Семенов Юліан

Міжконтинентальний вузол

Юліан Семенов

МІЖКОНТИНЕНТАЛЬНИЙ ВУЗОЛ

Повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Авторизований переклад з російської Надії Орлової

Переклад здійснено за виданням: Семенов Юлиан. Межконтинентальный узел. — М.: Воениздат, 1987.

Темп — І

— Чого це вони так жваво? — усміхнувся лейтенант Єльчук, стежачи за тим, як від під'їзду будинку, де жив третій секретар американського посольства, швидко від'їхали — одна за одною в різних напрямках — чотири машини співробітників ЦРУ, які працювали в Москві, звичайно, під дипломатичним прикриттям.

— До такого фокуса вони вдаються вдруге, — сказав замислено Гречаєв, неквапливо пристібуючись ременями. — Судячи з усього, гонка має бути не проста, а з трюками. — Вперше так було в епізоді, коли прикривали Тріанона…

По рації Гречаєву передали наказ спостерігати за машиною співробітника ЦРУ віце-консула Саймонза; рвонули слідом, загубившись серед тісного потоку машин.

Полковник Груздев, який чергував тієї ночі по центру, також наказав перевірити, куди поїхали всі «дипломати»: другий секретар посольства Шернер, прес-аташе Лайбл і співробітник військової місії Честер Воршоу.

Співробітники ЦРУ мчали московськими вулицями, крутили, як хотіли, — місто знали чудово, професіонали високого класу, молодці, нічого не скажеш, аси.

Біля станції «Університетська» Честер Воршоу залишив машину під знаком, що забороняв парковку, й швидко побіг до входу в метро; Шернер теж різко загальмував біля телефону-автомата на Трубній, неподалік ресторану «Узбекистан», зняв трубку й поспіхом набрав номер; мабуть, не дочекавшись відповіді, нервово натиснув пальцем на важіль і ще раз набрав номер, старанно прикриваючи спиною диск; Лайбл ніде не зупинявся, хоч крутив по місту довше за інших; повернувся до посольства, звідти через дві години подався додому. А Честер Воршоу на Старому Арбаті, там, де раніше був антикварний магазин, подзвонив з автомата; це було рівно через дві хвилини після того, як закінчив дзвонити Шернер…

… На цьому операція ЦРУ закінчилася.

Конче потрібний екскурс в історію

В останні дні свого президентства генерал Дуайт Ейзенхауер чомусь дуже часто згадував той час, коли війська союзників під його командуванням висадились у Франції; йому навіть вчувався йодистий запах водоростей, викинутих тугим, повільним прибоєм на сірий пісок узбережжя, проразливе квиління чайок (от уже воістину волають душі потонулих моряків) і ввижались очі пораненого хлопчика, мабуть, дуже тяжко: в них були сльози болю і щастя; піднявши вже ослабілу руку, він розчепірив вказівний і безіменний пальці — «Вікторі»; перша літера заповітного слова, що ввібрало в себе надію людства…

Чим більше минало років від того травневого дня, коли він, Монтгомері й Жуков зустрілись як друзі-переможці, тим прикріше ставало на душі, особливо коли лишався сам-один (хоч це траплялося рідко); втрачені ілюзії післявоєнної співдружності союзників, нове протистояння, яке в кожну мить може перерости у збройне протиборство, а це йому, військовій людині, що знала війну не з чуток, здавалося просто страхітливим.

Погодившись висунути свою кандидатуру на виборах, він не міг уявити собі, як трудно йому буде в Білому домі, який виснажливий і важкий буде невпинний натиск військових і тих груп промисловців, що одержували замовлення Пентагону; люди не зуміли (а може, й не захотіли) перебудуватися після травня сорок п'ятого; кошти, які вони вкладали в заводи, що випускали зброю для перемоги над нацизмом, і досі настійно вимагали продовження щоденної справи, котра стала звичною для мільйонів робітників: випуск літаків, танків, електроніки. Будь-який різкий поворот неминуче загрожував безробіттям, зростанням інфляції, новою чорною п'ятницею на біржі.

Ейзенхауер пам'ятав, як улітку сорок шостого року росіяни запросили його до Москви і він стояв на кремлівській трибуні, коли на Красній площі проходив парад фізкультурників, а перекладач, нахилившись до його вуха, тихо сказав, що кожен другий учасник параду втратив на фронті батька чи брата…

Нелегко й далеко не зразу він наважився на обережний поворот курсу: од відкритої конфронтації з комунізмом, що розпочалася незабаром після смерті Рузвельта, до зустрічі за столом переговорів; зрештою, Хрущов теж генерал і втратив на фронті сина, війну знав, як і він, Айк, не з книжок і не з кінофільмів.

Після того, як переговори на рівні послів увінчались відносним успіхом, відбулася зустріч у Женеві й було вирішено провести конференцію глав чотирьох держав-переможниць у Парижі, Ейзенхауер викликав начальника ЦРУ Даллеса й попросив його припинити всі польоти літаків-розвідників «У-2» над Радянським Союзом.

Він з самого початку досить скептично ставився до цього заміру, який обійшовся країні тридцять п'ять мільйонів доларів; він не міг забути, як Даллес, холодно поблискуючи вузенькими скельцями окулярів, запевняв його, що в разі непередбачених обставин літак розсиплеться, зникне, перетвориться на пилюку…

— А пілот? — спитав Ейзенхауер.

— Загине, — відповів Даллес. — Усе продумано, він теж зникне.

— Але ж це неможливо! — з майже неприхованою неприязню подивився він на Даллеса. Це жорстоко й позбавлено будь-якої моральності.

— Містер президент, — відповів Даллес тихим голосом, — молоді пілоти Центрального розвідувального управління йдуть на діло свідомо. По-перше, це високий патріотизм, властивий людям нашої країни, по-друге, — якщо дивитися правді в очі, — бравада відчайдушних головорізів, готових на все… Та й до того ж ми їм дуже добре платимо… В разі трагічного кінця їхні родини не знатимуть турбот, повна матеріальна забезпеченість… Але це — в крайньому випадку, містер президент. Росіяни не дістануть наших «У-2», у них немає таких ракет, запевняю вас, ризик зовсім мінімальний…

… Незабаром після того, як газети надрукували повідомлення про точну дату зустрічі «великої четвірки» в Парижі, рано-вранці, десь близько шостої (найперше, що побачив Ейзенхауер, коли його розбудили, це косий осінній дощ, який періщив за вікном, хоч у цю пору літа тут, у Вашінгтоні, завжди стояла волога спека) помічник повідомив його, що з військової бази Адана в Туреччині зник літак ЦРУ «У-2».

— Як це так «зник»? — здивувався Ейзенхауер. — Його вкрали?

— Ні. Він вилетів, але зв'язок з ним невдовзі припинився…

— В якому напрямку вилетів «У-2»? — запитав Ейзенхауер, одягаючись. — Уточніть маршрут. Думаю, він не взяв курс на Росію?

— Ні, — відповів помічник, — з Ленглі повідомили, що літак полетів у напрямку Ірану й Афганістану…

— Слава богу, — сказав президент. — Добре, що ви мене розбудили, зараз я прийду в Овальний зал…

… Коли стало відомо, що «У-2» збили над Свердловськом, Ейзенхауер гірко посміхнувся:

— Що ж, можна вважати, зустріч у верхах розстріляно… Кому це на користь? Нам? Навряд…

Він не забув, як Даллес, якого він викликав у Білий дім, запропонував узяти на себе всю відповідальність і піти у відставку.

