайно пішов, і незабаром, коли більшість всілась, я зайняв крісло перед столом, маючи по праву руку Дюрока, а по ліву — високу, худу, як жердина, даму років сорока з лицем рудого худого чоловіка і такими довгими нігтями мізинців, що, я думаю, вона могла сміливо обходитися без виделки. На цій дамі діаманти висіли, як смородина на кущі, а гострий голий лікоть відчувався в моєму боці навіть на відстані.

Ганувер сів навпроти, будучи від мене навскіс, а проти нього між Дюроком і Галуеем помістилася Діге. Томсон сидів між Галуеєм і тим іспанцем, картку якого я збирався розглянути через десять років.

Навколо мене не переривалась розмова. Звук цієї розмови перелітав від однієї особи до іншої, від одного до двох, знову до одного, трьох, двох і так безперервно, що здавалося, всі говорять, як інструменти оркестру, розвиваючи кожен свої ноти — слова. Але я нічого не розумів. Я був збентежений прибором, що стояв переді мною. Його треба було б поставити в музей під скляний ковпак. Худа дама, приклавши до очей лорнет, ретельно оглянула мене, загнавши в боязкість, і щось сказала, але я, нічого не зрозумівши, відповів: «Так, це так». Вона більше не починала говорити зі мною, не дивилася на мене, і я був від душі радий, що чимось їй не сподобався. Взагалі я був як у тумані. Тим часом, починаючи розбиратися в тому, що відбувається, тобто примушуючи себе помічати окремі риси дії, я бачив, що навколо столів котяться витончені позолочені візки на високих колесах, повні блискучого посуду, з-під кришок якого в'ється пар, а під дном горять блакитні вогні спиртових пальників. Моя тарілка зникла і повернулася з рук, що звідкись взялася в повітрі, — з чим? Треба було з'їсти це, щоб дізнатися. Запахло такою гастрономією, такими хитрощами кулінарії, що здавалося, варто з'їсти небагато, як сп'янієш від одного збудження при думці, що їв це ароматичне мистецтво. І ось, як, може бути, не здасться дивним, мене раптом затопив звірячий хлоп'ячий голод, що давно нагромаджувався серед вражень, які пригнічували його; я осушив високий прозорий стакан з чорним вином, знайшов самого себе і з'їв двічі все без залишку, причому тарілка повернулася повна втретє. Я залишив її стояти і знову випив вина. Зі всіх сторін бачив я підносними до губ склянки та бокали. Під стелею в іншому кінці залу з широкого балкона грянув оркестр і продовжував тихіше, ніж шум столу, нагадуючи про Сяючі Країні.

У цей час почав бити невидимий годинник, ясно і повільно пробило одинадцять, покривши звуком все, — шум і оркестр. У розмові, від мене праворуч, прозвучало слово «Естамп».

— Де Естамп? — сказав Ганувер Дюроку. — Після обіду він раптом зник і не з'являвся. А де Поп?

— Не далі, як півгодини тому, — відповів Дюрок, — Поп скаржився мені на нестерпну мігрень і, мабуть, пішов прилягти. Я не сумніваюся, що він з'явиться; Естампа ж ми навряд чи дочекаємося.

— Чому?

— А… тому, що я бачив його… Тет-а-Тет…

— Т-так, — сказав Ганувер, потускнівши, — сьогодні всі йдуть, починаючи з ранку. З'являються і зникають. Ось ще немає капітана Орсуни. А я так чекав цього дня…

У цей час підлетів до столу товстий чорний чоловік з голеним, круглим лицем, випещеним і засмаглим.

— Ось я, — сказав він, — не чіпайте капітана Орсуну. Ну, слухайте, яка була історія! У нас завелися феї!

— Як, — феї?! — сказав Ганувер. — Слухайте, Дюрок, це забавно!

— Слід було привести фею, — зауважила Діге, роблячи ковток з вузького бокала.

— Зрозуміло, що ви запізнилися, — зауважив Галуей. — Я б зовсім не прийшов.

— Ну, так, — ви, — сказав капітан, який, мабуть, поспішав повідати про подію. В одну секунду він випив склянку вина, копирснув виделкою в тарілці і став чистити грушу, помахуючи ножем і піднімаючи брови, коли, розповідаючи, дивувався сам. — Ви — інша справа, а я, бачите, дуже зайнятий. Так от, я відвів яхту в док і повертався на катері. Ми пливли близько старої дамби, де стоїть забитий павільйон. Було годин сім, і сонце сідало. Катер ішов близько до кущів, якими поросла дамба від п'ятого бакена до Крижаного Струмка. Коли я порівнявся з південним кутом павільйону, то випадково глянув туди і побачив серед кущів, біля самої води, прекрасну молоду дівчину в шовковому білому платті, з голими руками і шиєю, на якій сяяло полум'яне перлове намисто. Вона була босоніж…

— Босоніж, — вигукнув Галуей, в той час як Ганувер, відкинувшись, став раптом напружено слухати. Дюрок зберігав люб'язну, непроникну посмішку, а Діге злегка підняла брови і весело звела їх в посмішку верхній частині лиця. Всі були зацікавлені.

Капітан, закривши очі, категорично похитав головою і з досадою зітхнув.

— Вона була босоніж, — це абсолютно точний вираз, і туфлі її стояли поруч, а панчохи висіли на гілці, — ну справді ж, дуже миленькі панчішки, — павутина і блиск. Фея тримала ногу у воді, тримаючись руками за стовбур ліщини. Інша її нога, — капітан метнув Діге покаянний погляд, перервавши сам себе, — прошу вибачення, — інша її нога була дуже мала. Ну, зрозуміло, та, що була у воді, не виросла за одну хвилину…

— Нога… — перебила Діге, розглядаючи свою тонку руку.

— Так. Я сказав, що винен. Так от, я крикнув: «Стоп! Задній хід!» І ми зупинилися, як мисливський собака над перепілкою, Я скажу, беріть кисть, пишіть її. Це була фея, клянусь честю! — «Послухайте, — сказав я, — хто ви? «… Катер обігнув кущі та постав перед її — не те щоб незадоволеним, але я сказав би, — не бажаючим чогось лицем. Вона мовчала і дивилася на нас, я сказав: «Що ви тут робите?» Уявіть, її відповідь була такою, що я перестав сумніватися в її чарівному походження. Вона сказала дуже просто і зрозуміло, але голосом, — о, який це гарний був голос! — Не простої людини був голос, голос був…

— Ну, — перебив Томсон, з характерною для нього різкою тишею тону, — Крім голосу, було ще щось?

Розпалений капітан нервово відсунув свій стакан.

— Вона сказала, — повторив капітан, в якого почервоніли скроні, — ось що: «Та, у мене затекла нога, тому що ці каблуки вище, ніж я звикла носити». Все! А? — Він ляснув себе обома руками по колінах і запитав: — Ну як? Яка панянка відповість так в таку хвилину? Я не встиг закохатися, тому що вона, граціозно присівши, зібрала своє господарство і зникла.

І капітан взявся за вино.

— Це була покоївка, — сказала Діге, — але так як сонце сідало, його ефект подіяв на вас суб'єктивно. Галуей щось промимрив. Раптом всі замовкли, — чиєсь мовчання, наступивши раптово і круто, закрило всі роти. Це замовк Ганувер, який і до того майже не промовили жодного слова, а тепер мовчав з дивним поглядом і блідим обличчям, по якому стікав піт. Його очі повільно повернулися до Дюрока і зупинилися, але у погляді у відповідь йому було тільки спокійне світло.

Ганувер зітхнув і розсміявся, дуже голосно і, мабуть, дещо довше, ніж переносять ваги нервового такту.

— Орсуна, радість моя, капітан капітанів! — сказав він. — На мисі Гардена з тих пір, як я купив у Траулера цей будинок, оселилося стільки народу, що жіноче населення стало дуже різноманітне. Ваша фея Маленької Ноги повинна мати тата і маму; що стосується мене, то я не бачу тут поки інший феї, окрім Діге Альвавіз, але й та не може зникнути, я думаю.

— Дорогий Еверест, ваше «поки» має не зовсім точний сенс, — сказала красуня, володіючи собою як не можна краще і, мабуть, не надаючи ніякого значення оповіданням Орсуни.

Якщо був в цей час за столом чоловік, що боявся звернути увагу на свої палаючі щоки, — то це я. Серце моє билося так, що вино в склянці, яку я тримав, здригалося поштовхами. Без жодних доказів і пояснень я знав уже, що й капітан бачив Моллі і що вона буде тут здорова й незаймана, під захистом вірного друзям Санді.

Розмова стала сухіше, нервова, потім перейшов у град жартів, якими обсипали капітана. Він сказав: — Я спізнився з іншої причини. Я очікував повернення дружини з поїздом десять дванадцять, але вона, як я тепер думаю, приїде завтра.

— Дуже шкода, — сказав Ганувер, — а я сподівався побачити вашу милу Бетсі. Сподіваюся, фея не пошкодила їй у вашому серці?

— Хо! Звичайно, ні.

— Око художника і серце бульдога! — сказав Галуей.

Капітан шумно відкашлявся.

— Не зовсім так. Око бульдога в серці художника. А втім, я наллю собі ще цього чудового вина, від якого робиться відразу чотири ока.

Ганувер подивився в бік. Негайно підбіг слуга, якому було віддано короткий наказ. Не минуло і хвилини, як три удари в гонг зменшили шум, і стало якщо не зовсім тихо, то досить спокійно, щоб говорити.

Ганувер хотів говорити, — я бачив це по спрямованим на нього поглядам; він випростався, поклавши руки на стіл долонями вниз, і наказав оркестру мовчати.

— Гості! — вимовив Ганувер так голосно, що було всім чутно; виразний резонанс цієї величезної зали дозволяв в міру напружувати голос. — Ви — мої гості, мої приятелі і друзі. Ви зробили мені честь відвідати мій будинок в день, у який ще чотири роки тому я ходив в чоботях без підошов і не знав, що зі мною буде.

Ганувер замовк. Протягом цієї сцени він часто зупинявся, але без зусилля або сорому, а як би до чогось прислухаючись, — і продовжував так само спокійно: — Багато хто з вас приїхали пароплавом чи по залізниці, щоб доставити мені задоволення провести з вами кілька днів.

Я бачу обличчя, що нагадують дні небезпеки і веселощів, випадковостей, походеньок, тривог, справ і радощів.

Під вашим начальством, Том Клертон, я служив в митниці Сан-Ріоля, і ви кинули службу, коли я був несправедливо звинувачений капітаном «Терези» в потуранні іншому пароплаву — «Орландо».

Амелія Корніус! Чотири місяці ви давали мені в кредит кімнату, сніданок і обід, і я до сих пір не заплатив вам, — через легкодухість або легковажність, — не знаю, але не заплатив. Днями ми з'ясуємо це питання.

Вільям Вільямсон! На вашій віллі я одужав від тифу, і ви кожен день читали мені газети, коли я після кризи не міг підняти ні голови, ні руки.

Люк Арадан! Ви, маючи справу з таким неврастеніком-мільйонером, як я, погодилися взяти мій капітал у своє відання, позбавивши мене від ділових думок, жестів, днів, годин і хвилин, і в три роки збільшили основний капітал у тридцять сім разів.

Генрі Токвіль! Вашому банку я зобов'язаний вдалою заставою, збереженням секрету і поверненням золотого ланцюга.

Лейтенант Глаудіс! Ви врятували мене на полюванні, коли я висів над прірвою, утримуючись сам не знаю за що.

Георг Барк! Ви кинулися за мною у воду з борту «Індіани», коли я впав туди під час шторму поблизу Адена.

Леон Дегуст! Ваш геній втілив мої гарячкові марення в строгу і прекрасну конструкцію тієї будівлі, де ми сидимо. Я встаю вітати вас і піднімаю цей келих за хвилину гнівного пирхання, з яким ви спочатку вислухали мене, і висміяли, і червоніли чверть години; нарешті, сказали: «Чесне слово, про це варто подумати. Але тільки я припишу на дошці біля дверей: архітектор Дегуст, тимчасово звихнувшись, просить здорові уми не турбувати його місяці три».

Дивлячись в тому напрямку, куди дивився Ганувер, я побачив старого потворного чоловіка з гордовитим виразом товстого лиця та іронічною бровою; вислухавши, Дегуст важко піднявся, уперся долонями в стіл і, подивившись убік, сказав: — Я дуже задоволений.

Вимовивши ці три слова, він сів з виглядом крайнього полегшення. Ганувер засміявся.

— Ну, — сказав він, виймаючи годинник, — призначено в дванадцять, тепер без п'яти хвилин північ. — Він замислився з остиглою посмішкою, але негайно стрепенувся: — Я хочу, щоб не було на мене образи у тих, про кого я не сказав нічого, але ви бачите, що я все добре пам'ятаю. Отже, я пам'ятаю про всіх все, — всі зустрічі і розмови; я знову пережив минуле у вашому обличчі, і я так само в ньому тепер, як і тоді. Але я повинен ще сказати, що гроші дали мені можливість здійснити мою манію. Мені не пояснити вам її в коротких словах. Ймовірно, пристрасть ця може бути названа так: могутність жесту. Ще я уявляв собі другий світ, існуючий за стіною, таємне в явному; непохитність будівельних громад, якою я можу грати тиском пальця.

І, — я це зрозумів недавно, — я чекав, що, здійснивши примху, яка стала прямою потребою, я, в глибині таємних залежностей наших від форми, знайду рівний її складності зміст. Навряд чи мої забави розуму, що мали, проте, незбориму владу над душею, були б здійснені в тій мірі, як це зробив по моєму бажанню Дегуст, якби не обіцянка, дана мною… одній особі — справа відноситься до минулого. Тоді ми, двоє жебраків, сидячи під дахом занедбаного сараю, на землі, де була закопана нами купа чистого золота, в мріях своїх, природно, пограбували всю Шехерезаду. Ця особа, про долю якої мені тепер нічого невідомо, володіла живою уявою і пристрастю обставляти палаци по своєму смаку. Мушу зізнатися, я далеко відставав від неї в мистецтві придумувати. Вона побила мене такими картинами, що я був в захваті. Вона говорила. «Вже якщо мріяти, то мріяти»…

В цей час почало бити дванадцять.

— Діге, — сказав Ганувер, посміхаючись їй з виглядом змовника, — нумо, тряхніть старовиною Алі-Баби і його сорока розбійників!

— Що ж станеться? — закричав цікавий голос з іншого кінця столу. Діге встала, сміючись.

— Ми вам покажемо! — заявила вона, і якщо хвилювалася, то не можна нічого було помітити. — Відверто скажу, я сама не знаю, що станеться. Якщо будинок стане літати по повітрю, тримайтеся за стільці!

— Ви пам'ятаєте — як?.. — сказав Ганувер Діге.

— О, так. Цілком.

Вона підійшла до одного з величезних канделябрів, про які я вже говорив, і простягла руку до його позолоченого стовбура, покритого спадаючими опуклими смужками. Придивившись, щоб не помилитися, Діге знайшла і відвела вниз одну з цих смужок. Її погляд розширився, обличчя злегка здригнулося, не втримавшись від миті торжества, що блиснуло прихованою рисою. І — в ту саму мить, коли в мене авансом стала крутитися голова, — все залишилося, як було, на своєму місці.

Ще деякий час бив по нервах той внутрішній рахунок, який веде людина, якщо курок дав осічку, очікуючи запізненого пострілу, потім піднялися шум і сміх.

— Знову! — закричав дон Естебан.

— Штраф, — сказав Орсуна.

— Недобре дражнити маленьких! — зауважив Галуей.