Ейзенхауер сухо відповів:

— Якщо я підпишу вашу відставку, то, таким чином, публічно визнаю: в цін країні править не народ, який обрав свого президента, а Ленглі, котре самовільно визначає політику Сполучених Штатів… На жаль, я не можу прийняти вашої жертви, Аллен… У цьому випадку ви примусили мене пожертвувати своїм чесним, солдатським ім'ям — в ім'я престижу цієї країни…

Ейзенхауер не міг забути тривалої наради в Білому домі напередодні вильоту до Парижа після того, коли Кремль зажадав від президента, — як необхідний крок перед початком переговорів, — офіційного вибачення за те, що сталося: літаки-розвідники роблять такі маршрути над територією дружньої держави лише перед запланованою агресією; з цим твердженням важко було не погодитись; як генерал, що планував висадку союзників у Нормандії, Ейзенхауер розумів справедливість вимоги росіян, але як президент великої держави насамперед мусив думати про протокол, в якому йшлося, — в цьому конкретному випадку, — про престиж Америки…

Він не забув, як увійшов до залу засідань «великої четвірки»; Ейзенхауер гадав, що, обмінявшись з російським лідером поглядом, він перший підійде до нього й простягне руку; це цілком можна було б вважати в якійсь мірі формою вибачення; він побачив обличчя російських міністрів Громика й Малиновського, які дивилися на нього очікувально, і в їхніх очах вгадувалася підштовхуюча доброзичливість; але Хрущов сидів, насупившись, голови не підвів, на Ейзенхауера навіть не глянув; усі спроби де Голля знайти компроміс успіху не мали, зустріч у верхах закінчилася не розпочавшись…

Повернувшись до Вашінгтона, Ейзенхауер відчув страшенну втому й уперше подумав про свій вік: боліло під лівою лопаткою й крутило коліна.

Він попросив помічника з'ясувати, хто ж по-справжньому стояв за розстрілом наради «великої четвірки»; так, звичайно, Даллес; але ж він лише виконує задумане, дістає рекомендації, не зафіксовані в жодному документі, й лише тоді запроваджує їх у життя.

Безумовно, всієї правди йому так і не довелось взнати, але певну інформацію він мав, і от зараз, перед тим як піти з Білого дому, дедалі частіше згадував той день, коли його солдати висадилися в Європі, й проразливо квилили чайки, і пахло йодистими водоростями, що лежали на сірому піщаному березі. Повільно ходячи по кабінету, Ейзенхауер став диктувати чорновик промови — прощання з нацією, так би мовити, політичний заповіт президента:

— Ми не можемо не признатися самі собі в тому, що в країні визріла якісно нова сила, — глухо говорив Ейзенхауер, раз у раз поглядаючи на червону лампочку індикатора в диктофоні, — яку я визначаю як воєнно-промисловий комплекс. Це незрима, спрямована сила, позбавлена дару історичної перспективи і служить своїм хвилинним інтересам, але зовсім не думає про те, до чого вона може привести не тільки Америку, а й усе людство, якщо її концепція переможе в цій країні…

Темп — II

Генерал Сергієнко повернувся на площу Дзержинського з наради в Кремлі дуже пізно; полковник Груздєв чекав його в приймальні; мовчки простяг червону папку з грифом «цілком таємно».

Сергієнко уважно переглянув інформацію; серед ста двадцяти телефонів, по яких могли дзвонити розвідники ЦРУ (довідку вже підготували, імовірності вичислили на комп'ютерах), підкреслив два прізвища, одне з них двічі: професор Іванов, провідний спеціаліст з ракетної техніки. Підстави для цього були: в Кремлі тільки-но повідомили, що американська сторона висловила згоду продовжити в Женеві припинені — аж ніяк не з вини Радянського Союзу — переговори про обмеження стратегічних озброєнь.

… Вночі, через вісім годин після роз'їзду розвідників ЦРУ по Москві, було зафіксовано вихід в ефір передачі Мюнхенського розвідцентру; розшифруванню, певна річ, вона не піддавалась.

Вранці Сергієнко викликав Груздева.

— Я вам потрібен, товаришу генерал? — спитав той, заходячи до кабінету.»

Сергієнко, всміхнувшись, перепитав:

— «Я вам потрібен?» Запитання таїть у собі певну безвихідь сімейної трагедії. Де Славін? Якщо вас не обтяжить моє прохання, пошукайте його, він мені дуже потрібен, — справу з професором Івановим я маю намір доручити йому. Сьогодні ж…

«Не треба плакати в морі»

Ірина Захарова, подруга Славіна, неждано-негадано одержала відгул, півтора тижні, й вилетіла в Піцунду, до Алябрика, в пансіонат «Апсни».

Кожного ранку вона спускалася на пляж, до самого моря, зеленого, прозорого, й лежала нерухомо, відчуваючи, як сонце стягує шкіру; могла цілий день пектися і ніколи не обгоряла, — засмага була шоколадна, рівна; «ти моє гогенівське диво, — жартував Славін, — ніжність моя…»

Перші дні вона зразу ж засипала під монотонний, заколисуючий плескіт моря працювати доводилось із «захльостом», особливо над дисертацією; потім стала брати з собою книжку: чомусь надумала вчити італійську; дуже сподобалось, як там вимовляють «прего» — «будь ласка»; Славін якось сказав їй: «Ти живеш деталлю, часом це небезпечно, люба моя, ризикуєш пропустити головне».

На четвертий день біля неї примостилися чоловік і жінка з маленькою дівчинкою: худорлявий, мовчазний чоловік і жінка з красивою сивиною. Ірина краєчком ока спостерігала, як та робила гімнастику, дуже стомливу, не менше години; «От молодець, мабуть, уже під сорок, а як прекрасно збереглася, чудова фігура, тримається, не розповзлася — це ж трагедія багатьох жінок…»

Після гімнастики жінка довго плавала вздовж берега, а потім бавилася з маленькою, кидаючи їй великий гутаперчевий м'яч; дівчинка верещала від щастя, ганялася за м'ячем по пляжу; якось спіткнулася об Ірину, впала на неї; обнявши м'яке піддатливе тільце — лопаточки, наче крильця, й Ірина відчула особливий дитячий запах: молоко й квіткове мило; справжня втіха…

— Як звати вашу донечку? — спитала Ірина, піднявши маленьку перед собою.

— Це онука, — всміхнулася моложава жінка. — Машенька.

Ірина поцілувала дівчинку, неохоче випустила її з рук, — така довірлива ніжність, — і рантом подумала: «А я ж молодша за цю бабусю лише на шість років. Ну, на сім, щонайбільше… А в мене немає такого маленького, ніжного чуда… І, судячи з усього, не передбачається…»

… Останні слова здалися їй такими жахливими, що вона схопилася з лежака й кинулася в море; плавала вона професіонально; колись виступала по першому розряду; відмахавши кролем метрів двісті, перевернулася на спину: «Мені ще не вистачало в морі плакати…»

«Будь-яке розставання — це трошечки смерть…»

— Отже, тепер можете частувати тільки пивом? — усміхнувся Славін. — Будинок літераторів включився у всенародну боротьбу за тверезість?

— Ще й як, — відповів Степанов. — І літератори також. Але по-різному: плакальники почали більше, ніж колись, стогнати, що пияцтво на Русі пішло від Петра, — віддав, мовляв, на поталу чужоземцям святині, до нього всі, як один, були непитущими; «веселие на Руси есть пити» — від лукавого, від фальсифікаторів історії, чужорідна змова проти нації, ну, а ті, кого величають авторами книг про «ділових людей», знову кинулися в атаку на нашу бюрократичну нерухомість: «пияцтво можна по-справжньому подолати тільки в тому разі, якщо пляшці буде протиставлено реальну альтернативу діла: тільки сік замість проклятої оковитої, а й можливість легко одержати садову ділянку, взяти позику в банку для придбання меблів, передплатити зібрання творів того письменника, який тобі до душі, а не директивно оголошеного «видатним», купити на виплату машину, легше й простіше зібрати мільйон папірців для поїздки в Болгарію чи в Берлін, — пропади все пропадом, коли подумаєш про ту тяганину, яка на тебе чекає, якщо вирішив оформитись для подорожування… «Величність порядку?» Ні, Віталію, гімн обломовщині! Вона добре вміє маскуватися, непомітно гребе під себе параграфи наших нових законоположень, перетворюючи їх не на важіль, що стимулює дію, а на традиційну тяганину… Думський дяк не в Брукліні народивсь, а, на жаль, у нас, в першопрестольній… «Думський», «дума», «подумаємо»… Меткі ми на роздуми, а коли ж робити почнемо?! Дивився торішній чемпіонат футбольних юніорів, як ми програли?

— Ні.

— Шкода… В мене серце боліло за наших хлопців… Але ж їм поставили завдання: все робити напевне, вносити м'яч у чужі ворота; воротареві удар не відбивати, неодмінно ловити м'яч, — от і не було гри; щось на зразок квартального авралу на заводі, коли треба видати план. Погано це… Вбиває дух ініціативи, змагання, виявлення самостійності гравця… Не можна планувати футбольне змагання як роботу на конвейєрі; визначив стратегію, підготував команду — і вперед! Та й у господарстві у нас так само: думаємо, мудруємо, плануємо, як довести проект до абсолюту, а от діяти — боїмося, озираємось, ждемо вказівки, щоб потім — у разі потреби — було на кого звалити… Життя — процес саморегулюючий, а ми хочемо втиснути його в прокрустове ложе заданої заздалегідь схеми — нехай навіть дуже точної… не вийде, утопія… Правильно сказав Ленін: не помиляється тільки той, хто не працює…

— Чого це ти такий злий?

— По бачив ти мене злим. Я збентежений, Віталію.

— Чим?

— Тим, що на словах усі приймають те нове, яке ми намітили, а на ділі — часто-густо дуже великої активності не виявляють, по-старому жити зручніше, вічний кайф…

— Факти? — Славін знизав плечима, повторивши: — Факти?

— Це я в тебе маю про факти запитувати. Ти контррозвідка, мислиш певними категоріями, на чутки не зважаєш і правильно робиш, бо вони до добра не приведуть, а я літератор, я шкірою відчуваю… Між іншим, — він усміхнувся, — мені в Афганістані друзі пояснили, чому найсмачніше — плов, фрукти, м'ясо — треба їсти руками… Виявляється, саме в кінчиках пальців у нас містяться точки насолоди. Не смійся, це факти, а не версія, спитай у лікарів… Облизування цих точок насолоди потрібне нервовій системі, певний масаж тих центрів, котрі регулюють людський настрій…

— Уявляю, — зітхнув Славін, — якби замість багатьох транспарантів ми в установах прикріпили таблички: «Товаришу, не забудь облизати кінчики пальців!» Американці в усіх офісах розставили таблички: «Усміхайтеся!» Ну що ж, усмішка — це гарний настрій, а він вигідний суспільству, зміцнює нервову систему співгромадян…

— Молодець Петро, — знову повторив Степанов, — він був перший, хто видав на Русі «правила хорошого тону», після нього жодного царя не цікавило, як люди поводяться в товаристві, — аби лише мовчали й не ремствували; Лермонтов недаремно писав: «Страна рабов, страна господ…» Тільки ніяк не збагну, чому наше могутнє телебачення не запросить Вячеслава Тихонова або Майю Плісецьку й не попросить їх вести щомісячну програму «Хороший тон»? Знаєш, як слухали б люди?

— Це про те, в якій руці виделку тримати, чи що? — заклопотано запитав Славін.

— Не підштрикуй, Віталію, не треба. Чорт з ним, у якій руці виделка… А от хто винен у тому, що в нас на шосе розбиті пляшки валяються? Після туристів у лісі залишається сміття, наче якісь окупанти познущалися з природи! А н установах особливо, де видають довідки — чиновники сваряться, розмовляють з відвідувачами, немов з ворогами, а не із співгромадянами, — чому це раптом?! На ідеологічних противників з Бі-бі-сі таке не повісиш, треба себе винуватити, чужих завжди легше, — виправдання власного неробства й величавого ледарства.

— А ти запропонуй ввести таку програму.

— Думаєш, не пропонував?

— Ще раз запропонуй. Під лежачий камінь вода не тече.

— Пам'ятаєш заповіт Щедріна синові?

Славін сумно посміхнувся:

— «Найвище ціни звання літератора російського»?

— Саме так. Літератор — субстанція, з якої здерли шкіру; настирність несумісна з його єством, комплекси гуркочуть: «нав'язуюсь», «настирно»…

— Пиши про це в своїх книжках.

— Писав. Ну й що?

— «Настирно», Дмитре, це коли для себе. А якщо для загальної справи, тоді треба шукати інше слово.

Степанов постукав себе по лобі:

— Тут я розумію, Віталію, але тут, — він поклав руку на серце, — інша субстанція; голова належить суспільству, серце — твоє, і нічого з цим не вдієш…

Славін раптом усміхнувся:

— Ти коли-небудь думав, чому в Пушкіна, та й в інших поетів найчастіше напарницею героя в любовних утіхах є пастушка?

— Ні.

— Мені невропатологи пояснили… Теж від комплексу… З простою, чарівною, не обтяженою правилами хорошого тону дівчиною легше відкрити себе, не потрібен неодмінний політес, немає страху, що тобі відмовлять, що станеш посміховиськом в очах світу…

— Це ти мене таким чином відлупцював?

Славін похитав головою:

— Ні-і, Дмитре, коли вже я б'ю, то з усього розмаху… Послухай, у тебе немає знайомих на станції техобслуговування?

— Є.

— Ірина в Піцунді відпочиває, а мені колодки треба поміняти…

— Ти ж начальник! Тебе шофер возить, — сказав Степанов.

— А в неділю? — Славін засміявся. — Я без Ірини як без рук.

— Чому ти й досі не одружився?

— Запитання не коментується, — відповів Славін, — тим паче воно бумерангове: чому ти не розлучаєшся з Надією, хоч уже п'ятнадцять років живеш окремо?

— Добре, поїдемо в наш гараж, — зітхнув Степанов, — там хлопці все миттю зроблять… У нас тепер найкраще техобслуговування, Віталію, в кооперативних гаражах: якість і час гарантовано.

— Не поїду, — відповів Славін, — ти безвідповідальний письменник, тобі можна, а я службова особа, — була б Ірина, її послав, би.