— Фу, як це безглуздо! — скрикнула Діге, тупнувши ногою. — Як ви зло жартуйте, Ганувер!

По її обличчю пробігла нервова тінь; вона рішуче відійшла, сівши на своє місце і кусаючи губи.

Ганувер розсердився. Він спалахнув, швидко встав і сказав: — Я не винен. Стежити за справністю доручено Попу. Він буде покликаний до відповіді. Я сам…

Обурюючись, як це було помітно по його різким рухам, він підійшов до канделябра, двинув металевий завиток і знову відвів його. І, підкоряючись цьому незначному руху, всі стіни зали, кругом, раптом відділилися від стелі порожньою, світлою рисою і, разом поринувши в підлогу, зникли. Це відбулося безшумно. Я захитався. Я, разом із сидінням, як би поплив вгору.

XVIII

До того часу я вже несвідомо твердив: «Моллі не буде», — відчувши душевну порожнечу і тверезу гіркоту останнього удару годинника, здригаючись перед тим від кожного вигуку, коли мені здавалося, що з'явилися нові особи. Але падіння стін, причому це відбулося так бездоганно плавно, що не заколихалося навіть вино в склянці, — вибили з мене всі почуття одним жахливим ударом. Мені здавалося, що зала зметнулася на висоту, серед казкових колонад. Всі, хто тут був, скрикнули; переляк і несподіванка змусили людей посхоплювалися. Здавалося, заревли незримі труби; ефект подіяв як обвал і обернувся сяйвом казково яскравої сили, — так різко засіяло воно.

Щоб зобразити видовище, що відкрилося в темпі апоплексичного удару, я змушений застосувати своє пізніше знання мистецтва і матеріалу, рушене Ганувером з небуття в атаку зборів. Ми були оточені колонадою чорного мармуру, відображеної прозорою глибиною дзеркала, шириною не менше двадцяти футів, що охоплювала підлогу колишньої зали уявним чотирикутним провалом. Ряди колон, по чотири в кожному ряду, були звернені флангом до спільного центру і розділені проходами однакової ширини по всьому їх чотирикутному строю.

Цоколі, на яких вони стояли, були високі та масивні. Між колон сипалися один вище другого іскристі водяні стебла фонтанів, — три струменя на кожен фонтан, в падінні вони мали вигляд вигнутого пера. Все це, повторене прозорим відбиваючим низом, стояло як одна світла глибина, викладена вгорі і внизу взаємно перекинутою колонадою, Лінія віддзеркалення, перебуваючи в одному рівні з підлогою зали та підлогами просторів, які виблискували з-за колон, надавала основі видовища видимість килимів, розстелених в повітрі.

За колонами, в світлі кришталевих ламп вишневого кольору, що кидають на теплу білизну перламутру і слонової кістки відсвіт зорі, стояли зали-міражі. Блиск струменів, як газ. Перламутр, срібло, білий янтар, мармур, гігантські дзеркала і гобелени з бісерною глибиною в блідому тумані малюнка дивних пейзажів; меблі, химерніше і привабливіше повітряних гірлянд в місячну ніч, не викликала навіть бажання розглянути подробиці. Задумане і явлене, як хор, який діє згодою безлічі голосів, це артистичне божевілля сяяло з-за чорного мармуру, як ранок крізь ніч.

Тим часом дальній від мене кінець зали, під галереєю для оркестру, виявляв видовище, де його творець зійшов з вражаючої краси до задоволення точного і закінченого враження. Пол був застелений суцільно білим хутром, чистим, як шар першого снігу. Зліва виблискував камін литого срібла з візерунком з малахіту, а стіни, від карнизу до підлоги, приховував плющ, пропускаючи блиск овальних дзеркал килимом темно-зеленого листя: внизу, на позолоченій решітці, що обходила три стіни, вився жовтий візерунок троянд. Ця кімната або маленька зала, з білим матовим світлом однієї люстри, — справжнього перлового убору з прозорих куль, що звисали перекинутим конусом, — абсолютно зупинила мою увагу: я задивився в її прекрасний затишок, та, обернувшись нарешті поглянути, чи немає ще чого ззаду мене, побачив, що Дюрок встав, простягнувши руку до дверей, де на межі входу зупинилася дівчина в білому і гнучкому, як вона сама, платті, з нервово спокійним обличчям, що розгорілося і хоробро спрямувавши погляд прямо вперед. Вона йшла, закусивши губку, вся — чекання. Я не впізнав Моллі, — так змінилася вона тепер; але негайно схопило в горлі, і все, крім неї, пропало. Як божевільний, я закричав: — Дивіться, дивіться! Це Моллі! Вона прийшла! Я знав, що прийде!

Жахливий був погляд Дюрока, яким він вдарив мене, як жезлом. Ганувер, збліднувши, обернувся, як на пружинах, і всі, хто був у залі, негайно подивилися в цю ж сторону. З Моллі з'явився Естамп; він тільки глянув на Ганувера і відійшов. Настала надзвичайна тиша, — досконала відсутність звуку, і в тиші цій, зронене або стукнуте, тонко продзвеніло скло.

Всі стояли по шию у воді події, що нахлинула раптово. Ганувер підійшов до Моллі, простягнувши руки, з пораненим і диким лицем. На нього було боляче дивитися, — так раптом пішов він від усіх до однієї, яку чекав. «Що трапилося? «— пролунав обережний шепіт. В цю хвилину оркестр, м'яко посунувши мелодію, дав знати, що ми прибули в Чудову Країну.

Дюрок махнув рукою на балкон музикантам з такою силою, як ніби жбурнув каменем. Звуки замовкли. Ганувер взяв підняту руку дівчини і тихо подивився їй в очі.

— Це ви, Моллі? — сказав він, оглядаючись з посмішкою.

— Це я, милий, я прийшла, як обіцяла. Не сумуйте тепер!

— Молі, — він хрипко зітхнув, тримаючи руку біля горла, потім притягнув її голову і поцілував у волосся. — Моллі! — повторив Ганувер. — Тепер я буду вірити всьому! — Він обернувся до столу, тримаючи в руці руку дівчини, і сказав:

— Я був дуже бідний. Ось моя наречена, Емілія Варрен. Я не володію собою. Яне можу більше володіти собою, і ви не осудіть мене.

— Це і є фея! — сказав капітан Орсуна. — Клянуся, це вона!

Тремтяча рука Галуея, що закріпив монокль, різко впала на стіл.

Діге, опустивши уважний погляд, яким оглядала ту, що ввійшла, встала, але Галуей посадив її сильним, грубим рухом.

— Не смій! — сказав він. — Ти будеш сидіти, Вона опустилася з презирством і тривогою, холодно посунувши бровою. Томсон, прикривши обличчя рукою, сидів, катаючи хлібну кульку. Я весь час стояв. Стояли також Дюрок, Естамп, капітан і багато хто з гостей. На свято, як на луг, лягла тінь. Почався рух, деякі вийшли з-за столу, ставши ближче до нас.

— Це — ви? — сказав Ганувер Дюроку, вказуючи на Моллі.

— Нас було троє, — сміючись, відповів Дюрок. — Я, Санді, Естамп.

Ганувер сказав: — Що це… — Але його голос обірвався. — Ну, добре, — продовжував він, — зараз не можу я дякувати. Ви розумієте. Озирніться, Моллі, — заговорив він, ведучи рукою навколо, — ось все так, як ви будували на березі моря, як це нам уявлялося тоді. Чи впізнаєте ви тепер?

— Не треба… — сказала Моллі, потім розсміялася. — Будьте спокійні. Я дуже хвилююся.

— А я? Вибачте мене! Якщо я звихнусь, це так і повинно бути. Дюрок! Естамп! Орсуна! Санді, шахрай! І ти теж мовчав, — ви всі мене підпалили з чотирьох кінців! Не гнівайтесь, Моллі! Моллі, скажіть що-небудь! Хто ж мені пояснить все?

Дівчина мовчки стиснула і потрясла його руку, мужньо оголюючи цим своє серце, якому довелося випробувати так багато за цей день. Її очі були повні сліз.

— Еверест, — сказав Дюрок, — це ще не все!

— Цілком правильно, — з викликом відгукнувся Галуей, встаючи і підходячи до Ганувера. — Хто, наприклад, пояснить мені дещо незрозуміле в справі моєї сестри, Діге Альвавіз? Чи знає ця дівчина?

— Так, — розгубившись, сказала Моллі, поглядаючи на Діге, — я знаю. Але ж я — тут.

— Нарешті, позбавте мене… — вимовила Діге, встаючи, — від якої б то не було вашої пози, Галуей, принаймні, у моїй присутності.

— Серпень Тренк, — сказав, прибиваючи всіх, Дюрок Галуею, — я поясню, що трапилося. Ваш товариш, Джек Гаррісон, на прізвисько «Вас-ис-дас» і ваша коханка Етель Мейер повинні зрозуміти мій натяк або визнати мене досить дурним, щоб уміти з'ясувати становище. Ви програли!

Це було сказано голосно і важко. Всі заціпеніли. Гості, покинувши стіл, зібралися хмарою навколо дії, що налетіла. Тепер ми стояли серед натовпу.

— Що це означає? — запитав Ганувер.

— Це фінал! — закричав, виступаючи, Естамп. — Три людини зібралися пограбувати вас під чужим ім'ям. Яким чином, — вам відомо.

— Моллі, — сказав Ганувер, здригнувшись, але досить спокійно, — і ви, капітан Орсуна! Прошу вас, поведіть її. Їй важко бути зараз тут.

Він передав дівчину, слухняну, усміхнену, в сльозах, похмурому капітану, який запитав: «Голубонько, хочете, посидимо з вами трохи?» — І відвів її. Йдучи, вона призупинилася, сказавши: «Я буду спокійною. Я все поясню, все розповім вам, — я вас чекаю. Вибачте мене!»

Так вона сказала, і я не впізнав у ній Моллі з бордінгауза. Це була дівчина на своєму місці, приголомшена, але стійка в тривозі і почутті. Я почудувався також самовладанню Галуея і Діге; про Томсона важко сказати що-небудь певне: почувши, як заговорив Дюрок, він встав, заклав руки в кишені й свиснув.

Галуей підняв кулак у рівень з скронею, притиснув до голови і різко опустив. Він розгубився лише на одну мить. Ворушачи віялом у лиця, Діге безмовно сміялася, продовжуючи сидіти. Дами дивилися на неї, хто в упор, з жахом, або через плече, але вона, як би не помічаючи цієї образливої уваги, стежила за Галуеем.

Галуей відповів їй поглядом людини, яка отримала удар по щоці.

— Канат лопнув, сестричка! — сказав Галуей.

— Ба! — вимовила вона, повільно підводячись, і, вдавано позіхнувши, обвела безсило зарозумілим поглядом натовп осіб, що дивились на сцену з мовчазною тривогою.

— Діге, — сказав Ганувер, — що це? Правда? Вона знизала плечима і відвернулася.

— Тут Бей Дрек, переодягнений слугою, — заговорив Дюрок. — Він встановив тотожність цих людей з героями шантажний історії в Ледінгенті. Дрек, де ви? Ви нам потрібні!

Молодий слуга, з чорною пасмом на лобі, вийшов з натовпу і весело кивнув Галуею.

— Алло, Тренк! — сказав він. — Десять хвилин тому я змінив вашу тарілку.

— Ось це торжество! — вставив Томсон, проходячи вперед всіх спритним поворотом плеча. — Відкрити ім'я важче, ніж повернути стіну. Ну, Дюрок, ви нам поставили шах і мат. Ваших рук справа!

— Тепер я зрозумів, — сказав Ганувер. — Відкрийтесь! Говоріть все. Ви були гостями у мене. Я був з вами люб'язний, клянуся, — я вам вірив. Ви вкрали мій відчай, з мого горя ви зробили злодійську відмичку! Ви, ви, Діге, зробили це! Що ви, божевільні, хотіли від мене? Грошей? Імені? Життя?

— Видобутку, — сказав Галуей. — Ви мене мало знаєте.

— Август, він має право на відвертість, — зауважила раптом Діге, — хоча б у вигляді подарунка. Знайте, — сказала вона, звертаючись до Ганувера, і похмуро подивилася на нього, в той час як її губи холодно посміхалися, — знайте, що є способи скоротити дні людини непомітно і мирно. Сподіваюся, ви залишите заповіт?

— Так.

— Він був б залишений мені. Ваше серце в сприятливому стані для рішучого досліду без всяких слідів.

Жах охопив усіх, коли вона сказала ці томливі слова. І ось відбулося щось, від чого я здригнувся до сліз; Ганувер пильно подивився в обличчя Етель Мейер, взяв її руку і тихо підніс до губ. Вона вирвала її з ненавистю, відсахнувшись і скрикнувши.

— Дякую вам, — дуже серйозно сказав він, — за ту мужність, з якою ви відкрили себе. Зараз я був як дитина, що злякалась темного кута, але знаюча, що позаду нього в іншій кімнаті — світло. Там голоси, сміх і відпочинок. Я щасливий, Діге — в останній раз я вас називаю «Діге». Я розлучаюся з вами, як з гостею і жінкою. Бен Дрек, дайте наручники!

Він відступив, пропустивши Дрека. Дрек помахав браслетами, спритно піймав жіночу руку, що відбивалась; запор дзенькнув, і обидві руки Діге, безсило рвонувшись, показали в її лиці злу муку. У той же момент був спійманий лакеями Томсон, що намагався ухилитися і вихоплений револьвер у Галуея. Дрек закував всіх.

— Пам'ятаєте, — сказав Галуей, хитаючись і задихаючись, — пам'ятаєте, Еверест Ганувер, що ззаду вас не ясно! Там не освітлена кімната. Ви ідіот.

— Що, що? — вигукнув дон Естебан.

— Я розвиваю скандал, — відповів Галуей, — і ви мене не вдарите, тому що я окований. Ганувер, ви дурень! Невже ви думаєте, що дівчина, яка тільки що була тут, і цей палац — сумісні? Варто поглянути на її обличчя. Я бачу речі, як вони є. Вам була потрібна одна жінка, — якщо б я її кинув для вас — моя коханка, Етель Мейер; в цьому будинку вона як якраз те, що потрібно. Краще вам не знайти. Ваші гроші понеслися б у неї в хвості диким алюром. Вона знала б, як завоювати саму нещадну висоту. З вас, нікчеми, що вміє тільки марити, володіючи Голкондою, вона звила б залізний вузол, показала красу, вам невідому, розтлінного життя з запахом гіацинта. Ви заплутали, відхиливши золото від його прямий мети, — рости і тиснути, — змусили тигра посміхатися іграшкам, і все це заради того, щоб кинути дорогоцінний каприз до ніг дівчини, яка буде простосердо сміятися, якщо їй показати палець! Ми знаємо вашу історію. Вона куплена нами і була б закреслена. Була б! Тепер ви її продовжуєте. Але вам не вдається вивести пряму лінію. Між вами і Моллі стане двадцять тисяч кроків, які потрібно зробити, щоб обійти всі ці, — клянусь! — чудові зали, — або вона сама зробиться Емілією Ганувер — більше, ніж ви хочете того, тричі, сто разів Емілія Ганувер?

— Ніколи! — сказав Ганувер. — Але двадцять тисяч кроків… Ваш рахунок вірний. Однак я забороняю говорити далі про це. Бен Дрек, розкуйте молодця, розкуйте жінку і того, третього. Гнів мій зник. Сьогодні ніхто не повинен постраждати, навіть вороги. Зніміть наручники, Дрек! — повторив Ганувер здивованому агенту. — Ви можете продовжувати полювання, де хочете, але тільки не у мене.