— Тоді скажи мені, службова особо, де записано, що в кооперативному гаражі не можна ремонтувати машин?

— А де сказано, що можна?

— От ми з тобою і прийшли до головного: поки ми не видамо зводу законів, де буде чорним по білому надруковано: що можна, а чого не можна, — лише тоді по-справжньому розкрутиться ініціатива й діловитість. Ми, Віталію, традиційно майстри на заборони, ось де заковика… Ініціатива ж вимагає дозволеності. Знов-таки добре було б показати по телебаченню виступ розумного юриста, одну годину на місяць, відповіді на найгостріші питання: що можна й чого не можна, з посиланням на закони і кодекси, — як це допомогло б і робітникам, і бригадному підряду, й керівникам! Ти, до речі, знаєш, хто такий «шабашник»?

— Як хто? Гад і здирник.

— Як би ми без цього здирника корівники будували й клуби? — зітхнув Степанов. — Так от, тлумачний словник російської мови трактує це поняття зовсім протилежно тому змістові, який вкладає в нього наша журналістика. По-перше, «шабаш», від якого походить термін, що так дратує старателів общинної рівності, є день молитви, субота по-древньоєврейськи, а по-нашому «шабаш» означає «відпочинок, кінець роботи, час відпочинку». Справжній сьогоднішній смисл цього слова я зрозумів з такого пояснення великого філолога Володимира Даля: «По шабашках на себе працюємо», тобто заробіток на сім'ю тоді, коли інші гуляють у суботу чи ще на якесь свято… Замість того, щоб заглянути в словник, пошукати корінь, зрозуміти первісну суть слова, ми повторюємо, сприймаємо на слух, не спромігшись розібратися в істині.

— Цікаво, — озвався Славін. — Це факт, нічого не скажеш, дуже цікаво.

— Ми заклали в це поняття примо протилежний зміст, розумієш? У Даля є ще одне пояснення: «Як сонце в п'ятницю закотилося, то жид серед дороги розпрягає коней і шабашує»… А наш «шабашник» саме в п'ятницю й починає своє діло, аж до понеділка, поки інші гуляють, він на «Жигулі» заробляє… А ми його, — за хорошу роботу, яка заслуговує високої оплати, — мордою об стіл.

— До речі, ти не цікавився, що таке «облом»? — замислено запитав Славін. — Адже Гончаров немарно взяв це прізвище для свого героя…

— Подивлюся. Цікаво.

— Можеш не дивитись. Я пам'ятаю. «Облом» означає «неук».

— Та невже?! І про шабашників також знав?

— Як відповісти? — зітхнув Славін. — «Уперше почув»? Чи «звичайно, знаю».

— Правду відповідай.

— Упевнений, що всяка правда потрібна людині?

— Горький казав — не всяка. І я з ним згоден.

— Я також… Що в тебе з фільмом?

Степанов махнув рукою:

— Е… Років через два, дивись, щось і зліпимо.

— Ти поясни мені до пуття, чому ви знімаєте картини роками? Адже на Заході такі темпи привели б кінобізнес до краху, Дмитре!

— Любий мій, там же є продюсер, який може заробити! Там кіно не галочка, мовляв, зняли ще один фільм про робітника! Коли я ставив першу картину, мій директор — хитрий і розумний — ганяв мене в Держкіно, щоб я вибивав якнайбільше грошей для картини. Я довірливо ходив. До речі, мені саме тоді вперше сказали, що я страшенно «настирний»… А я ж не про себе піклувався, про справу… Ну, вибив я гроші, а потім спитав директора: «Натане, скажи правду, скільки тобі взагалі потрібно, щоб зняти фільм?» — «Половину того, що дали». — «Навіщо ж ти мене примушував ходити й кланятись?» — «Якби мені вірили, Дмитре, давали гроші в руки, мені б вистачило вам усім платити щомісячну премію, і фільм ми знімали б за п'ять місяців, а не за рік. Я живу в кайданах, Дмитре, я не можу яєць на базарі купити, які мають стояти в кадрі на столі, я їх мушу замовити в студійній майстерні, щоб зайняти робітників! Прокляті яйця робитимуть з дерева й фарбуватимуть нітролаками, кожне яєчко коштує п'ять карбованців, десяток — півсотні, а купити за півтора карбованця справжні — не смій, покарають! Костюм артистові я повинен шити, купувати — небезпечно, ревізори замучать, а в комісійному підібрати, — це просто інструкцією заборонено, попадеш під суд. Кожний мій крок розписано. Я, Дмитре, немов касир, кажуть: плати, плачу, не можна — мовчу, та й годі…

— Стривай, Дмитро, студії ж вигідно зняти картину якнайшвидше! — щиро здивувався Славін. — Адже тепер усю цю дикість можна переглянути!

— Ну, ну! — зітхнув Степанов. — Спробуй. Апарат студії хоче одержати премію, Віталію. І це зрозуміло. Все заздалегідь сплановано: коли яку картину здадуть главку. Якщо я закінчу фільм раніше строку, все одно за перевиконання плану адміністрації премії не буде, не належить, зате в наступному кварталі, — коли я зобов'язаний закінчити роботу, — бідолашних, але вельмичисленних завів та їхніх заступників премії позбавлять. Який же їм сенс допомагати мені? Вони зацікавлені в тому, щоб я здав фільм пізніше, у них свій відлік вигоди. Все пристойненько, все спокійненько, прямо тобі благодать… Куди поспішати? Нехай режисер ще раз проконсультує сценарій, є спірні репліки, комусь може не сподобатись, — помізкувати ніколи не завадить, сім раз відміряй — і таке інше… Моє горіння не до вподоби апаратові студії, Віталію, я їм поперек горла з моїми строками стану, настирний…

— Який жах! — череп Славіна, гладенько поголений, яйцеподібний, звело зморшками, — Ну, добре, коли ви все про це знаєте, чому ж продовжується й далі ця дикість?

— Та все заінструктовано, десятиріччями розписано в тисячах документів, створився панцир, не зрушиш…

— Пропозиції?

— Воно саме волає, Віталію. Воно просто, як двічі по два чотири: знімальна група отримує гроші на картину. В руки! Під відповідальність директора, який живе не в безповітряному просторі! В кожній знімальній групі є партійний колектив, профспілка, є кому стежити за цим! Зняли швидше, економніше, — гроші, що залишились, розподіліть на премію. Як між членами групи, так і серед апарату студії. Все ясно, як божий день.

— То чому не робимо цього?

— Боїмося вчинку… Триста років інокультурної окупації, триста років рабства, що називалося кріпацтвом… Звідки ж узятися ініціативі?

— Але ж тепер ми безперестану підштовхуємо до неї, Дмитре!

— А закон? — мало не застогнав Степанов. — Де закон, який би відмінив звички?! Кожен господарник вимагає гарантій. «Правду» читаєш? Ото ж то й воно: хто найбільше ризикує? Той, хто працює ініціативно. Нашим численним «головначпупсам» ініціатива стоїть поперек горла. А поки ми їх не зруйнуємо авторитетом розтинаючого закону, ми приречені топтатися на місці. Потрібен закон, Віталію, — твердо, з болем повторив Степанов. — Ти, директор заводу, можеш те й те, але тобі заборонено те й те. Тоді діло піде! Якщо тільки графи заборон знову не будуть тризначними, — ми зугарні «зволікати й не пускати»… На Заході саме це й закидають соціалізмові, хоч прекрасно знають, що вислів прийшов у нашу повсякденність з російської літератури минулого століття… А нинішні літературні плакальники ніздрями тріпочуть: «Раніше було все прекрасно, ура, наші традиції величні». Різні в нас були традиції! І закривати очі на це небезпечно: лікар, який не хоче бачити хвороби, — злочинець.

— Ти песиміст, Дмитре, — зітхнув Славін.

— Аби ж то… Песимістові — добре, в нього заздалегідь на все відповідь: «Е, що не робіть, нічого не вийде»…

— А я вірю: вийде, розумієш? Вірю… Та серце крається через ті дурниці, котрі роблять люди, які рвуть на грудях сорочку: «Я — патріот; піднатужимося, наляжемо!» А може, це й не дурниці, а саботаж? Не знаю… Ти коли-небудь ходив у районах наших новобудов після одинадцятої години вечора?..

— Ні.

— Походи. В Головмосбуді з фільонкою скрутно, двері тоненькі, все чути… Ти зверни увагу, яку музику в квартирах грають… Джаз Вілліса Канновера… «Голос Америки» саме об одинадцятій починає його крутити, якраз, коли наше телебачення намагається усіх без винятку трудящих, — як у дитячому садку, — покласти в ліжечка… Отже, ящик вимкнено!.. По радіо передають класичну музику; дансингів у містах немає; клуби вже зачинено; в ресторан, — не горілку дудлити, а потанцювати під хороший оркестр і кави випити, — не можна, о десятій уже не пускають… А «Голос» саме в цей час дає п'ять хвилин джазу й хвилину інформації, та ще й якої… Є люди-сови, Віталію, а є півні. Одні пізно лягають, другі рано, а ми всіх під один гребінець… Полічили б, скільки в Москві робітників із змінним графіком, хто додому із зміни приходить о восьмій вечора, а завтра йому на завод тільки о першій годині… Ну, не хоче він спати! Не хоче! Молодий він! Йому погуляти треба, повеселитися, не всі ж до книжок охочі, на жаль… Ні, ніхто цієї проблеми — з погляду соціології — не вивчає… Та хіба тільки цієї? От хоча б таке: ти зайнятий і я зайнятий… А треба купити квиток на літак… А з нашими чергами — день втратиш. А якщо організувати службу посередників? Як це зробили в усьому світі? Ні, марнуй державний час, тільки б той, хто полегшить тобі життя, а державі зекономить мільйони робочих годин, не заробив якоїсь там десятки — «здирник»! Ехе-хе-хе! Читав, як напали на молодь за те, що вона іноземні майки носить з чужими прапорами й мордочками французьких сексбомб? Замість того щоб накинутися на наших текстильників, чому своїх зірок екрана не пропагують, свій прапор на майках і свого Гагаріна не малюють, — тут знову ж таки воюють з наслідком, а не з причиною… Тільки пришелепкуватий не купить свого, коли воно краще за іноземне…

Славін потягся з хрускотом:

— Що зараз пишеш?

— Я саме готуюсь, Віталію, тільки тому з тобою й сиджу зараз… Коли почну, піду в підпілля. Я і машинка, немає нічого прекраснішого, їй-богу…

Славін подивився на годинник:

— Не запізнишся?

— Ні.

— Писатимеш тільки з Женеви?

— Хочу поїздити.

— Але головна мета відрядження — переговори про роззброєння?

— Звичайно, — відповів Степанов. — Так записано в рішенні… Ірину поцілуй, коли прилетить… Хтось із французів дуже влучно сказав: «Будь-яке розставання — це трошечки смерть»…

Втіха у вільній творчості — І

Закінчивши вивчення архівів, документів Бібліотеки конгресу й матеріалів, опублікованих у «Ньюсуїк» і «Форін афферз», про скандальну бійку ракетобудівного концерну Сома Німа з авіаційною корпорацією Джозефа Летерса, режисер і сценарист Юджин Кузані працював тепер, залишившись у своєму домі сам-один, — син переїхав до подруги, — ночами, коли Голлівуд засинав і лише стрільчасте листя величезних пальм, верховіттям звернених у провальну моторошність чорно-атласного неба, шелестіло, наче тоненькі металеві стружки, які скидали з бомбардувальників ВПС США у В'єтнамі, щоб викликати перешкоди на радарах протиповітряної оборони.

Гарний образ, подумав Кузані, можна використати в монтажі; тиша нічного Голлівуду, самотність, що стає звичкою, металеве шелестіння пальмових стріл у темряві; в стик — такий самий звук над В'єтнамом; дам пейзажі в такій самій, як тут, тиші, а потім екран має вибухнути від свистячого ревища надзвукових турбін бомбардувальників, а після цього зникне ландшафт, піднятий у небо вибухом чорної багатотонної бомби, яка пахтить шлаком і мертвою пилюкою; на повільному осіданні спаленої землі підуть титри фільму; коли гар і дим розвіються, я покажу інший ландшафт, наш південь, Сан-Дієго, мовчазна направленість балістичних ракет; немов кораблі інопланетян, стоять вони в скельній пустині; безнадійність місячної поверхні, тиша, абсолютна, шорстка тиша, вже не чути шелестіння пальм — відчуття тотальної, безнадійної випаленості планети…

Кузані взяв свій маленький, кишеньковий диктофон — працював тільки з ним, знай собі наговорюй те, що з'являється перед очима й виразно чуєш у вухах, — ще раз подивився на фото сина; завжди тримав перед собою; який чудовий хлопець був ще рік тому, єдиний друг; господи, яке складне життя наше; і, піднявшись з-за столу, неквапливо заходив по кабінету з вікнами в сад; сценарій свого фільму він диктував так, ніби бачив на екрані все, про що говорив:

— Весна вісімдесят п'ятого, Нью-Йорк, біржа…

Тяжкий, постійний, тривожний гомін голосів; на величезному біло-червоному електронному табло пульсує економічне життя країни, виражене в цифрах, що означають злети й падіння акцій провідних корпорацій. За цими точковими злетами пунктів спеціалісти зразу ж бачать розорення одних, щастя других, надію третіх.

На табло чітко виникають цифри вартості акцій «Авіа Корпорейшн»; зафіксовано падіння ще на два пункти; вибух пожвавлення серед присутніх лякає жорсткою швидкістю реакції біржових маклерів.

Дейвід Лі, президент «Місайлс[1] Індастрі», стежачи за ретельно вичисленим божевіллям біржі, обернувся до супутників:

— По-моєму, після цього серові Пітеру Джонсу не піднятися.

І швидко рушив до виходу. Він ішов мимо кабін, де сиділи маклери, зв'язані прямими телефонами зі своїми компаніями й клієнтами, мимо тих закутків, де прилаштувались журналісти, і, усміхаючись, слухав їхні швидкі крикливі повідомлення: «Компанія, яку створив сер Пітер, похитнулась»; «Літаки Пітера Джонса не потрібні більше нашим ВПС?»; «Сьогоднішнє падіння акцій на біржі свідчить про кризу політики сера Пітера!»

Той самий день, через три години.

… Техас, невеличке ранчо мільярдера Пітера Джонса, президента «Авіа Корпорейшн». Біля конюшні — телевізійні установки, де товпляться репортери газет та фотокореспонденти; іде зйомка виведення і об'їжджування коней.