— Добре, — ох! — Дрек, страшно обурюючись, звільнив закутих.

— Комедіант! — кинула Діге з гнівом і сміхом.

— Ні, — відповів Ганувер, — ні. Я згадав Моллі. Це заради неї. Втім, думайте, що хочете. Ви вільні. Дон Естебан, зробіть ласку, напишіть цим людям чек на п'ятсот тисяч, і щоб я їх більше не бачив!

— Слухаюсь, — сказав судновласник, витягуючи чекову зошит, в той час, як Естамп простягнув йому механічне перо. — Ну, Тренк, і ви, мадам Мейєр, — відгадайте: поза або пиріг?

— Якби я міг, — відповів у сказі Галуей, — якби я міг передати вам свою цілковиту байдужість до думки про мене всіх вас, — так як воно є насправді, щоб ви зрозуміли його і остовпіли, — я, не вагаючись, сказав би: «Пиріг» і пішов з вашим чеком, сміючись в очі. Але я збитий. Ви можете мені не повірити.

— Охоче віримо, — сказав Естамп.

— Такий чек стоїть всякої витонченості, — проголосив Томсон, — і я перший благословляю образу, яку мені наносять.

— Ну, що там… — з ненавистю сказала Діге. Вона виступила вперед, повільно підняла руку і, дивлячись прямо в очі дону Естебану, вихопила чек з руки, де він висів, утримуваний кінцями пальців. Дон Естебан опустив руку і подивився на Дюрока.

— Кожен вірний собі, — сказав той, відвертаючись. Естамп вклонився, вказуючи двері.

— Ми вас не утримуємо, — вимовив він. — Чек ваш, ви вільні, і більше говорити нема про що.

Двоє чоловіків і жінка, плечі якої здавалися ззаду в цей момент пригнути різким ударом, обмінялися напівголосно небагатьма словами і, не глянувши ні на кого, поспішно пішли. Вони більше не здавалися живими істотами. Вони були вбиті на моїх очах пострілом з чекової книжки. Через двері саме далеке дзеркало повторило рухи фігур, що віддалялись, і я, кинувшись на стілець, нестримно заплакав, як від смертельної образи, серед хвилювання приголомшеною натовпу, який спішив розійтися.

Тоді мене торкнулася рука, я підняв голову і з гірким соромом побачив ту веселу молоду жінку, від якої взяв троянду. Вона дивилася на мене уважно з посмішкою та інтересом.

— О, простота! — сказала вона. — Хлопчик, ти плачеш тому, що скоро будеш чоловіком. Візьми цей, інший квітка на пам'ять від Камілли Флерон!

Вона взяла з вази, ласкаво простягнувши мені, а я машинально стиснув його — жоржин кольору вишні. Потім я, також машинально, опустив руку в кишеню і витягнув потемнілі рожеві пелюстки, якими боявся смітити. Дама зникла.

Я зрозумів, що вона хотіла сказати цим, значно пізніше.

Жоржин я зберігаю донині.

XIX

Тим часом майже всі розійшлися, мало хто залишився і радилися про щось по сторонах, далеко від покинутого столу. Слуги, що кілька разів пробігали туди-сюди, були затримані жестами самотніх груп і безпорадно розводили руками або ж давали знати потиском плечей, що події цього вечора для них абсолютно темні. Навколо тривожної порожнечі торжества, що розлетілося в прах, без захоплення і уваги виблискували з-за чорних колон покинуті чудеса золотого ланцюга. Ніхто більше не входив сюди. Я встав і вийшов. Коли я проходив третю за рахунком залу, помічаючи іноді тінь, що віддалялась, або чуючи далеко від себе звуки кроків, — дорогу перетнув Поп. Побачивши мене, він стрепенувся.

— Де ж ви?! — сказав Поп — Я вас шукаю. Ходімо зі мною. Все скінчилося дуже погано!

Я зупинився в переляку, так що, поспішаючи і випередивши мене, Поп повинен був повернутися.

— Не так страшно, як ви думаєте, але до біса кепсько. У нього був припадок. Зараз там всі, і він захотів бачити вас. Я не знаю, що це значить. Але ви підете, чи не так?

— Побіжимо! — вигукнув я. — Ну, їй, мабуть, здорово важко!

— Він оговтається, — сказав Поп, йдучи швидким кроком, але ніби топтався на місці — так я квапився сам. — Йому вже значно краще. Навіть трохи посміялися. Знаєте, він запустив хворобу і нікому не писнув про це! Спочатку я думав, що ми всі винні. А ви як думаєте?

— Що ж мене питати? — заперечив я з образою. — Адже я знаю менше всіх!

— Не дуже винні, — продовжував він, обходячи моя відповідь. — У чомусь не винні, це я відчуваю. Ах, — як він радів! Те! Це його спальня.

Він постукав у замкнуті високі двері, і, коли збирався знову стукати, Естамп відкрив зсередини, негайно відійшовши та доказуючи в сторону ліжка перервану нашою появою фразу — «тому ви повинні спати. Є межа враженням і зусиллям. Ось прийшов Санді».

Я побачив перш за все Моллі, що сидить біля ліжка; Ганувер тримав її руку, лежачи з високо піднятою подушками головою. Рот його був напіврозкритий, і він важко дихав, говорячи із зупинками, неголосним голосам, Між країв розстебнутій сорочки було видно грудної компрес.

У цій великій спальні було так добре, що вигляд хворого не справив на мене важкого враження. Лише придивившись до його як би осяяному тьмяним світлом лиця, я відчув кепський настрій хвилини.

У іншого кінця ліжка сидів, заклавши ногу на ногу, Дюрок, дон Естебан стояв посередині спальні. Біля столу доктор возився з ліками. Капітан Орсуна ходив з кутка в куток, заклавши за широку спину обвітрені, короткі руки. Моллі була дуже нервова, але посміхалася, коли я увійшов.

— Сандерсончік! — сказала вона, блиснувши на момент жвавістю, яку не розчавило ніщо. — Такий був гарненький в хусточці! А тепер… Фу!.. Ви плакали? Вона замахала на мене вільною рукою, потім поманила пальцем і прибрала з сусіднього стільця газету.

— Сідайте. Пустіть мою руку, — сказала вона ласкаво Гануверу. — Ось так! Сядемо всі чинно.

— Йому треба спати, — різко заявив доктор, значно поглядаючи на мене та інших.

— П'ять хвилин, Джонсон! — відповів Ганувер. — Прийшла одна жива душа, яка теж, я думаю, не терпить самотності. Санді, я тебе покликав, — як знати, чи побачимося ми ще з тобою? — Покликав на пару дружніх слів. Ти бачив весь цей кошмар?

— Жодне слово, сказане там, — промовив я в кращому своєму стилі враженого дорослого, — не було так глибоко заховане і запам’ятовано, як в моєму серці.

— Ну, ну! Ти хвалько. Може бути і в моєму також. Дякую тобі, хлопчик, ти мені теж допоміг, хоча сам ти був, як птах, який не знає, де сяде завтра.

— Ох, ох! — сказала Моллі. — Ну як же він не знав? У нього є на руці такий напис, — хоча я й не бачила, але чула.

— А ви?! — вигукнув я, вражений по наболілому місцю вустами тієї, яка повинна була пощадити мене в цю хвилину. — Можна подумати, — як же, — що ви дуже давнього віку! — злякавшись власних слів, ледь я втримався сказати зайве, але подумки повторював: «Дівча! Дівчисько!»

Капітан зупинився ходити, подивився на мене, клацнув пальцями і важко сів поруч.

— Я ж не сперечаюся, — сказала дівчина, в той час як затихав сміх, викликаний моїм запалом. — А може бути, я і правда старше тебе!

— Ми робимося іноді молодше, іноді — старше, — сказав Дюрок.

Він сидів у тій самій позі, як на «Еспаньолі», відставивши ногу, відкинувшись, злегка опустивши голову, а лікоть поклавши на спинку стільця.

— Я йшов вранці по береговому піску і почув, як хтось грає на роялі в будинку, де я вас знайшов, Моллі. Точно так було сім років тому, майже в тій самій обстановці. Я йшов тоді до дівчини, якій більше немає в живих. Почувши цю мелодію, я зупинився, заплющив очі, змусив себе перенестися в минуле і на шість років став молодше.

Він задумався. Моллі глянула на нього крадькома, потім, випроставшись і посміхаючись, повернулась до Ганувера.

— Вам дуже боляче? — сказала вона. — Бути може, краще, якщо я теж піду?

— Звичайно, ні, — відповів він. — Санді, Моллі, яка тебе так зараз образила, була худим чорномазим пташеням на худих ногах всього лише чотири роки тому. У мене не було ні домівки ні нічлігу. Я спав у покинутому бараку.

Дівчина захвилювалася і закрутилася.

— Ах, ах! — Скрикнула вона. — Мовчіть, мовчіть! Я вас прошу. Зупиніть його! — звернулася вона до Естампа.

— Але я вже закінчую, — сказав Ганувер, — нехай мене поб’є грім, якщо я промовчу про це. Вона підстрибувала, наспівувала, заглядала в щілину барака дні три. Потім мені були просунути в діру в різний час: два яблука, старий фартух з печеною картоплею і фунт хліба. Потім я знайшов ланцюг.

— Ви дуже мене образили, — голосно сказала Моллі, — дуже. — негайно вона стала сміятися. — Там же і закопали її, цю ланцюг. От було жарко! Сандерс, ви чого мовчите, дозвольте запитати?

— Я нічого, — сказав я. — Я слухаю.

Доктор пройшов між нами, взявши руку Ганувера.

— Ще хвилина спогадів, — сказав він, — тоді завтрашній день зіпсований. Підіть, прошу вас!

Дюрок ляснув по коліну рукою і встав. Всі підійшли до дівчини — веселої чи сумної? — Важко було зрозуміти, так тужило, миттєво освітлене посмішкою або стаючи раптово розсіяним, її рухливе обличчя. Прощаючись, я сказав: «Моллі, якщо я вам знадоблюся, розраховуйте на мене!..» — І, не чекаючи відповіді, швидко вискочив перший, майже не пам'ятаючи, як холодна рука Ганувера зціпила мою міцним потиском.

На виході зійшлися всі. Коли вийшов доктор Джонсон, важкі двері повільно зачинилися. Їх щілина звузилася, блиснула останньою межею і зникла, приховавши за собою двох людей, яким, я думаю, знайшлося поговорити про дещо, — без нас і інакше, ніж при нас.

— Ви теж пішли? — сказав Джонсону Естамп.

— Така хвилина, — відповів доктор. — Я тримаюся думки, що лікар повинен іноді дивитися на своє завдання дещо ширше закону, хоч би це грозило ускладненнями. Ми не завжди знаємо, що важливіше при деяких обставинах — життя або смерть. У всякому разі, йому поки добре.

XX

Капітан, тихо розмовляючи з Дюроком, віддалився в сусідню вітальню. За ними пішли дон Естебан і лікар. Естамп йшов деякий час з Попом і зі мною, але на першому повороті, кивнувши, «зник у своїх справах», — як він висловився. Звідси недалеко було в бібліотеку, пройшовши яку, Поп зайшов зі мною в мою кімнату і сів з явною знемогою; я, постоявши, сів теж.

— Так от, — сказав Поп. — Не знаю, чи засну сьогодні.

— Ви їх вистежили? — запитав я. — Де ж вони тепер?

— Зникли, як камінь у воді. Дрек збився з ніг, підстерігаючи їх на всіх виходах, але одній людині важко встигнути відразу до безлічі місць. Адже тут двадцять виходів, натовп, шарварок, переполох, і, якщо вони переодяглися, змінивши зовнішність, то цілком зрозуміло, що Дрек сполохував. Ну і він, треба сказати, мав справу з першорядними артистами. Все це ми дізналися потім, від Дрека. Дюрок витягнув його телеграмою; можете уявити, як він поспішав, якщо замовив Дреку екстрений поїзд! Ну, ми поговоримо іншим разом. Друга година ночі, а кожну годину цієї доби треба вважати за три — так всі втомилися. На добраніч!

Він вийшов, а я підійшов до ліжка, думаючи, чи не викличе її вид бажання спати. Нічого такого не сталося. Я не хотів спати: я був збуджений і неспокійний. У моїх вухах все ще стояв шум; окремі розмови без мого зусилля звучали знову з характерними інтонаціями кожного мовця. Я чув сміх, вигуки, шепіт і, закривши очі, поринув у мелькання лиць, що пройшли переді мною за ці години…

Лише після п'яти років, при зустрічі з Дюроком я дізнався, чому Діге, або Етель Мейер, не змогла в призначений момент зрушити стіни і чому це вийшло так блискавично у Ганувера. Моллі була в павільйоні з Естампом і дружиною слуги Паркера. Вона сама захотіла з'явитися рівно в дванадцять годин, думаючи, може бути, сильніше обрадувати Ганувера. Вона спізнилася зовсім випадково. Тим часом, бачачи, що її немає, Поп, який чергував біля під'їзду, кинувся в камеру, де були електричні з'єднання, і роз'єднав струм, вирішивши, що, як би не було, але Діге не здійснить передбаченого ефекту. Він закрив струм на дві хвилини, після чого Ганувер вдруге відвів металевий завиток.

ЕПІЛОГ

I

У 1915 році епідемія жовтої лихоманки охопила весь півострів і прилеглу до нього частину материка. Нещастя досягло грізної сили; кожен день вмирало по п'ятсот і більше чоловік.

Незадовго перед тим у числі іншої команди знову відбудованого пароплава «Валкірія», я був посланий прийняти це судно від суднобудівної верфі Ратнера і К ° в Лісс, де ми і застрягли, так як захворіла майже вся найнята для «Валкірії» команда. Крім того, суворі карантинні правила за різними міркувань не випустили б нас з кораблем з порту раніше трьох тижнів, і я, оселившись в готелі на набережній Каньє, частиною нудьгував, частиною проводив час з товаришами по службі в буфеті готелю, але більш за все поневірявся по місту, сподіваючись випадково зустрітися з ким-небудь з учасників історії, яка розігралася п'ять років тому в палаці «Золотий ланцюг».

Після того, як Орсуна вранці на другий день після тих подій відвіз мене з «Золотого ланцюга» в Сан-Ріоль, я ще не бував у Ліссі — жив повним пансіонером, і за мене платила невидима рука. Через місяць мені написав Поп, Він повідомляв, що Ганувер помер на третій день від розриву серця і що він, Поп, їде в Європу, але навіщо, чи надовго, а також що стало з Моллі та іншими, про те нічого не згадав. Я багато разів перечитав цей лист. Я написав також сам кілька листів, але у мене не було ніяких адрес, крім мису Гардена і дона Естебана. Ці листи я так і послав. У них я намагався довідатися адреси Попа і Моллі, але, так як лист в «Золотий ланцюг» був адресований мною разом Естампу і Дюроку, — відповіді я не отримав, може бути, тому, що вони вже виїхали звідти. Дон Естебан відповів; але відповів саме те, що не знає, де Поп, а адресу Моллі не повідомляє тому, щоб я зайвий раз не нагадав їй про горе своїми посланнями. Під кінець він радив мені зайнятися моїми власними справами.

Отже, я більше нікому не писав, але з обуренням і безрезультатно чекав листів ще місяці три, поки не додумався до дуже простої речі: що у всіх досить своїх справ і турбот, крім моїх. Це відкриття було неприємне, але допомогло мені нарешті відірватися від тих тридцяти шести годин, які я провів серед найсильніших хвилювань і небезпеки, захоплення, туги і любові. Поступово я став згадувати «Золотий ланцюг», як відлуналу пісню, але щоб нічого не забути, витратив кілька днів на записування всіх розмов і випадків того дня: завдяки цьому старому зошиту я можу тепер відновити все достеменно. Але ще багато разів після того я бачив уві сні Моллі і, здається, був небайдужий до неї дуже довго, так як серце моє починало битися прискорено, коли де-небудь чув я це ім'я.