Коли повели гарцюючого буланого жеребця, з конюшні перевальцем вийшов ковбой:

— А зараз наш головний сюрприз: триліток Вікторі — подарунок серові Пітеру від принца Фарука.

На Вікторі виїхав сам сер Пітер: кремезний сивий старий чоловік, трохи чимось схожий на Жана Габена, в обшарпаних джинсах, картатій червоно-білій сорочці, в засмальцьованому крислатому техаському капелюсі.

— Як кінь, хлопці? Гарний? — посміхнувся Пітер Джонс журналістам.

Перший кореспондент:

— Чому принц Фарук подарував вам цього коня?

— Мабуть, тому, що любить нашу країну.

Другий журналіст:

— Тоді він мав би подарувати цього жеребця президентові…

Пітер Джонс посміхнувся:

— Він і подарував його президентові.

Другий журналіст:

— Уособлюєте Штати з вашою корпорацією?

— Не нав'язуйте мені модель відповіді, дружище.

Третій журналіст:

— Сподіваєтесь, що вас переоберуть президентом «Авіа Корпорейшн» на третій строк?

— Це не мій клопіт. Це вирішать збори аукціонерів. Я з породи тих, хто підкоряється волі більшості. Якщо аукціонери штурхонуть мене ногою під зад, я піду. Якщо ж мене попросять залишитися, то залишусь.

Перший журналіст:

— В історії нашої країни президентом — я маю на увазі Штати, а не корпорацію — на третій строк було обрано лише одну людину, Франкліна Делано Рузвельта.

— Ми його провели б і на четвертий строк, а от я на четвертий строк не сподіваюся.

Третій журналіст:

— Сьогоднішнє падіння акцій вашої корпорації на біржі загрожує якимись наслідками?

Пітер Джонс поплескав коня по шиї:

— Скажи цьому хлопцеві, коняко. Скажи йому на повен голос. Мені не можна — звинуватять у неповазі до преси.

Перший журналіст:

— Чи правда, що ви ненавидите президента компанії «Місайлс Індастрі» Дейвіда Лі?

Сер Пітер засмучено похитав головою:

— Дейвід Лі — мій друг, молодий, розумний, вірний друг! Я мріяв би, щоб саме він закрив мені очі, коли и здохну. Спасибі, хлопці! Не пишіть про мого коня погано, інших таких більше не буде.

Пітер Джонс привітно помахав журналістам рукою, посміхнувся, в'їхав у конюшню; ковбої швидко зачинили двері, обережно зняли з сідла сера Пітера; обличчя — пергаментне, жовте, повіки судорожно склеплені, наче в припадочного.

… Той же день, парк Токсідо, поблизу Нью-Йорка.

Величезний «каділак» Дейвіда Лі в'їжджає в сад, що обступає його будинок на березі озера. Назустріч Дейвіду біжать його діти — семирічна Джуді й п'ятирічний Дік. Піднімаючи дітей на руки, він — щасливий, сильний — несе їх до басейну, швидко роздягається, штовхає дітей у воду, стрибає сам; борсаються, веселяться, галасують.

До басейну підійшла Марі, особиста секретарка Дейвіда Лі:

— Дейв, на проводі Бонн, розмовлятимете?

— Хто дзвонить?

— Генерал Том Вайєрс.

— Цей потрібен. Переключіть апарат на басейн і лізьте до нас, будемо хуліганити вчотирьох.

Дейвід Лі підплив до телефону, зняв трубку:

— Здрастуйте, Том, радий вас чути. Яка погода в Європі? Туман і дощ? Бідолашні, бідолашні… Отже, літаки не літають? — Він розсміявся. — Слухайте, Том, мабуть, днів через два подзвонить вам сер Пітер Джонс. Будьте з ним таким же відвертим, як зі мною. Я загнав його в куток, він хитається, треба підштовхнути… Ми зустрінемося з ним післязавтра в Сан-Дієго, на випробуванні моїх ракет, я запросив і його, нехай злиться…

Мері, переодягшись, стрибнула в басейн, підпливла до Дейвіда, пірнула під нього й почала цілувати його ноги.

Сан-Дієго, дослідний полігон ВПС США.

Сер Пітер Джонс невідривно й жадібно спостерігав за урочистою, не земною вже, а причетною до космосу церемонією запуску нового типу міжконтинентальної ракети. Навколо Пітера Джонса, що припав до окуляра телескопа, завмерли офіцери й генерали, які спостерігали народження нової зірки. Трохи віддалік, оточений натовпом військових, стоїть Дейвід Лі; пояснення, які він дає, вичерпно короткі.

— Витрати на виробництво наших космічних ракет лише на перший погляд здаються астрономічними. Вклавши сім мільярдів доларів у реалізацію нового ракетного проекту, ми — в стратегічному плані — не тільки роздягнемо Ради, а й не залежатимемо від нафти, яка е, на жаль, кров'ю авіації, хіба це не правда, сер Пітер?

Пітер Джонс одвів погляд від телескопа й посміхнувся:

— Я приїхав сюди, щоб аплодувати твоєму успіхові, Дейв. Я захоплений і розбитий, старій печериці пора на смітник.

Підійшовши до Дейвіда Лі, Джонс міцно обняв його; потім, обернувшись до одного з офіцерів, тихо спитав:

— Чи є у вас гарячий чай?

— Ми п'ємо тільки холодну воду, сер, тут так спекотно.

Пітер Джонс кивнув і попрямував до виходу з бункера. Поруч з ним, попереду й позаду, як тіні, рушили його охоронці.

Він вийшов у нічну задуху космодрому, прислухався до довірливої пісні цикад, сів у старомодний «ролл-ройс» і помахав рукою офіцерам, які проводжали його; червоні ліхтарі броньованого автомобіля сера Пітера швидко розтанули в темряві ночі, немовби їх і не було.

Відчинивши дверці шафки, вмонтованої в спинку сидіння шофера, сер Пітер висунув два телефони — білий і червоний. Знявши трубку червоного, попросив телефоністку на далекій міжнародній станції:

— Будь ласка, моя чарівнице, накрутіть мені Бонн, штаб-квартиру генерала Тома Вайєрса, потім державний департамент, відділ Східної Європи, містера Харві Джекобса; після цього Пентагон, генерала Кірпатріка. Якщо його немає на місці, з'єднайте з номером дев'ятсот сімдесят три сорок два вісімсот сорок сім, а ще мені буде потрібен помічник міністра охорони здоров'я Лодж, Вашінгтон, дистрикт Колумбія, домашній номер сімсот двадцять сім вісімсот сорок чотири п'ятдесят п'ять і, нарешті, Нью-Йорк, двісті двадцять вісім сорок три п'ятдесят дев'ять, професор Томас Бінн.

Сер Пітер витяг з кишені піджака дві капсули з ліками, вкинув їх у рот; охоронець простяг йому пласку пляшку.

— А гарячого чаю у вас немає? — спитав Джонс. — Звичайного гарячого чаю?

— Ми завантажилися холодними напоями, сер. Пітер Джонс відкинувся на спинку сидіння, стулив повіки: обличчя зовсім хворе, не схоже на те, яким воно було десять хвилин тому, в бункері.

Задзвонив білий телефон. Охоронець зняв трубку, ви» слухав абонента, передав її серу Пітеру:

— Державний департамент.

Пітер Джонс кивнув, простяг кволу руку, взяв трубку крижаними пальцями. Але говорив бадьоро й весело:

— Здрастуйте, Харві, вас турбує стара шкапа Джонс. Чи не знайдете для мене хвилин тридцять завтра вранці від десятої до одинадцятої? О'кей. Спасибі.

Новий телефонний дзвінок, охоронець, що сидів поруч, тихо сказав:

— Професор Бінн.

Сер Пітер кивнув:

— Доброго ранку, дорогий Бінн. У вас уже ранок, хіба не так? Я добре попрацював, але боюся — не встигну повернутися до другої години, як домовились, — усе-таки шість годин льоту. Не будете сердитись, коли я прибуду під ваші рентгени о п'ятій? Спасибі. Ні, ні, не тривожтесь, почуваю себе чудово.

Джонс знову відкинувся на м'яке шкіряне сидіння, тихенько застогнав; охоронці мовчки перезирнулися.

— Тут десь поблизу є аптека[2]? — спитав сер Пітер.

— Усі медикаменти в машині, сер, — відповів охоронець.

— Я питаю, — неголосно повторив Пітер Джонс, — по дорозі на аеродром є якась аптека? Невеличка провінційна аптека, де дають бісові бутерброди й торгують гарячим чаєм?

… Невеличка придорожня аптеки на бензозаправній станції.

Сер Пітер вийшов з туалету, прополоскав рот теплою водою з-під крана, повернувся в затишне, зовсім безлюдне приміщення аптеки-бару, сів за цинкову стойку, всміхнувся фіолетовому негрові в уніформі «Тексако» й спитав:

— У вас є гарячий чай? Дуже гарячий чай?

— Кава, сер, — відповів негр. — У нас тут мало хто п'є чай.

— А якщо я не люблю кави?

— Дуже шкодую, сер, але тут немає чаю.

Джонс показав охоронцеві очима на музичний ящик. Той опустив монету й натиснув кнопку. Він знав, що любить хазяїн. Зазвучала сумна пісня Чарлі Чапліна.

А в машині пронизливо дзвонив червоний міжнародний телефон; один з охоронців підійшов до Джонса, який знесилено обвис на стойці.

— Бонн, сер. Генерал Том Вайєрс.

— Нехай переключать на цей апарат, — шепнув сер Пітер.

— Який тут номер? — спитав охоронець негра.

— 9742-582, сер, — відповів той.

Охоронець нечутно зірвався з місця.

— Як тебе звати? — спитав Джонс негра.

— Мене звуть Джо Буец, сер.

— У тебе гарне ім'я.

— О так, сер.

На стойці затріщав телефон, негр схопив трубку:

— Аптека-бар «Солодка тиша» слухає.

Пітер Джонс стражденно хмикнув, похитав головою; охоронець вирвав у негра трубку й простяг хазяїнові.

— Здрастуй, Том, — знову бадьорим голосом мовив сер Пітер. — Я, мабуть, розбудив тебе? Пробач, але мені треба, щоб ти завтра ж вилетів сюди з усіма матеріалами. Ти розумієш мене? Не зовсім? Так от, наш молодий друг увімкнув лічильник. Ми програємо темп. Я жду тебе, Том.

Пітер Джонс віддав охоронцеві трубку. Той опустив її на важіль.

— Налий мені склянку окропу, синку, — попросив Джонс негра.

— У нас немає звичайної гарячої води, сер. У нас тільки гаряча кава.

Джонс зітхнув, охоронець допоміг йому підвестися; човгаючи ногами, старий під звуки сумної пісні Чарлі Чапліна підійшов до своєї величезної машини.

Охоронець, підтримуючи Пітера Джонса за лікоть, посадив його в машину, і саме тоді задзвонив білий телефон. Охоронець зняв трубку, вислухав того, хто говорив, прикрив мембрану долонею:

— Помічник міністра охорони здоров'я містер Лодж, сер.

Пітер Джонс мовчки простяг руку до трубки:

— Дорогий Коні, здрастуй! Ні, я дзвоню з півдня. О-о, почуваю себе прекрасно! Послухайте, ви ж пропустили два засідання нашої ради акціонерів, тому я розпочну проти вас бійку. Або ж знайдіть для мене час уранці, разом поснідаємо. О'кей? Спасибі. Зустрінемося в Бернс-Хаузі.

… В ресторані Бернс-Хауз було тихо й безлюдно, тільки двоє гостей — помічник міністра охорони здоров'я Коні Лодж і сер Пітер.

— Кого це має переконати, сер Пітер? — замислено спитав Лодж, вислухавши старого.

— Це має злякати, Коні.

— Ні, все-таки кого?

— Громадську думку.

— Громадську думку роблять, сер Пітер. І на удар, який ми обрушимо на Дейвіда Лі, його «Місайлс Індастрі» відповість зустрічним ударом.

— Безумовно. Тільки коли? Фактор часу за нами, та й, крім того, їм важче лякати людей, ніж нам. Я і наша корпорація — це літаки. До нас уже звикли, літаки стали побутом. А ракети, які заражають навколишнє середовище й викликають ракові захворювання в людей, особливо в південних штатах, я підкреслюю — в південних штатах особливо, — таке не може не сприяти породженню страху.

— Думаєте, це перешкодить «Місайлс Індастрі» одержати сім мільярдів доларів у конгресі?

— Навряд. Але це допоможе нам одержати не менше. Ми змушені думати про майбутнє: затінок у пустелі створюють саджанці, яким усього лише рік. Створити тінь, — сер Пітер посміхнувся, — аналогічне поняттю кинути тінь, у нашому жорстокому ділі принаймні. Якщо ви зможете зорієнтувати серйозних учених на таку кампанію страху, — мої газети випустять залп проти Дейвіда Лі. Негайно.

Для цього потрібен виступ двох-трьох сильних наукових оглядачів, сер Пітер, задумливо озвався Лодж. — Потрібні зірки. І ці зірки мають так і таке розповісти Америці, — і не тільки південним штатам, на які ви завжди ставите, а й північним, — про те, що нова ракетна індустрія Дейвіда Лі може принести нашій країні, щоб люди здригнулися від жаху. Лише діставши подібний привід, я зможу розпочати офіційне розслідування.

На весь екран — величезне серце Пітера Джонса. Професор Бінн відірвався від рентгеноскопа, подивився на колег.

Перший професор:

— Він приречений. Він може померти зараз, тут, на столі.

Другий професор:

— Дивно, що він ще ходить. У нього клапті, а не серце. Скільки йому?

Професор Бінн:

— Вісімдесят. Як ви ставитесь до операції на митральному клапані?

Третій професор:

— Скільки він коштує?

Професор Бінн:

— Не менше трьохсот мільйонів. А втім, ніхто цього не знає точно. Але якщо його виберуть на третій строк, він коштуватиме мільярд, у цьому я не маю сумніву.

Перший професор:

— Оберуть його чи не оберуть — це не так важливо: він проскрипить півроку. Це максимум.

Бінн відійшов від рентгеноскопа до селектора, що стояв на білому столі, вимкнув страшну пульсуючу фотографію старечого серця, натиснув на кнопку селектора — прямий зв'язок з іншим кабінетом, де на хірургічному столі під рентгеном лежав Джонс, — і сказав:

— Одягайтеся, Пітер, ми йдемо до вас.

— Можу я попросити гарячого чаю, Бінн?

— Можете. Так само нічого не болить?

— Ні. ІІу, а коли чесно: як мої справи?