На другий день прибуття в Лісс я відвідав той закуток порту, де стояла «Еспаньола», коли я втік з неї. Тепер стояли там дві американських шхуни, що не завадило мені згадати, як пронизливо гудів вітер вночі перед появою Дюрока і Естампа. Я навів також довідки про «Золотого ланцюга», маючи намір туди поїхати на побачення з минулим, але господар готелю розповів, що цей величезний будинок взятий міською владою під лазарет і там поміщено безліч епідеміков. Щодо долі будинку в загальному відомо було лише, що Ганувер, не маючи прямих спадкоємців і не залишивши заповіту, піддав тим все майно тривалому процесу з боку сумнівних претендентів, і будинок був замкнений весь час до епідемії, коли, за його відокремленості, вирішено було, що він відповідає всім ідеальним вимогам гігантського лазарету.

У мене були вже невеликі вуса: почала також пушіться ніжна борода, така жалюгідна, що я старанно знімав її бритвою. Іноді я з гідністю поглядав у дзеркало, стискав губи і рухав плечем, — плечі стали значно ширше.

Ніколи не забуваючи про все це, тримаючи в розумі своєму витонченість і молодцюватість, я проводив вечори або в буфеті, або на бульварі, де облюбував кафе «Тонус».

Одного разу я вийшов з кафе, коли не було ще семи годин, — я очікував приятеля, щоб іти разом в театр, але він не з'явився, надіславши підозрілу записку, — відомо, якого роду, — а один я не любив відвідувати театр. Отже, ця справа розладналося. Я спустився до нижньої алеї і пройшов її всю, а коли хотів повернути до міста, назустріч мені попався старий у літньому пальто, капелюхом, з тростинкою, мабуть, вийшов погуляти, так як за його вільну руку трималася дівчинка років п'яти.

— Паркер! — вигукнув я, стаючи перед ним лицем до лиця.

— Вірно, — сказав Паркер, вдивляючись. Пам'ять його посилено працювала, так як лице поперемінно витягалося, усміхалося і силкувалося визнати, хто я такий. — Щось пригадую, — заговорив він нерішуче, — але вибачте, останніми роками погано бачу.

— «Золотий ланцюг»! — сказав я.

— Ах, так! Ну, значить… Ні, побий бог, — не можу пригадати.

Я ляснув його по плечу: — Санді Пруель, — сказав я, — той самий, який все знає!

— Хлопчина, це ти?! — Паркер схилив голову набік, просяяв і розчулено заторжествував:

— О, ніяк не впізнати! Форма тобі йде! Виріс, розсунувся. Ну що ж, треба поговорити! А мене ось внучка тягає: «підемо, дід, та підемо», — любить зі мною гуляти.

Ми пройшли знову в «Тонус» і замовили вино; дівчинці замовили солодкі пиріжки, і вона стала їх анатомувати пальцем, мугикаючи і дриґаючи ногами, а ми з Паркером понеслися за п'ять років тому. Деякий час Паркер говорив мені «Ти», потім поступово перейнявся видовищем зміни в особі витонченого засмаглого моряка, що носить штурманську форму зі звичною недбалістю досвідченого морського вовка, — і перейшов на «ви».

Природно, що розмова була про історію і долю осіб, нам відомих, а найбільше — про Моллі, яка обвінчалася з Дюроком півтора роки тому. Крім того, я дізнався, що обидва вони тут і живуть дуже недалеко, — в готелі «Пленер», приїхали у справах Дюрока, а по яких саме, Паркер точно не знав, але він був у них, залишившись дуже задоволений як прийомом, так і частуванням. Я був здивований і радий, але більше радий за Моллі, що їй не довелося потрапити в чіпкі лапи своїх братиків. З цієї хвилини мені вже не сиділося, і я машинально кивав, дослухуючи розповідь старого. Я дізнався також, що Паркер знав Моллі давно, — він був її далеким родичем з материнської сторони.

— А ви знаєте, — сказав Паркер, — що вона приїжджала напередодні того вечора, одна, таємно в «Золотий ланцюг» і що я їй влаштував? Не знаєте… Ну, так вона приходила попрощатися з тим будинком, який небіжчик збудував для неї, як вона хотіла, — дурна дівчинка! — І розшукала мене, закутана хусткою по очі. Ми довго ходили там, де можна було ходити, не розраховуючи кого-небудь зустріти. Її очі засяяли — так була вражена, — відомо, Ганувер розмахнувся, як він один умів це робити. Так. Велике задоволення було написано на її обличчі, — на неї було смачно дивитися. Ходила і завмирала. Озиралася. Постукувала ногою. Стала тихенько співати. Ось, — а це було в проході між двох зал, — навперейми двері пройшла та авантюристка з Ганувером і Галуеєм. Моллі відійшла в тінь, і нас ніхто не помітив. Я глянув, — зовсім інша людина стояла переді мною. Я щось заговорив, але вона махнула рукою, — заспішила, замовкла і не говорила більше нічого, поки ми не пройшли в садок і не розшукали човен, в якому вона приїхала. Прощаючись, сказала: «Заприсягнися, що нікому не видаси, як я ходила тут з тобою сьогодні». Я все зрозумів, клятву дав, як вона хотіла, а про себе думав: «От зараз я викладу їй всі свої думки, щоб вона викинула ці думки про Діге». І не міг. Вже пішов слух; я сам не знав, що буде, проте зважився, а подивлюся на її обличчя, — немає охоти говорити, бачу по обличчю, що говорити забороняє і йде з образою. Вирішувався я так три рази і — не зважився. Ось які справи!

Паркер став говорити далі; як ні цікаво було слухати про все, з чого вийшли події того пам'ятного вечора, нетерпіння моє відправитися до Дюрока росло і вибухнуло тим, що, страждаючи і ворушачи ногами під стільцем, я, нарешті, позвав прислугу, щоб розплатитися.

— Ну, що ж, я вас розумію, — сказав Паркер, — вам не терпиться піти в «Пленер», Та й внучці пора спати. — Він зняв дівчинку зі стільця і взяв її за руку, а іншу руку протягнув мені, сказавши: — Будьте здорові!..

— До побачення! — закричала дівчинка, несучи пиріжки в пакеті і кланяючись. — До побачення! спасибі! спасибі!

— А як тебе звати? — Запитав я.

— Моллі! Ось як! — сказала вона, йдучи з Паркером. Праведне небо! Чи знав я тоді, що бачу свою майбутню дружину? Таку безпорадну, трохи повище стільця?!

II

Хвилювання минулого. Нещасний той, хто недоступний цього вишуканого почуття, в ньому розстеляється світло сну і звучить сумне здивування. Ніколи, ніколи більше не повториться воно! У міру відходу років, іде його відчутність, змінюється форма, пропадають подробиці. Здається так, хоча його суть та, — та сама, в якій ми жили, оточені турботами і пристрастями. Однак щось змінилося і в істоті. Як людина, що виросла лише розумом — не серцем, може визнати себе в портреті десятирічного, — так і події, бувші кілька років тому, змінюються разом з нами і, заглянувши в щоденник, багато хочеться переписати так, як відчуваєш тепер. Тому я засуджую звичку вести щоденник. Марна трата часу!

У такому настрої я відправив Дюроку свою візитну картку і сів, читаючи газету, але тримаючи її догори ногами. Не минуло й п'яти хвилин, а слуга вже повернувся, майже бігом.

— Вас просять, — сказав він, і я піднявся в бельетаж із завмиранням серця. Двері відчинилися, — назустріч мені встав Дюрок. Він був такий же, як п'ять років тому, лише посріблились скроні. Для зустрічі у мене була приготовлена фраза: «Ви бачите перед собою фігуру з мороку минулого і вірно насилу впізнаєте мене, так я змінився з тих пір», — але, збившись, я сказав тільки: «Не очікували, що я прийду?»

— О, здрастуй, Санді! — сказав Дюрок, вдивляючись у мене. — Напевно, ти тепер вважаєш себе старцем, для мене ж ти колишній Санді, хоча і з півнячим баском. Відмінно! Ти вдома тут. А Моллі, — додав він, бачачи, що я оглядаюся, — вийшла; вона скоро прийде.

— Я повинен вам сказати, — заявив я, впадаючи в колишнє своє легкодумство щирості, — що я дуже радий був довідатися про вашу одруження. Кращу дружину, — продовжував я з недоречним і збиваючим мене самого жаром, — важко знайти. Так, важко! — вигукнув я, бажаючи говорити відразу про все і безсилий зіскочити з першої теми.

— Ти багато шукав, порівнював? У тебе великий досвід? — запитав Дюрок, хапаючи мене за вухо і саджаючи. — Мовчи. Вчися, входячи в будинок, хоча б і після п'яти років, сказати кілька незначних фраз, що ходять навколо та довкола значного, а тому, як би значних.

— Як?! Ви мене вчите?

— Моя порада гарна для всякого місця, де тебе ще не знали балакучим і запальним хлопчиськом. Ну, добре. Викидай свої п'ять років. Дзвінок близько тебе, простягни руку і подзвони.

Я розповів йому пригоди першого моряка у світі, Сандерса Пруеля з Зурбагана (де народився) під самим кращим сонцем, яке найяскравіше висвітлює тільки мою фігуру, видиму всім, як статуя Свободи, — за шістдесят миль.

У цей час прислуга внесла чудовий старий ром, який ми стали пити з порцелянових стопок, згадуючи події на Сигнальному Пустирі і в «Золотому ланцюгу».

— Хороша була сторінка, правда? — сказав Дюрок. Він задумався, його виразне, тверде обличчя відобразило спогад, і він продовжував: — Смерть Ганувера була для всіх нас несподіванкою. Не можна було подумати. Були вжито заходів. Ніщо не вказувало на сумний результат. Очевидно, його внутрішнє напруження вибухнуло з більшою силою, ніж думали ми. За три години до кінця він сидів і говорив дуже весело. Він не написав заповіту, так як вірив, що, зробивши це, наблизить кінець. Однак смерть вже тримала руку на його голові. Але, — Дюрок глянув на двері, — при Моллі я не буду піднімати розмови про це, — вона погано спить, якщо поговорити про ті дні.

У цей час пролунав легкий стукіт, двері злегка прочинилися і жіночий голос став вимовляти розважливим ніжним речитативом: «Нас-тійли-во про-шу впус-тить, чи можна вас по-пере-дить, що оце я, ду-ша мо-я…»

— Хто там? — удавано голосно поцікавився Дюрок.

— При-йшла оч-ко-ва змія, — докінчив голос, двері розчинилися, і вбігла молода жінка, в якій я одразу впізнав Моллі. Вона була в костюмі попелястого кольору і блакитному капелюсі. Побачивши мене, її лице, що сміялось, раптово охололо, витягнулося і знову спалахнуло.

— Звичайно, я вас впізнала! — сказала вона. — З моєю пам'яттю, та не розпізнати подругу моїх юних днів?! Сандерсончік, ти воскрес, любий?! Ну, здрастуй, і прости мене, що я складала вірші, коли ти, напевно, чекав моєї появи. Що, вже випиваєте? Ну, чудово, я дуже рада, і.. І.. не знаю, що ще вам сказати. Поки що я сяду.

Я помітив, як дивився на неї Дюрок, і зрозумів, що він її дуже любить; та від того, як він спостерігав за її розсіяними, швидкими рухами, у мене народилося бажання бути коли-небудь в його становищі.

З приходом Моллі загальна розмова перейшла, головним чином, на мене, і я знову розповів про себе, потім, поцікавився, де Поп і Естамп. Моллі без всякого сорому говорила мені «ти», як ніби я все ще був колишнім Санді, та й я, придивившись тепер до неї, знайшов, що хоча вона стала цілком сформованою жінкою, але зберегла в обличчі і рухах три чверті колишньої Моллі. Отже, вона сказала:

— Попа ти не впізнав би, хоча і «все знаєш»; вибач, але я дуже люблю дражнитися. Поп став такий поважний, такий позитивний, що хочеться вийти геть! Він орудує великими справами в чайній фірмі. А Естамп — в Мексиці. Він поїхав до хворої матері; вона померла, а Естамп закохався і одружився. Більше ми його не побачимо.

У мене були бажання, які я не міг виконати і безмежно нудився ними, посміхаючись і розмовляючи, як заведений. Мені хотілося сказати: «Зойкнемо, — побачимося і жахнемося, — потонемо в хвилюванні минулого п'ять років тому дня, повернемо це гостре напруження всіх почуттів! Ви, Моллі, для мене — перша світла риса жіночої юності, увінчана сміхом і горем, ви, Дюрок, — перша тверда риса мужності та гідності! Я вас зустрів раптово. Чому ж ми сидимо так стримано? Чому наша розмова така стиснута, така відвернена? Бо поточні розмови я цінував мало. Жар, пристрасть, сльози, клятви, прокляття і рукостискання, — ось що було потрібно тепер мені!

Всьому цьому — на жаль! — я тоді не знайшов би слів, але дуже добре відчував, чого не вистачає. Згодом я дізнався, чому ми мало згадували утрьох і не були захоплені минулим. Але й тепер я помітив, що Дюрок править розмовою, як штурвалом, притримуючи більш до прохолодної півночі, ніж до палкого півдня.

— Хто знає?! — сказав Дюрок на її «не побачимо». — Ось Сандерс Пруель сидить тут і хмеліє помалу. Зустрічі, та ще несподівані, відбуваються частіше, ніж про це прийнято думати. Всі ми повертаємося на старий слід, крім…

— Крім померлих, — сказав я нерозумно і дико. Іноді тримаєш в руках тендітну річ, неуважно вертиш її, як — хлоп! — вона тріснула. Моллі замислилась, потім пустотливо налила мені рому і стала наспівувати, сказавши: «Ось це я зараз вам зіграю». Схопившись, вона пішла в сусідню кімнату, звідки загримів бурхливий бій клавіш. Дюрок тривожно озирнувся їй услід.

— Вона втомилася сьогодні, — сказав він, — і навряд чи повернеться. — Дійсно, у все зростаючому громі рояля чулося завзяте бажання заглушити інший ритм. — Чудово, — продовжував Дюрок, — нехай вона грає, а ми посидимо на бульварі. Для такого підприємства мені не знайти кращого супутника, ніж ти, бо в тебе жива душа.

Умовившись, де зустрінемося, я вичікував, поки затихла музика, і став йти. — «Моллі! Санді йде», — сказав Дюрок. Вона негайно вийшла і початку просити мене приходити часто і «не вчасно»: «Тоді буде видно, що ти друг». Потім вона хлопнула мене по плечу, поцілувала в лоб, сунула мені в кишеню жменю цукерок, розшукала і подала кашкет, а я підніс до губ теплу, еластичну руку Моллі і висловив надію, що вона буде перебувати в доброму здоров'ї.

— Я постараюся, — сказала Моллі, — тільки в мене бувають головні болі, дуже сильні. Чи не знаєш ти засіб? Ні, ти нічого не знаєш, ти брехун зі своїм написом! Вирушай!

Я більше ніколи не бачив її. Я пішов, запам'ятавши останню бачену мною посмішку Моллі, — так, середньої веселості, хоча не без гумору, і попрямував в «Портовий трибун», — готель, де повинен був почекати Дюрока і де, до великого свого подиву, знайшов дядечка Гро, який розмахував склянкою в колі компанії, що сиділа на стільцях верхи.

III

Складіть кілька червоних клинів з сирого м'яса, і рудого кінського волосся, причому не треба піклуватися про напрями, в яких стирчать шпичаки, розріжте це зчеплення внизу поперечною щілиною, а вгорі вставте пару гнилих горіхів, і ви отримаєте подобу фізіономії Гро.

Коли я увійшов, зі стільця з кола цієї компанії схопився, чухаючи за вухом, матрос і сказав товаришеві, що підійшов з ним: «А ну його! Знову бреше, як виборний кандидат!»

Я дивився на Гро з приємним відчуттям безпеки. Мені було цікаво, чи впізнає він мене. Я сів за стіл, бувший по сусідству з його столом, і навмисне голосно зажадав холодного пуншу, щоб Гро звернув на мене увагу. Дійсно, старий шкіпер, як не був захоплений власними оповідками, обернувся на мій крик і сумно зауважив: — Штурман шумить. Ото, мабуть, грошей багато!

— Чи багато чи мало, — сказав я, — не вам їх рахувати, шановний шкіпер!

Гро неспівчутливе облизав язиком вуса і звернувся до компанії.

— Ось, — сказав він, — ось вам жива копія Санді Пруеля! Так само відповідав, бувало, і вічно грубив. Смію запитати, чи немає у вас брата, якого звуть Сандерс?

— Ні, я один, — відповів я, — але в чому справа?

— Дуже ви схожі на одного молодця, побий його грім! Така невдячна скотинка! — Гро був п'яний і стакан тримав похило, поливаючи вином штани. — Я поводився з ним, як батько рідний, і воістину відігрів змію! Кажуть, цей Санді тепер розбагатів, як набоб; про те мені невідомо, але що він за одну штуку отримав, скориставшись моїм судном, сто тисяч банкових квитків, — в цьому я і зараз можу заприсягтися щоглами всього світу!

На цьому місці частина слухачів пішла, не бажаючи чути повторення бреднів, а я зробив вигляд, що дуже зацікавлений історією. Тоді Гро напав на мене, і я дізнався про пригоди Санді Пруеля. Ось ця історія.

П'ять років тому знадобилося таємно поховати народжену від незаконної любові двоголову людину, що росла в ув'язненні і померла від того, що одна голова всохла. Заради цього, підкупивши матроса Санді Пруеля, невідомі люди зв'язали Санді, щоб на нього не було підозри, і вивезли труп на мис Гардена, де і сховали його в обширних склепах «Золотого ланцюга». За цю справу Санді отримав сто тисяч, а Гро тільки п'ятсот піастрів, правда, золотих, — але, як бачите, дуже мало в порівнянні з гонораром Санді. Невдовзі труп був вийнятий, покритий лаком і оживлений електрикою, так що став як живий відповідати на питання і його досі видають за механічну фігуру. Що стосується Санді, — він довго був відомий на півострові, як марнотратник та п'яниця, і був заарештований в Зурбагані, але скоро випущений за великі гроші.

На цьому місці легенди, що мала, може бути, ще більш вражаючий висновок (як дивно, навіть моторошно було мені чути її!), увійшов Дюрок. Він був у пальті, в капелюсі і мав тому інший вигляд, ніж уночі на початку моєї розповіді, але мені здалося, що я знову занурююся у свою історію, готову розпочатися заново. Від цього напав на мене незрозумілий смуток. Я поспішно встав, покинув Гро, який так і не визнав мене, але, бачачи, що я йду, скрикнув: — Штурман, гей, штурман! Один стакан Гро в пам'ять цього свинтуса Санді, що розорив свого шкіпера!

Я покликав слугу і в присутності Дюрока, який з цікавістю стежив, як я вчиню, замовив для Гро і його товаришів по чарці вісім пляшок портвейну. Потім, хлопнувши Гро по плечу так, що він відсахнувся, сказав: — Гро, адже я і є Санді!

Він мотнув головою, схлипнув і втупився на мене.

Настало загальне мовчання.

— Вісім пляшок, — сказав нарешті Гро, машинально шукаючи в кишені і розглядаючи мої коліна. — Брешеш! — раптом закричав він. Потім Гро знітився і повів рукою, як би усуваючи важкі думки.

— А, — може бути!.. Може бути. — забурмотів Гро. — Гм… Санді! Все може бути! Вісім пляшок, бути..

На цьому ми покинули його, вийшли і пройшли на бульвар, де сіли в кам'яну ротонду. Тут чувся віддалений плюскіт хвиль; на інший алеї, повище, грав оркестр. Ми провели славний вечір і про все, що тут розказано, згадали і переговорили з усіма подробицями. Потім Дюрок розпрощався зі мною і зник у напрямку до готелю, де жив, а я, покурюючи, випиваючи і слухаючи музику, пішов душею в Чудову Країну і довго дивився в ту сторону, де був мис Гардена. Я розмірковував про слова Дюрока про Ганувера: «Його розум вимагав живої казки; душа просила спокою». Здавалося мені, що я знову бачу раптову появу Моллі перед ошатним натовпом і чую її переривчасті слова:

— Це я, милий! Я прийшла, як обіцяла! Не сумуйте тепер!

ГАНЕБНИЙ СТОВП

Оповідання

I

Поки мешканці Кантервільської колонії бродили по болотах, корчуючи пні, на зрізі яких могли б вільно, дриґаючи п'ятами, всістися шість чоловік, поки вони були зайняті грубим насиченням голоду, боротьбою з бродячими елементами країни і вбиванням паль для фундаменту майбутніх своїх гнізд, — найсуворіший любитель моральності міг би звинуватити їх хіба лише в пристрасті до енергійних виразів.

Коли доми були відбудовані, поля поорані, повішені деякі вивіски з написами: «школа», «готель», «в'язниця» тощо, і життя потекло нудно-корисним струменем, як полонена вода дренажної труби, — почалися пригоди. Еру пригод відкрив класично скупий Гласин, програвши марнотратному, люблячому пожити Петагру все, що мав: будинок, коней, одяг, сільськогосподарські машини, — і залишившись лише в тому, що підлягає пранню.

Потім були крадіжки, підробка заповіту, барикада на перехресті, коли троє божевільних захищали права на свою ділянку з магазинками в руках; один з них, убитий, був піднятий з міцно стиснутою зубами сигарою. Від одного чоловіка втекла дружина; до іншого, який мав чарівну подругу і двох малюків, приїхала, розшукавши адресу, з далекого заходу плачуча, багато одягнена жінка; у неї були чудові, новенькі валізи і руде волосся. Останнє, що обурило ширококостих жінок і бородатих чоловіків Кантервіля, які скуштували, до речі сказати, за вісім місяців життя в переселенських наметах всі пташині принади грубого флірту, — було мерзенне, негідне порядної людини, викрадення милої дівчини Дезі Крок. Вона була гарнесенька і тиха. Хто довго дивився на неї, починав відчувати себе так, ніби все його тіло обволікає тремтяча світла павутинка. У Дезі було багато шанувальників, а викрав її Гоан Гнор ввечері, коли в курній перспективі освітленій надвечірнім сонцем вулиці важко розібрати, чи побилися бики, що повертаються з водопою, чи, затискаючи рукою рот дівчині, звалюють на сідло полонянку. Гоан, утім, завжди був ввічливий, хоча і жив самотньо, що, як відомо, сприяє грубості. Тим більше ніхто не чекав від цієї людини такого шаленого вчинку.

Достовірно одне, що за тиждень перед цим на якомусь балу Гоан довго і тихо говорив з дівчиною. Ті, хто спостерігали за ними бачили, що молодий чоловік стоїть з жалюгідним лицем, блідий і не в собі — «Я нікого не люблю, Гоан, повірте мені», — сказала дівчина. Жінка, яка розчула ці слова, була на вершині блаженства три дні: вона передавала цю фразу з різними інтонаціями і коментарями. Кінь Гоана, що мчав по лісовій галявини, оступився на промоїни і зламав ногу; викрадач був схоплений рівно через годину після скоєння злочину.

Кінний натовп, що зібрався на місці падіння коня, скупчився так тісно, що нічого не можна було розібрати в лютому русі рук і спин. Нарешті кільце розбилося, дівчину, яка лежала в непритомності, відтягнули до кущів. Брати Дезі, її батько і дядько мовчки били приваленого конем Гоана, потім, стомившись і спітнівши, відійшли, блискаючи очима, а з землі піднялась розтерзана подоба людини, відпльовуючи густу кров. Величезні синці покривали лице Гоана, він був жалюгідний і страшний, хитався і хрипів щось, схоже на слова.

Неудосконалене правосуддя глухих місць, не маючи в цьому випадку прямого приводу позбавити Гоана життя, притягнуло його, тим не менш, до відповідальності за тяжку образу Кроків і дівчини. Після довгого шуму і суперечок в землю перед готелем вбили дерев'яний стовп і прив'язали до нього Гоана, скрутивши руки на іншій стороні стовпа; у такому вигляді, без їжі і води, він повинен був простояти двадцять чотири години і потім забиратися, з добра ума, куди завгодно.

Гоан дав зробити над собою всю церемонію, рухаючись, як отруєна муха. Він мовчав. Заспівувачі Кантервілю та інші цікаві, відійшовши на пристойну відстань, помилувалися справою своїх рук і повільно розійшлися по домівках.

Стемніло. Гоан, облизуючи розбиті, присохлі до зубів губи, обдумував план помсти. Все перегоріло в його душі, він не відчував ні сорому, ні сказу; спустошений, він пригадував лише, хто і як бив його, чия річ була зліше, чий голос голосніше. Це вимагає великих сил, і Гоан скоро втомився; тоді він став думати про те, що ніколи не побачить Дезі. Він згадував солодку тяжкість її тремтячого тіла, швидке серцебиття, яке в ці кілька щасливих хвилин билося на його грудях, запрокинуту голову дівчини і свій єдиний поцілунок в те місце, де на її грудях розстебнувся ґудзик. І він замичав від ненаситної туги, напружив руки; мотузки обпалили йому шкіру суглобів. Ще ніч попереду і день!

Гоан стояв, переступаючи з ноги на ногу. Іноді він намагався запевнити себе, що все це сон, відкидав голову і, стукаючись потилицею об стовп, розбивав ілюзію. В стороні, крадькома, звучали кроки, завмирали проти Гоана і повільніше, вщухали біля перехрестя. У вікнах згасли вогні, неясний силует, часто зупиняючись, наблизився до Гоана, і покараний раптом спалахнув, почервонів у темряві аж до коренів волосся; жили скронь налилися кров'ю, відстукуючи часту дріб. Оглушливий сором потопив розум Гоана; застогнавши, він закрив очі і негайно відкрив їх. Сумне обличчя Дезі з широко розкритими очима зупинилося перед ним зовсім близько, але він не міг протягнути руку для прохання про поблажливість.

— І ви… подивитися, — сказав тихо Гоан, — відійдіть, вибачте!

— Я зараз піду, — вимовила поквапливо і пошепки дівчина, — але ви не захищалися, навіщо ви допустили все це?

— Ах! — сказав Гоан. — Слова жалю; але пізно, Дезі. Ви мучите мене, а я люблю вас. Відійдіть, ні, не йдіть… або підіть; мабуть, це найкраще.

— Мені дуже шкода вас. — Вона простягла руку, погладила розпатлане волосся Гоана швидким материнським рухом. — Ну, що ви, не плачте. Ви… чи ні, я піду, побачать.

Вона відступила в темряву, і більше її не було чутно. Здригаючись і посміхаючись, Гоан ковтав падаючі з очей, що не мигають, великі солоні краплі; від них було тепло щокам і душі.

У повітрі просвистів камінь, стукнув у стовп, зачепив Гоана по вуху рикошетом і гепнувся до ніг викрадача.

— Для вас, Дезі, — сказав Гоан, — тільки для вас.

II

Вранці, коли рух на вулицях став затримуватися, так як багато хто ніч не спав, бажаючи вранці раніше поглянути на порушника громадського спокою, Гоана відв'язали. Купка хлопців, які ніяково посміхались, підійшла до стовпа позаду, за спиною прив'язаного. Брат Дезі, ікластий і довгий богатир, порізав ножем мотузку.

— Велено відпустити, — пробурмотів він, вiдкахикуючись, — та дивись… не тиняйся в тутешніх місцях.

Гоан впав, впираючись руками в землю, встав і, хитаючись з боку в бік, немов йшов по палубі судна в бурю, подався додому. Натовп зосереджено розступився.

Через годину на дверях невеликого гоанівського будинку бовтався замок. Наглухо забиті вікна, сліди копит біля огорожі, тиша стін — все це вказувало, що воля колонії виконана. Бачили, як Гоан на другому своєму коні, білому з рудим хвостом і крупом, не озираючись, проїхав задвірками до скошеного Крокового лугу. Далі починалася лісова стежка, шлях звірів і мисливців.

Гоан їхав кроком, йому нестерпно хотілося повернути коня назад і хоч ще раз поглянути на знайоме вікно Дезі. Натягуючи поводи, він насилу піднімав набряклу руку. У струмка він затримав коня, подивившись в блискучі струмені потоку; там, знизу, зустрілося з ним поглядом опухле, темне обличчя. Вибрати місце для поселення здавалося йому дрібницею, — земля велика.

На повороті до гір, де, за синьою далечінню хащ, йшла дорога до великого портового міста, Гоан, почувши позаду незрозумілий шум, повернув голову, продовжуючи їхати і похмуро думати про майбутнє. Тупіт копит виразніше виділився в лісовому гулі, Гоан зупинився, і, задихаючись, його наздогнала Дезі.

Занадто великий, приголомшливий подив на лиці Гоана розв'язав її язика. Бентежачись, вона вислухала всі вигуки. Він думав, що розуміє, в чому справа, але боявся вірити собі. Під'їхавши ближче, Дезі сказала:

— Гоан, візьміть мене. Мені немає життя більше. Мене гризуть всі, пішов поголос, що я мала домовленість з вами. І навіть, що у нас є дитина, захована на стороні.

Гоан мовчав. Кінь, на якому сиділа дівчина, видавався йому литий з ранкового світла.

— Батько образив мене, — продовжувала Дезі. — Він говорить, що все це була лише комедія і я гріховна. Але ви знаєте, що це неправда. І вам не потрібно викрадати мене ще раз. Я винесла вибух злості й образ.

— Люба, — сказав Гоан, посміхаючись у всю ширину розбитого свого обличчя, — чоловіки стали б переслідувати вас тепер за те, що не вони намагалися заволодіти вами… а жінки — за те, що вам надали перевагу. Люди ненавидять любов. Не наближайтеся до мене, Дезі: клянуся — я не втримаюся тоді й почну вас цілувати. Вибачте мене!

Але незабаром їх голови зблизилися, і дві любові, одна та, що зароджується, інша — яка давно розгорілася пристрасною пожежею, злилися разом, як маленька лісова річка і велика ріка.

Вони жили довго і померли в один день.

КАПІТАН ДЮК

Оповідання

I

Рано вранці в маленькому городі, прилеглому до одного з будиночків громади Небесних Братів, серед картоплі, яка почала цвісти і була розсаджена правильними кущами, з'явився чоловік років сорока, у в'язаній безрукавці, морських суконних штанах і трубоподібному чорному капелюсі. У величезному кулаці людини блищала залізна лопатка. Піднявши очі до неба, повний скорботи серця, пробурмотівши ранкову молитву, чоловік заходився колупати лопаткою навколо картопляних кущиків, розпушуючи землю. Невміло, але натхненно тикаючи незвичним для нього знаряддям в самі корені картоплі, від чого невидимо кришилися під землею на дрібні шматки молоді бульби, коло яких порались, чоловік цей, вирішивши нарешті, що для спасіння душі зроблено на сьогодні досить, присів до огорожі, зарослої жимолостю і шипшиною, і за звичкою сунув руку в кишеню за люлькою. Але, згадавши, що ще третього дня трубка зламана їм самим, тютюн розсипаний і дана урочиста клятва уникати всіляких мирських спокус, які затьмарюють душу, — чоловік з лопаткою гірко і докірливо посміхнувся.

— Так, так, Дюк, — сказав він собі, — далеко тобі ще до просвітління, якщо, не встигнувши гарненько продерти очі, тягнешся вже до диявольської рослині. Ні — виснажуйся, постися і змирися, і не сміти тобі навіть згадувати, наприклад, про м'ясо. Однак страшно хочеться їсти. Кок… гм… добре робив соус до котле… — Дюк люто тицьнув лопаткою в землю. — Тваринна їжа гріховна, і я відчуваю себе тепер значно краще, харчуючись вегетаріанської кухнею. Так! Ось іде старший брат Варнава.

З-за будинку вийшов високий, сухорлявий чоловік з окулярами на качиному носі, прямим, падаючим на комір рудим волоссям, голений, як актор, сутулий і довгоногий. Його капелюх був такого ж фасону, як у Дюка, з тією різницею, що збоку тулії блищало щось на зразок плюмажу небесного відтінку. Варнава носив чорний, наглухо застебнутий сюртук, черевики з товстими підошвами та чорні брюки.

Побачивши Дюка, що стояв з лопатою, він здалеку захитав головою, підняв очі до неба і зобразив долонями, складеними разом, радісне розчулення.

— Радію та торжествую! — закричав Варнава пронизливим голосом. — Світло ранку вітає тебе, дорогий брате, за угодною Богу працею. Бо сказано: «У поті чола свого їстимеш хліб твій».

— Багато каменів, — пробурмотів Дюк, простягаючи свою важку клешню назустріч вузьким, звивистим пальцям Варнави. — Я тут трошки працював, як ви радили робити мені щоранку для очищення помислів.

— І для зміцнення духу. Хвалю тебе, дорогий брате. Паростки божої благодаті безсумнівно витіснять поступово в тобі пекельну піну і гріховність земних бажань. Як ти провів ніч? Смутився твій дух? Сідай і поговоримо, брат Дюк.

Варнава, розправивши кінчиками пальців поли сюртука, обережно сів на траву. Дюк важко сів поруч на мурашник. Варнава пильно вивчав обличчя новачка, його вічно похмурий, добряче зморщений лоб, під яким блищали маленькі, добродушні очі, які вміють, коли треба, холодно й грізно темніти; його впертий рот, товсті щоки, товстий ніс, згризені з вічного похмілля, притрушені сивиною вуса і владний вираз підборіддя.

— Що говорити, — сумно пояснював Дюк, постукуючи лопаткою. — Я, мабуть, відчайдушний грішник. З вечора, як лягли спати, довго крутився на ліжка. Не спиться; дідько зна як хотілося курити і… знаєте, це… коли тютюну немає, стільки слини в роті, що не наплюєшся. Ось і плювався. Потім нарешті заснув. І сниться мені, що Куркуль заснув на вахті, та де? — близько протоки Кассет, а там, якщо ви знаєте, такі рифи, що неробу, власне кажучи, мало було б повісити, але так як він дурний, то я тільки тріснув його по макітрі линком. Але цей мерзотник…

— Брат Дюк! — докірливо зітхнув Варнава. — Кха! Кха!..

Капітан скис і поспішно схопився рукою за рота.

— Ще «Маріанну» згадав вранці, — тихо прошепотів він. — Подумки перецілував її всю від римів до клотиків. Прощай, «Маріанна», прощай! Я любив тебе. Якщо я забув перемінити клівер, то прости — я загуляв з маклером. Так що не дратуй мене, «Маріанна», спогадами. Не смій сниться мені! Тепер тільки я зрозумів, що порятунок душі важливіша справа, ніж торгівля рибою та яблуками… так. Вибачте мене, брат Варнава.

Виплакавши це вголос, з трохи, може бути, смішною, але щирою скорботою, капітан Дюк витягнув смугасту хустку і голосно, рішуче висякався. Варнава поклав руку на плече Дюка.

— Брат мій! — сказав він проникливо. — Відійди від даремних і шкідливих мрій. Озирнись навколо себе. Де мир і спокій? Тут! Змучена душа бачить ось цих ніжних пташок, що славлять бога, метеликів, які служать проявом істинної мудрості високої творчості; земні плоди, зрошені потім благочестивих… Над головою — ясне небо, де пливуть небесні кораблі-хмари, і тихий вітерець обвіває твоє засмучене обличчя. Сон, молитва, спокій, праця. «Маріанна» ж твоя — символ користі, заздрості, бур, сп'яніння і куріння, розпусти та лихослів'я. Чи не краще, о брате мій, продати цей насичений людською гордістю корабель, щоб він не бентежив твою близьку до порятунку душу, а гроші покласти на поточний рахунок нашої громади, де розумне вживання їх принесе тобі речовинну та духовну користь?

Дюк жалібно посміхнувся.

— Добре, — сказав він через силу. — Пропадай все. Продати, так продати!

Варнава з гідністю встав, поблажливо поглядаючи на капітана.

— Тут робиться все по доброму бажанню братів. Залишаю тебе, інші чекають моєї уваги.

II

В десять годин ранку, зробивши ще ряд спустошень в картопляному городі, Дюк пішов до себе, в маленький дерев'яний будинок, одну половину якого — обширну порожню кімнату з нарочито грубими дерев'яними меблями — Варнава надав йому, а в інший продовжував жити сам. Громада Небесних Братів була досить великим селом, з порядною кількістю землі й лісу. Члени її жили по різному: неодружені — групами, одружені — відокремлено.

Капітан, на думку Варнави, як випробуваний, повинен був провести строк спокуси ізольовано; цьому допомагало ще те, що у Дюка існували грошенята, а грошенята скрізь вимагають деякого комфорту.

Підсліпуватий, корявий хлопець з'явився в дверях, тягнучи з половини Варнави сніданок Дюку: кружку молока та шматок хліба. Смиренно схрестивши на грудях руки, хлопець віддалився, кривляючись і задкуючи, а капітан, сердито понюхавши молоко, похмуро покосився на хліб. Їжа ця була йому не до смаку; проте, твердо зважившись піти від грішного світу, капітан нашвидку проковтнув сніданок і розкрив Біблію. Перш ніж взятися за читання, капітан сором'язливо помріяв про чудові біфштекси зі смаженою іспанською цибулею, які вмів божественно робити кок Сігбі. Ще згадалася йому синя скляна стопка, яку Дюк любовно огладжував вдячним поглядом, а потім, провівши для більшої смакоти рукою по животу і крякнувши, повільно осушував. «Яка сила ворога роду людського! «— подумав Дюк, виразно відчувши у роті привид міцного тютюнового диму. Покрутивши головою, щоб не думати про заборонені речі, капітан відкрив Біблію на тому місці, де описується вбивство Авеля, прочитав, міцно стиснув губи і з подивом зупинився, замислившись. «Авель ходив без ножа, це ясно, — міркував він, — інакше міг би вдарити Каїна головою в живіт, збити і всадити йому ніж у бік. Дивно також, що Каїна не повісили. Загалом — неприємна історія». Він перевернув пів книги і потрапив на опис втечі Авесалома. Те, що людина заплуталася волоссям в гілках дерева, спочатку розсмішило, а потім розсердило його. — Чиркнув б ножиком по волоссю, — сказав Дюк, — і міг би втекти. Дивний чудак! — Але зате дуже сподобалося йому поведінка Ноя. — Сини-то були телята, а старий молодець, — вирішив він і тут же зрозумів, що впав у гріх, і сумно підпер голову рукою, дивлячись у вікно, за яким вилася стрічка проїжджої дороги. У цей час через підвіконня виринуло чиєсь смутно знайоме Дюку перелякане лице і сховалося.

— Який чорт там видивляється? — закричав капітан.

Він підбіг до вікна і, перехилившись, заглянув униз.

У кропиві, присівши навпочіпки, причаїлися двоє, підіймаючи вгору благальні очі: кухар Сігбі і матрос Фук. Кухар тримав між колін неабиякий вузлик з чимось таємничим; Фук же, сумно підперши підборіддя долонями, плачевно дивився на Дюка. Обидва сильно спітнілі, запорошені з голови до ніг, прийшли, очевидно, пішки.

— Це що таке?! — закричав капітан. — Звідки ви? Що розсілися? Встати!

Фук і Сігбі миттєво витягнулися перед вікном, знявши шапки.

— Сігбі. — захвилювався капітан, — я ж сказав, щоб мене більше не турбували. Я залишив вам лист, ви читали його?

— Так, капітане.

— Всі прочитали?

— Всі, капітан.

— Скільки разів читали?

— Двадцять два рази, капітан, та ще двадцяти третій для екіпажу «Морського змія»; вони прийшли в гості послухати.

— Зрозуміли ви цей лист?

— Ні, капітан.

Сігбі зітхнув, а Фук закліпав очима і витер їх рукавом блузи.

— Як не зрозуміли? — загримів Дюк. — Ви непрохідні бовдури, гнилі буйки, бродяги, — де цей лист? Сказано там чи ні, що я бажаю врятуватися?

— Сказано, капітан.

— Ну?

Сігбі витягнув з кишені аркушик і став читати вголос, обронивши загуркотівший вузлик в кропиву. «Відтепер і на віки віків амінь. Жив я, братці, погано і, страшно подумати, був справжнім язичником. Бив я деяких з вас, хоча досі не знаю, хто з вас стягнув новий брезент. Сам же, віддаючись страхітливій розпусній поведінці, дійшов до повного затьмарення совісті. Тому віддаляюся від світу спокус у тихий куточок брата Варнави для очищення духу. Прощайте. Сидите на «Маріані» і не смійте брати фрахтів, поки я не повідомлю, що робити вам далі».

Капітан самовдоволено посміхнувся — лист цей, складений насилу-насилу, він вважав прекрасним зразком промовистої переконливості.

— Так, — сказав Дюк, зітхаючи, — так, мої улюблені браття, я зустрів гідного чоловіка, який показав мені, як небезпечно потрапити в лапи до диявола. Що це бряжчить у тебе в вузлику, Сігбі?

— Для вас це ми захопили, — злякано прошепотів Сігбі, — це, капітан… холодний грог, капітан, і… кружка… значить.

— Я бачу, що ви бажаєте моєї погибелі, — гірко заявив Дюк, — але скоріше я вб’ю вам цей грог в пащу, чим вип'ю. Так от: я вийшов з трактиру, сів на тумбочку і заплакав, сам не знаю навіщо. І тримав я в руці, скільки не пам'ятаю, золота. І розсипав. Ось підходить святий чоловік і став багато говорити. Моє серце розтануло від його слів, я вирішив покаятися і поїхати сюди. Чому ви не увійшли в двері, чорти смугасті?

— Ховають вас, капітане, — сказав довготелесий Фук, — всі кажуть, що такого немає. Ще попався нам цей з бантом на капелюсі, якого бачив дехто з вами позавчора ввечері. Він-то і прогнав нас. Невтішно ми колесили тут, навколо села, а Сігбі вас у віконце помітив.

— Ні, все скінчено, — похмуро заявив Дюк, — я не ваш, ви не мої.

Фук заридав, Сігбі голосно засопів і надувся. Капітан почав щипати вуса, нервово кліпаючи.

— Ну, що на «Маріані»? — уривчасто запитав він.

— Напилися всі з горя, — сморкаючись, виголосив Фук, — третій день п'ють, скрині пропили. Маклер був, вигідний фрахт у нього для вас — швидкопсувні фрукти; лається, на чому світ стоїть. Куркуль утік зовсім, а Бенц спить на вашому ліжку в вашій каюті і говорить, що ви не капітан, а собака.

— Як — собака! — Сказав Дюк, бліднучи від люті. — Як — собака? — повторив він, висовуючись з вікна до переляканих матросів. — Якщо я собака, то хто Бенц? А? Хто, питаю я вас? А? Швабра він, остання шваб-р-ра! Ось як?! Варто було мені піти, і у вас через два дні чешуть об мене язики? А може бути, і руки? Сігбі, і ти, Фук, — забирайтеся геть! Захопіть ваш диявольський вузлик. Не спокушайте мене. Провалюйте. «Маріанна» буде скоро мною продана, а ви плавайте на якому хочете кориті!

Дюк закрив очі рукою. Гарненька «Маріанна», як жива, похитувалася перед ним, виблискуючи новими щоглами. Капітан скрипнув зубами.

— Обов'язково вичистити і провітрити трюми, — сказав він, зітхаючи, — пофарбувати клюз і камбуз та як слід прибрати в підшкіперскій. Я знаю, у вас там такий порядок, що не відшукаєш і ліхтаря. Потім відправте «Маріанну» в док і осмолить її. Палубу, якщо потрібно, поконопатити. Бенцу кажіть, що я, смиренний брат Дюк, прощаю його. І пам'ятайте, що вино — загибель, побоюйтеся його, діти мої. Прощайте!

— Що ж, капітане, — сказав ошелешений всім баченим і чутим Сігбі, — Ви, значить, переходите, так би мовити, в інше відомство? Гаразд, пропадай все, Фук, йдемо. Скажи, Фук, спасибі цьому капітану.

— За що? — невинно поцікавився капітан.

— За те, що кинули нас. Це після того, що я у вас служив п'ять років, а інші і більше. Нічого, спасибі. Фук, йдемо.

Фук підхопив вузлик, і обидва, не озираючись, віддалилися рішучими кроками в найближчий лісок — випити і закусити. Ледве вони сховалися, як Варнава з'явився в дверях кімнати, з очима, піднятими вгору, і руками, урочисто простягнутими вперед до збентеженого капітана.

— Я чув усе, о брат мій, — проспівав він речитативом, — і радію здобутої вами над собою перемозі.

— Так, я продам «Маріанну», — покірно заявив Дюк, — вона заважає мені, хлопці приходять зі скаргами.

— Зміцнись та дерзай, — сказав Варнава.

— Двадцять вузлів в повному вітрі! — зітхнув Дюк.

— Що ви сказали? — не розчув Варнава.

— Я кажу, що жвава була дуже вона, «Маріанна», і керма слухалася добре. Так, так. І чотириста тонн.

III

Матроси сіли на горбку, зарослому вересом і вовчими ягодами. Прохолодна тінь кущів тремтіла на їх сумовитих і роздратованих лицях. Фук, більш холоднокровний, людина факту, далекий був від думки робити які-небудь кроки після сказаного капітаном; але саркастичний, нервовий Сігбі не так легко заспокоювався і мирився з дійсністю. Розв'язуючи знехтуваний вузлик, він не переставав лаяти Небесних Братів і називати капітана пристойними нагоді іменами, на зразок дохлої морської свині, божевільного кисляя і т. п.

— Ось пиріг з лівером, — сказав Сігбі. — Хороший пиріжок, чесне слово. Що за скоринка! Прямо як позолочена. А ось стегенце, Фук; раз капітан гидує нашим частуванням, з'їмо самі. Грог зігрівся, але ми його похолодимо в сусідньому струмку. Так, Фук, настали чорні дні.

— Шкода, хороший був капітан, — сказав Фук. — Справді, капіташа був в повній формі. Важкуватий на руку, так; та щодо словесності не соромився, однак зайвого нічого робити не змушував.

— Не те, що на «Сатурні» або «Клавдії», — вставив Сігбі, — там, якщо роботи немає, обов'язково колупай що-небудь. Хоч пеньку тріпай.

— Звиклися з ним.

— Сухарі свіжі, м'ясо свіже.

— Хворого не розрахує.

— Та що говорити!

— Ну, поїмо!

Почавши з пирога, моряки кінчили окостом і гризінням кістки. Нарешті жбурнувши окорувальну кістку в кущі, вони взялися за охолоджений грог. Коли великий глиняний глечик став легким, а Фук і Сігбі важкими, але веселими, кухар сказав:

— Друг, Фук, не віриться щось мені, однак, щоб такий моряк, як наш капітан, зрадив своїй батьківщині. Звикся він з морем. Воно годувало його, годувало нас, годує і буде годувати багато людей. У капітана глузд за розум завернув. Виб’ємо його від Небесних Братів.

— Чого з них вибивати, — процідив Фук, — коли розуму немає.

— Не розуму, а капітана.

— Важкувато, дорогий кок, думаю я.

— Ні, — заперечив Сігбі, — сам я дійсно не знаю, як вчинити, і не зважився б нічого придумати. Але знаєш що? — запитаємо старого Більдер.

— Ось тобі на! — зітхнув Фук. — Чим тут допоможе Більдер?

— А ось! Він в цих справах собаку з'їв. Поплутай, мій милий, сімдесят років по морях — так знатимеш все. Він, — Сігбі зробив таємничі очі, — він, Більдер, був теж піратом, в молодості, та, грішив і… тсс!.. — Сігбі перехрестився. — Він плавав на голландській летючці.

— Брешеш! — здригнувшись, сказав Фук.

— Упади мені ця сосна на голову, якщо я брешу. Я сам бачив на плечі у нього червоне клеймо, яке, кажуть, ставлять духи Летючого Голландця, а духи ці без голови, і значить, без очей, а тому самі не можуть стояти у керма, і ось потрібен їм буває завжди рульової з нашого брата.

— Н-да… гм… тпру… постій… Більдер… Так це, значить, в «Кладовище кораблів»?!

— Ось, так, одразу за доками.

— І то правда, — підбадьорився Фук. — Може, він і умовить його не продавати «Маріанну». Шкода, суденце-то дуже чудове.

— Так, адже прикро, — зі сльозами в голосі сказав Сігбі, — адже свій він, Дюк цей нещасний, свій, товариш, бестія морська. Як без нього будемо, куди підемо? На баржу, чи що? Тепер розпал навігації, на всіх судах всі комплекти повні; або ти, може бути, не проти юнгою тріпатися?

— Я? Юнгою?

— Так чого там. Рушимо до старця Більдера. Заплачемо, в ноги впадемо: допоможи, старий розбійник!

— Ходімо, старий!

— Йдемо, старина!

І обидва вони, здорові, в розквіті сил люди, що ніжно називали один одного «старими», обнявшись, покинули пагорб, затягнувши фальшивими, але одушевленими голосами:

Дозвольте вам сказати, сказати,

Дозвольте розповісти,

Як в бурю вітрила в’язати,

Як вітрила пов'язати.

Дозвольте вас на саллінг взяти,

Ах, вас на саллінг взяти,

І в руки мокрий шкот вам дати,

Вам шкотик мокрий дати…

IV

Більдер, або Морський Ганчірник, як називала його вся гавань, від останнього чистильника чобіт до елегантних командирів військових судів, міцно осів у Зурбагані з незапам'ятних часів і оселився в піщаній, закинутої частині гавані, відомої під ім'ям «Кладовища кораблів». То було щось на зразок звалищного місця для зношених, розбитих, куплених на злам вітрильників, барж, човнів, баркасів і пароплавів, переважно буксирних. Ці сумні останки колись відважних і бурхливих подорожей займали площу не менше двох квадратних верст. У розсохлих кормах, в дірявих трюмах, де вільно гуляв вітер і хлюпалася дощова вода, в жалібно скрипучих від ветхості капітанських рубках тулилися по ночах парії гавані. Дивні процвітали тут заняття і промисли… Більдер обрав ремесло морського ганчірника. На маленькому парусному човні з невеликою кішкою, прив'язаною до довгого шкерту, борознив він цілими днями Зурбаганську гавань, вивуджуючи кішкою з дна морського залізні, ганчіркові і всякі інші покидьки, потім, сортуючи їх, продавав скупникам. Крім цього, він виконував роль оракула, пророкуючи погоду, щасливі дні для відплиття, відшукував вдало крадене і викривав злодія з допомогою решета. Контрабандисти молилися на нього: Більдер розшукував їм секретні куточки для висадок і навантажень. При всіх цих приватних заробітках був він, однак, бідний, як церковна миша.

Прозорий день згасав, і сонце заривалось в пагорби, коли Фук і Сігбі, з присохлими від спеки язиками, вступили на в'язкий пісок «Кладовища кораблів».

Тиша, глибока тиша минулого оточувала їх. Вечірній грім гавані ледь доносився сюди слабкою, безсилою луною, що нагадує дзвін у вухах, зрідка лише пронизливий крик сирени пароплава, що відходив, наганяв пішоходів або випадково налітав мартин, плакав і сміявся над зламаними щоглами мерців, поки вічна ненажерливість і апетит до риби не тягнули його назад в живу поверхню хвиль. Серед кістяків барж і бригів, що нагадують оголеними тимберсами жахливі скелети риб, визирала зрідка напівзасипана піском корма з написом тривожним для серця, з облупленими і відпалими літерами. «Наді…» — прочитав Сігбі в одному місці, в іншому — «Переможець», ще далі — «Ураган», «Сміливий»… Всюди валялися дошки, шматки обшивки, канатів, трупи собак та кішок. Проходи між напівзгнилими суднами нагадували своєрідні вулиці, без стін, з одними лише заворотами і кутами. Безформні довгі тіні схрещувалися на білому піску.

— Наче тут, — сказав Сігбі, зупиняючись і озираючись. — Не видно димку з палацу Більдера, а без димку щось я підзабув. Тут як в лісі… Гей!.. Чи нема кого з жителів? Гей! — Останні слова кухар не прокричав навіть, а прорепетував, і не без успіху; через п'ять-шість кроків з-під перекинутого розщепленого човна висунулася кудлата голова з печаткою приємних роздумів в обличчі і бородою, що утримувалась вельми безтурботно.

— Це ви кричали? — ласкаво запитала голова.

— Я, — сказав Сігбі, — шукаю цього чаклуна Більдера, забув, де його особняк.

— Хороший голос, — заявила голова, погойдуючись, — голос гучний, кінський такий. У човні у мене загуло, як у бочці.

Сігбі надумав образитися і набирав вже повітря, щоб відповісти з гідною його самолюбству їдкістю, але Фук смикнув кухаря за рукав.

— Ти розбудив людину, Сігбі, — сказав він, — подивися, скільки у нього в волоссі соломи, пуху і трісок; не дай бог тобі прокинутися під свій власний окрик.

Потім, звертаючись до голови, матрос продовжував:

— Вкажіть, наймиліший, нам, якщо знаєте, халупу Більдера, а так як ніщо на світі даром не робиться, візьміть на пам'ять цю регалію. — І він кинув до підборіддя голови мідну монету. Негайно ж з-під човна висунулася рука і прикрила подарунок.

— Ідіть… за напрямком кіля цього човна, під якою я лежу, — сказала голова, — а потім зустрінете яр, через нього перекинуто колоду…

— Ага! Перейти через яр, — кивнув Фук.

— Мабуть, якщо ви любите повертатися. Як ви дійшли до яру, не переходячи його, беріть вліво і йдіть по березі. Там помітите високий піщаний гребінь, за ним-то і живе старий.

Приятелі, слідуючи вказівкам голови, незабаром підійшли до піщаного гребеня, і Сігбі, розпізнавши місцевість, ніяк не міг усвідомити собі, чому сам не відшукав відразу всім відомого майданчика. Вирішивши нарешті, що у нього «голова була не в порядку «через» цього ренегата Дюка», кухар повів матроса до низької двері халупи, що носила поетичну назву: «Палац Більдера, Короля Морських Ганчірників», про що сповіщав напис, зроблений паленою пробкою на клаптику парусини, прибитому під дахом.

Оригінальна будівля ця сильно нагадувало споруди нинішніх футуристів як за різноманітністю матеріалу, так і по безсоромності в його розташуванні. Головний корпус «палацу» за винятком однієї стіни, саме тієї, де були двері, становила рівно відпиляна корма старого галіота, корма без палуби. А тому що Більдер, будучи не в силах перевернути корму кілем вгору, влаштував ще рід куполоподібного даху на зразок куп термітових мурах, так що все загалом грубо нагадувало відкушене з одного боку яблуко. Весь ефект будівлі представляла штучно виведена стіна; до складу її, по розряду матеріалів, входили:

1) дошки, обрубки колод, вербові кошики, порожні ящики;

2) шворні, зламаний умивальник, відра, консервні бляшанки;

3) битий фаянс, бите скло, порожні пляшки;

4) кістки і цегла.

Все це, сумлінно скріплене палицями, землею і краденим цементом, утворило стіну, до якої можна було притулитися з небезпекою для костюма і життя. Лише акуратно прорізані низькі дощаті двері та єдине віконце в протилежній стіні — справжній круглий ілюмінатор — вказували на деяку архітектурну вибагливість.

Сігбі штовхнув двері і, зігнувшись, увійшов, Фук за ним. Більдер сидів на лавці перед значною купою непотрібу. Невелика залізна грубка, оберемок морської трави, що служила постіллю, лавка і таємничий дерев'яний бочонок з краном — таке було убрання «палацу» за винятком купи, до якої Більдер відносився зосереджено, не звертаючи уваги на прибулих. На превеликий подив Фука, який очікував побачити напівроздягненого, обірваного старого, він переконався, що Більдер для своїх років ще великий франт: суконна фуфайка його, підхоплена у брюк червоним поясом, була чиста і міцна, а парусинові штани, забруднені смолою, були зовсім нові. На шиї Більдера пістрявіло навіть щось на зразок кольорової хустки, скрученої морським вузлом. Під шапкою сивого волосся, що переходило в такі ж круто навислі брови і щетинисті баки, ворочалися колючі очі-щілини, освітлюючи висохле, жорстке і похмуре обличчя із застиглою усмішкою.

— Добр… здрастуйте, — нерішуче сказав Сігбі.

— Угу! — відповів Більдер, подивившись на нього збоку поглядом людини, що дивиться через окуляри… — Кх! Гум!

Він витягнув з купи рвану жіночу калошу і кинув її в розряд більш дорогих предметів.

— Допоможи, Більдер! — заволав Сігбі, в той час як Фук дивився почергово то в рот товаришеві, то на таємничий бочонок в кутку. — Все ти знаєш, скрізь бував і всюди… як це кажуть… з'їв собаку.

— Ближче до вітру! — прошамкотів Більдер, відправляючи коров'ячий череп в колекцію кістяного товару.

Сігбі не змусив себе чекати. Відтягуючи рукою комір блузи, душив його розпалену шию, кухар почав:

— Утік капітан від нас. Пішов до сектантів, до Братів Небесних цих, щоб їх об землю гепнуло! Не хочу і не хочу жити, каже, з вами, язичниками, і сам я язичник. Хочу рятуватися. М'яса не їсть, не п'є і не курить і судно хоче продати. До чого ж прикро це, старий! Ну, що ми йому зробили? Чим винні ми, що тільки на палубі шматок можемо свій заробити?.. Ну, розсуди, Більдер, чи добре стало тепер: пішло злодійство, бійки; горілку — не те що п'ють, а вмиваються горілкою; «Маріанна» загиджена; ні вдень, ні вночі вахти ніхто не хоче тримати. Йому до своєї душі діла багато, а до нашої — тьху, тьху! Але вже й пошукати такого в нашій справі майстра, зрозуміло, окрім тебе, Більдер, тому що, як кажуть…

Сігбі згадав Летючого Голландця і, злякавшись, зупинився. Фук зблід; миттєво фантазія намалювала йому диявольський корабель-привид з Більдером біля штурвала.

— Угу! — промимрив Більдер, розглядаючи уламок свинцевої трубки, залізне кільце і старий мотузяний килимок і, мабуть, порівнюючи цінність цих предметів. Через мить усі вони, як букви з рук досвідченого складача, трясучи, полетіли до своїх місць.

— Допоможи. Більдер! — молитовно закінчив схвильований кухар.

— Чого вам варто! — Підхопив Фук.

Запала мовчанка. Очі Більдер світилися лукаво і тихо. Як і раніше він дивився в купу і сортував її, але один раз помилився, кинувши ганчірку до кісток, що вказувало на деяку задумливість.

— Як звуть? — хрипнув беззубий рот.

— Сігбі, кок Сігбі.

— Не тебе; того дурня.

— Дюк.

— Скільки років?

— Тридцять дев'ять.

— Судно його?

— Його, власне.

— Давно?

— Десять років.

— Миє, тре, чистить?

— Як улюблену кішку.

— Скажіть йому, — Більдер повернувся на лавці, і прохачі зі страхом заглянули в його гострі, блискучі очі-точки, усміхнені залізним, спокійним сміхом старезного минулого, — скажіть йому, цуценяті, що я, Більдер, якого він знає двадцять п'ять років, стверджую: ніколи в житті капітан Дюк не наважиться пройти на своїй «Маріанні» між Вардом і Зурбаганом в протоці Кассет з повним вантажем. Забирайтеся!

Сказавши це, старий підійшов до таємничого барила, націдив в кухоль вельми підозріло-ароматичної рідини і дбайливо проковтнув її. Не знаючи — дивуватися чи дякувати, плакати чи танцювати, кухар вийшов спиною, надівши шапку за дверима. Негайно ж вивалився і Фук.

Фук не розумів анічогісінько, але кухар був людиною з більш тонким міркуванням; коли обидва, стомлені і запилені, прийшли нарешті до харчевні «Тверезого мандрівника», він переварив сенс сказаного Більдером, і, хоч з деяким сумнівом, але все-таки схвалив його.

— Фук, — сказав Сігбі, — напишемо, чи що, цьому Дюку. Нехай проковтне пілюлю від Більдера.

— Образиться, — заперечив Фук.

— А нам що. Пішов, так терпи.

Сігбі зажадав вина, паперу і чорнила і вивів безграмотно, але від чистого серця наступне:

«Ніколи Дюк не наважиться пройти на своїй» Маріанні «між Вардом і Зурбаганом в протоці Кассет з повним вантажем. Це сказав Більдер. Всі сміються.

Екіпаж «Маріанни».

Хмільні поплелися товариші на корабель. Гавань спала. Від ліхтарів судів, відображень їх і зірок у небі весь світ здавався оксамитовою прірвою, повною вогнів вгорі і внизу, усюди, куди сягало око. У молу, поскрипуючи, штовхалися на брижах чорні шлюпки, і чорна вода під ними виблискувала іскрами. Біля поштової скриньки Сігбі зупинився, опустив лист і зітхнув.

— Ясно, як пістолет і його бабуся, — промовив він, ніжно цілуючи ящик, — що Дюк розкремсає тебе, сердечна цидулка, в дрібні клаптики, але все-таки! Все-таки! Дюк… Не забувай, хто ти!

V

Увечері в неділю, після стомлюючого бездіяльного дня, співу духовних віршів і проповіді Варнави, що обрав на цей раз тему про некористолюбство, капітан Дюк сидів у себе, занурений то в благочестиві, то в гріховні роздуми. Нудьга мучила його, і роздратування, викликане вчорашнім невдалим уроком орання, коли, як здавалося йому, навіть кінь докірливо поглядала на незграбного капітана, що взявся не за свою справу, вляглося не цілком, змушуючи говорити самому собі гіркі речі.

— «Плуг, — розмірковував капітан, — плуг… Адже не мудрість ж особлива яка в ньому… але навіщо кінь присідає? «говорячи так, він не пам'ятав, що круто натискав леміш, від чого навіть три коні не могли б рушити його з місця. Потім він мав ще кепську морську звичку — завжди тягнути на себе і по неуважності проробляв це досить часто, змушуючи кобилу танцювати туди-сюди. Поле, зоране до кінця таким способом, нагадувало б поверхню місяця. Крім цієї вельми великої для величезного самолюбства Дюка неприємності, сьогодні він різко посперечався з шкільним вчителем Клоскі.

Клоскі прочитав в газеті про загибель гігантського пароплава «Корнеліус» і, незважаючи на глузливий вигук Дюка: «Ага!», став стверджувати, що майбутнє в морському справі належить саме цим «плотам», як зневажливо називав «Корнеліуса» Дюк, а не первісним «вітряками», як визначив парусні судна Клоскі. Ужалений, Дюк встав і заявив, що, як би там не було, ніколи не взяв би він Клоскі пасажиром до себе, на борт «Маріани». На це вчитель заперечив, що він моря не любить і плавати по ньому не збирається. Згнітивши серце, Дюк запитав: «А любите ви маленькі, брудні калюжі?» — І, не чекаючи відповіді, вийшов з серцем, що сильно билось, і обтяжливою свідомістю образи, завданої своєму ближньому.

Після цих спогадів Дюк перейшов до скривдженої «вітряної вертушки», «Маріанни». Порожня, високо піднявши вантажну ватерлінію над синьою водою, погойдується вона на рейді так тяжко, так жалісно, як живе, як істота, що зітхає всією груддю, і в міцних реях її посвистує непотрібний вітер.

— Ах, — сказав капітан, — що ж це я ятрю себе? Треба вийти пройтися! — прикрутивши лампу, він відкрив двері й пірнув у глуху, з гавкаючими собаками темряву. Постоявши трохи посеред сплячої вулиці, капітан завернув вправо і, порівнявшись з вікном Варнави, побачив, що воно, розчинене навстіж, горить повним внутрішнім світлом. «Читає або пише», — подумав Дюк, заглядаючи в глибину приміщення, але, на свій подив, зауважив, що Варнава виробляє якусь дивну маніпуляцію. Стоячи перед столом, на якому, підігріваючись спиртівкою, вирував киплячий чайник, брат Варнава обережно проводив по клубам пари невеликим запечатаним конвертом, час від часу пробуючи підчепити заклейку столовим ножем.

Як не був наївний Дюк в багатьох речах, проте ж заняття Варнави було вельми прозорим. — «Ось як, — оторопівши, прошепотів капітан, присідаючи під вікном до висоти шиї, — перевірку пошти здійснюєш, чи що так? «На мить стало сумно йому бачити від шановної особистості непорядний вчинок, але, побоюючись судити передчасно, вирішив він почекати, що буде робити Варнава далі. «Може бути, — міркував, затамувавши подих, Дюк, — він не розклеює, а заклеює?». Тут відбулося щось, що спростувало цю надію. Варнава, водячи листом над гарячою парою каструльки, впустив пакет у воду, але, намагаючись схопити його на льоту, перекинув спиртівку разом з посудом. Трясучись, полетіло все на підлогу; блиснув, сичачи, залитий водою синій вогонь і погас. Відчайдушно сплеснувши руками, Варнава моторно вихопив з калюжі мокрий лист, потім, вирішивши, що адресату повертати його в такому вигляді все одно дивно, поспішно розірвав конверт, побіжно переглянув текст і, сунувши листок на підвіконня, майже до самого носа капітана, який швидко нагнув голову, побіг у коридор за ганчіркою.

— Оце так! — сказав капітан, червоніючи як хлопчик, — вкрав лист брат Варнава! — обережно виглянувши, побачив він, що в кімнаті нікого немає, і почасти з цікавості, а більше з любові до всього таємничого нахилився до лежавшого перед ним листка, розмірковуючи вельми резонно, що лист, що зазнав стільки маніпуляцій, варто прочитати. І ось, стиснувши кулаки, прочитав він те, що, висунувши від старанності язика, писав Сігбі.

Він прочитав, повернувся спиною до вікна і повільно, навшпиньках, немов проходячи повз сплячих, пішов від вікна в бік городів. Було так темно, що капітан не бачив власних ніг, але він знав, що його щоки, шия і ніс яскравіше од маку. Безсумнівне шпигунство Варнави мало цікавило його. І Варнава, і Небесні Брати, і вчитель Клоскі, і невміння орати — все було злизано в цей момент тієї смертельною образою, яку завдав йому світ в особі Морського Ганчірника. Хто завгодно міг би сказати це, тільки не він. Решта можуть говорити що завгодно. Але Більдер, якому двадцять років тому на палубі «Веги», де той служив капітаном, дивився він в очі віддано і боягузливо, як юне щеня дивиться в досвідчені очі матері; Більдер, кожне вказівку якого він брав до серця ближче, ніж поцілунок нареченої; Більдер, знаючий, що він, Дюк, два рази терпів корабельну аварію, сходячи на шлюпку останнім; цей Більдер заочно, а не в очі висміяв його на потіху всій гавані. Так! Дюк зціпив руками голову і опустився на землю, до огорожі. Пряма душа його не підозрювала ні наміру, ні інтриги. Правда, Кассет дуже небезпечний, і не багато заради скорочення шляху ризикують йти їм, щоб не огинати Вард; але він, Дюк, хіба з боягузтві уникав «Божевільного протоку»? Найменше так. Обережність ніколи не заважає, та й потреби прямій не було; але, якщо пішло на те…

— Чекай, чекай, Дюк, не гарячкуй, — сказав капітан, відчуваючи, що потіє від скорботи. — Кассет. Зліва гора, маяк, біля виходу буруни і лівіше плоска, зазначена на всіх картах мілина; фарватер південніше, і форма його нагадує гітару; в перехопленні впоперек дві лінії рифів; відлив на дев'ять футів, після нього можна стояти на каменях по щиколотку. Сильний косий протяг відносить на мілину, значить, виходячи через Вард, забирати проти течії до берега і між рифами — так… — Капітан описав у темряві пальцем латинське S. — Потім біля виходу уздовж бурунів на норд-норд-ост і біля маяка на пів кабельтова до берега — чик і готово! «Зрозуміло, — гірко продовжував міркувати Дюк, — всі дивляться тепер на мене, як на пропащого. Я для них мертвий. А про мертвого можна базікати що завгодно і кому завгодно. Навіть Варнава знає тепер — негідний шпигун! — на яку дрібну монету розмінюють капітана Дюка». Тяжко зітхаючи, ловив він себе на докорах совісті, яка твердила йому, що скоєно за кілька хвилин безліч смертельних гріхів: піддався гніву і гордості, впав у зарозумілість, вилаяв Варнаву шпигуном… Але вже не було сил боротися з владним закликом моря, яке принесло йому корявим, що нагадує вітряні брижі, почерком Сігбі любовний, ніжний докір. Урочисто помовчавши в душі, капітан випростався на весь зріст; відчайдушно махнув рукою, прощаючись з праведним життям, і, далеко жбурнувши формений циліндр Небесних Братів, встав грішними колінами на брудну землю, сином якої був.

— Боже, прости Дюка! — бурмотіла ця стара дитина, сморкаючись у фулярову хустку. — Безодня, звичайно, мені судилася, і нічого з цим вже не поробиш. Якщо б не Кассет — чесне слово, я продав би «Маріанну» за півціни. Вельми прикро. Піду до моїх дітлахів — пропадати, так вже разом.

Вставши і вже кукурікаючи, як в ясний день на палубі після восьмигодинної склянки, коли горло кричить само собою, невинно і безпредметно, виражаючи цим повноту життя, Дюк переліз огорожу, промарширував по огірках і капусті і, здолавши другий, більш високий паркан, вдарився по дорозі до Зурбагана, жадібно дихаючи на повні груди, — прямою дорогою, як висловився він, трохи згодом, сам, — в пекло.

VI

Вірші про «пташку, що стежкою лих ходить весело, не передбачаючи від сього ніяких наслідків», сміливо можна віднести до семи матросів «Маріанни», які на сході сонця, після безсонної ночі, розташувалися на юті, з добряче пом'ятими лицями, віддаючись кожен заняттю, більш відповідальному його нахилам. Легковажний Бенц, перехилившись за борт, лукаво розмовляв з гарненькою прачкою, що зупинилася на молу; Сігбі, проклинаючи життя, гримів на кухні каструлями, кидаючи в серцях ложки і ножі; Фук меланхолійно лагодив рвану шапку, старанно слинив не тільки нитку, але і вушко величезної голки, потрапити в яке уявлялося йому, проте ж, справою вельми поважною і славною; а Мануель, Крісс, Тромке і боцман Бангок, сидячи на задраєному трюмі, грали попарно в шістдесят шість.

Раптово сильно як під слоном заскрипіли сходні, і на палубу під низькими променями сонця вповзла тінь, а за нею, з змученим від дум і ходьби лицем, без шапки, твердо ступаючи тверезими ногами, виріс і зупинився у штирборту капітан Дюк. Він повільно спідлоба оглянув палубу, крякнув, витер долонею піт, і невловима, сором'язлива тінь посмішки здригнулася в його кам'яних рисах, пропавши миттєво, як випадкова складка вітрила при повному вітрі.

Бенц відскочив від борту з швидкістю спущеного курка. Дівчина, що стояла внизу, розкрила від подиву маленький, дитячий рот при вигляді настільки загадкового зникнення кавалера. Сігбі, обернувшись на розчинені двері кухні, пролив суп, зірвав шапку, надів її і знову зірвав. Фук з переляку відразу, судорожно потрапив ниткою у вушко, але тут же забув про свій подвиг і схопився. Гравці завмерли на ногах. А «Маріанна» погойдувалася, і в струнких снастях її гудів потрібний вітер.

Капітан мовчав, мовчали матроси. Дюк стояв на своєму місці, і ось — повільно, як би не вірячи очам, команда підійшла до капітана, ставши колом. «Неначе нічого не було», — думав Дюк, намагаючись визначити собі лінію поведінки. Спокійно по черзі зустрівся він очима з кожним матросом, пильно стежачи, чи не блисне затаєна в кутку губ посмішка, чи не здригнеться самовдоволеною гримасою обличчя боцмана, не пустить сльозу Сігбі. Але зі звичайною привітною готовністю дивилися на свого капітана делікатні, розуміючі його стан моряки, і тільки в самій глибині очей їх іскрилося людське тепло.

— Що ти думаєш про вітер, Бангок? — сказав Дюк.

— Хороший вітер, пане капітане, дай бог всякого здоров'я такому вітру; зюйд-ост на два тижні.

— Бенц, принеси-но… зі своєї каюти мою білу шапку!

Бенц, злякавшись, зник.

— Підняти якір! — закричав капітан, відчуваючи себе вдома, — ви, п'яниці, нечупари, нероби! Чому шлюпка спущена? Підняти негайно! Закріпити ванти! Прибрати сходні! Ставити вітрила! «Маріанна» піде без вантажу в Алан і повернеться — чуєте ви, боягузи? — з повним вантажем через Кассет.

Він заспокоївся і додав:

— Я вам покажу Більдера.

ПРИМІТКИ

Линьок — коротка мотузка, тонше одного дюйма (25 мм), з вузлом наприкінці, служила на судах для покарання.

Авессалом — син біблійного царя Давида, помер, заплутавшись волоссям у листі дуба.

Фрахт — плата за перевезення вантажу, тут: пропозиція про перевезення.

Шворінь — стрижень, що вставляється в передню вісь воза, як важіль повороту.

Рим — залізне кільце для швартування, прив'язування канатів, інших снастей.

ПОЄДИНОК ВАТАЖКІВ

Оповідання

У глухих джунглях Північної Індії, близько озера Ізамет було мисливське село. А біля озера Кінобай лежало інше мисливське село. Жителі обох сіл здавна ворогували між собою, і не проходило майже жодного місяця, щоб з тієї чи іншої сторони не опинився убитим хтось із мисливців, причому вбивць неможливо було зловити.

Одного разу в озері Ізамет вся риба і вода виявилися отруєними, і жителі Ізамету сповістили мисливців Кінобая, що йдуть битися з ними на життя і смерть, щоб разом покінчити виснажливу ворожнечу. Негайно ж як тільки стало про це відомо, жителі обох сіл з'єдналися в загони і пішли в ліси, щоб там, розраховуючи напасти зненацька, покінчити з ворогами.

Минув тиждень, і ось розвідники Ізамету вистежили воїнів Кінобая, що засіли в невеликій лощині. Ізаметці вирішили напасти на кінобайців негайно і стали готуватися.

Ватажком Ізамету був молодий Сінг, людина безстрашна і шляхетна. У нього був свій план війни. Непомітно покинувши своїх, з'явився він до кінобайців і проник у намет Ірета, вождя ворогів Ізамета.

Ірет, помітивши Сінга, схопився за ножа. Сінг сказав, посміхаючись:

— Я не хочу вбивати тебе. Послухай: не мине й двох годин, як ти і я з рівними силами і рівною відвагою кинемося один на одного. Ясно, що станеться: нікого не залишиться в живих, а дружини і діти наші помруть з голоду. Запропонуй своїм воїнам те ж, що запропоную я своїм: замість загальної бійки битися будемо ми з тобою — один на один. Чий ватажок переможе — та сторона і перемогла. Йде?

— Ти правий, — сказав, подумавши, Ірет. — Ось тобі моя рука.

Вони розлучилися. Воїни обох сторін радісно погодилися на пропозицію своїх ватажків і, влаштувавши перемир'я, оточили тісним кільцем квітучу галявину, на якій відбувався поєдинок.

Ірет і Синг за сигналом кинулися один на одного, розмахуючи ножами. Сталь дзвеніла про сталь, стрибки і помахи рук ставали все порив частіше і загрозливіше і, знайшовши момент, Сінг, проколов Ірету ліву сторону грудей, завдав смертельну рану. Ірет ще стояв і бився, але скоро повинен був звалитися. Сінг шепнув йому:

— Ірет, вдар мене в серці, поки можеш. Смерть одного ватажка викличе ненависть до переможеної стороні, і різанина відновиться… Треба, щоб ми померли обоє; наша смерть знищить ворожнечу.

І Ірет вдарив Сінга ножем у незахищене серце; обидва, посміхнувшись один одному востаннє, впали мертвими…

Біля озера Кінобай і озера Ізамет немає більше двох сіл: є одне і називається воно селом Двох Переможців. Так Сінг і Ірет примирили ворогуючих людей.

ЗМІСТ

Золотий ланцюг

Ганебний стовп

Капітан Дюк

Поєдинок ватажків

Content

Грін Олександр Золотий ланцюг

Олександр Грін ЗОЛОТИЙ ЛАНЦЮГ Повість, оповідання

ЗОЛОТИЙ ЛАНЦЮГ Повість

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Х

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

ЕПІЛОГ

I

II

III

ГАНЕБНИЙ СТОВП Оповідання

I

II

КАПІТАН ДЮК Оповідання

I

II

III

IV

V

VI

ПРИМІТКИ

ПОЄДИНОК ВАТАЖКІВ Оповідання

ЗМІСТ