— Все нормально, Пітер. Але бій проти Мухаммеда Алі ви не витримаєте.

Пітер Джонс посміхнувся:

— Це мене не бентежить. Я його куплю. Він упаде від мого удару в першому раунді. Я ж коштую триста мільйонів чи десь близько цього, хіба не так?

Страшенно перелякані очі професорів, погляди всіх спрямовані на кнопки мікрофонів селекторного зв'язку з сусіднім кабінетом.

Бінн усміхнувся:

— Я не обманюю своїх пацієнтів, колеги. Я їх знаю. Саме це додає їм імпульсу сили… Так, я дозволив йому почути ваші слова… Для інших це може бути шоком, а для сера Пітера — лише хороша психотерапія… Ходімо, він чекає…

«Вірте першому враженню, але при цьому вчитуйтесь у кожне слово документа»

Славін раз у раз кидав на професора Іванова швидкі погляди, особливо в ті моменти, коли той неквапливо переглядав записи, зроблені на маленьких аркушиках цупкого жовтуватого паперу. Велика голова трохи асиметричної форми здавалася вбитою у міцні плечі, — така коротка була його м'ясиста шия, вкрита намистинками поту; в залі, де йшов захист дисертації на здобуття наукового ступеня Макогоновим, було душно, але не настільки, щоб так потіти (мабуть, добряче п'є, подумав Славін, усі питущі, особливо по-чорному, неестетично потіють, як тільки з ними жінки сплять, тварини якісь); говорив професор командно, іноді дратувався з якоїсь, лише йому зрозумілої причини, і тоді голос його — і без того тонкий — зривався на фальцет.

— Усі мої критичні зауваження, — тим часом вів далі Іванов, — яких я не міг не висловити, ні в якому разі не міняють позитивного ставлення до роботи дисертанта. Ми виробили порочний стиль: якщо вже хвалити, то, як кажуть, захлинаючись, щоб жодного слова проти шерсті, — ура, геній, — люди долілиць! Не вірю я в таку похвалу! За нею вгадується рабство, нещирість і, зрештою, абсолютна байдужість до справи… Шкода, що в нашій ученій раді такий настрій ще й досі є… Як і всі ми, я глибоко шаную Валерія Якимовича Криловського, патріарха, як усім відомо… Але навіщо, — Іванов обернувся до голови вченої ради, — оголошуючи про виступ Валерія Якимовича, перелічувати всі його звання, лауреатства й титули? Навіщо ж трясти золотом, та ще й привселюдно?! Що за візантійщина така?! Проте роботу дисертанта, таку потрібну оборонній техніці, марудили два роки! Аж поки зібрали всі думки, утрясли плани, поставили в чергу, розіслали рецензентам… Два роки вилетіли геть! Я вибачаюсь перед дисертантом за цю вкриту мохом дрімучість процедури входження в науку і прошу його, як людину молоду, ще не биту, не впадати в байдужий песимізм. Життя — це бійка. На жаль. Особливо в науці. Пора навчитися вгадувати таланти, а не ставити для них спеціальну смугу для бігу з подоланням перешкод. Що створює спортсмена, те губить ученого. Я вітаю дисертанта: він сказав своє слово в науці. Це не переспів знайомих істин, не зібрання чужих цитат та схем, це — нова ідея, браво!

… Інспектор управління кадрів довго гортав особову справу Іванова, потім закурив «Приму» й задумливо сказав:

— Знаєте, товаришу Славін, чесно кажучи, цю людину я не розумію… Так, усі кажуть, талановитий, так, оре за двох, але моральне обличчя…

— Тобто?

— З дружиною не живе, наймає десь квартиру, подруги коло нього в'ються, як мошкара; компанії, потяг до світського життя, розумієте: взимку гірські лижі, влітку водні, загравання з молодими, з тими, хто щойно почав робити перші кроки в науці… А виступи на зборах? Трощить усе і всіх, як слон у крамниці, ніяких авторитетів… Та йому ж не сорок, а п'ятдесят сім, час уже оговтатися…

Славін ще раз подивився на кадровика: в чорному костюмі, галстук теж чорний, зав'язаний незграбним трикутником; сорочка цупко накрохмалена, тому — була ж серпнева спека — комірець змокрів, здавався неохайним, якимось двоколірним, біло-сірим (смішно, подумав Славін, батько розповідав, як наприкінці двадцятих за галстук виключали з партії як буржуазних переродженців, а тепер на тих, хто без галстука й жилетки, що стала неодмінною, дивляться, немов на якихось хіпі; швидко час змінився! Хіба не однаково, в галстуці людина чи без нього?!).

— Чому Іванову не підписали характеристики на виїзд до Угорщини, на конгрес із радіоелектроніки? — спитав Славін.

— Бо догани з нього ще не зняли.

— За що?

— За грубість і нетактовність у ставленні до колеги по роботі.

— А в чому полягала та грубість?

— Він сказав своєму начальникові, що бачить у ньому фанфарона й безпринципного пристосуванця… Заявив про це публічно…

— З чим це було пов'язано?

— Я там не був, товаришу Славін… Розповідають, начебто професор Яхминцев, так, так, начальник відділу, виступив проти того, щоб у нашому центрі захищав свою дисертацію Голташвілі, молодий співробітник, Автандил Голташвілі…

— Тема цікава?

— Кажуть, цікава, але сам цей Голташвілі фрукт, я вам скажу… Костюми носить тільки американські, роз'їжджає на «фольксвагені», бачите, курить тільки ці, як їх, зелені такі, смердять м'ятою…

— «Салем», — зітхнув Славін. — Сигарети з ментолом?

— Правильно, — відповів кадровик і теж по-новому придивився до Славіна, зробивши це неприховано, мовби визначав йому ціну…

— Судимо по одежі, — сказав Славін. — Якщо він краде цей самий «Салем» чи у фарцовщиків купує — посадять, а коли по закону — яке наше діло? Кожен по-своєму дуріє… Та й до того ж «Салем» смачніший за наші сигарети, у нас не тютюн, а засіб для труєння паразитів.

— Ви що, з ним знайомі? — насторожено запитав кадровик.

— Поки ні. До речі, чому вас це цікавить?

— Бо він ваші слова повторює…

— Значить, думає, — сказав Славін. — Повернемося до безтактності Іванова щодо професора Яхминцева…

— Мені здається, Голташвілі — привід, товаришу Славін.

— Мене звуть Віталій Всеволодович.

— Так от, Віталію Всеволодовичу, мені здається, що сварка між Івановим і Яхминцевим має глибоке коріння. Пригадуєте, в нас кібернетику називали буржуазною лженаукою?

— Ще б пак.

— А Яхминцев на початку п'ятдесятих був серед тих, хто громив кібернетику, з усього маху рубав, хоч був молодий, тільки-но в науку входив, на тому антикібернетичному гребені його й винесло наверх, але потім він своєчасно зробив крок убік…

— У молодості грали в баскетбол? — спитав Славін.

— Було, — здивовано відповів кадровик. — А як ви здогадалися?

— «Крок убік» — спортивний термін… Ну, і як Іванов поставився до того, що його не пустили на конгрес до Будапешта?

— Спочатку лютував, а потім махнув рукою: «Це не мені треба, а науці, хочете пліснявіти — пліснявійте!» Відпустку взяв і на Чегет поїхав, кататися з гір. Повернувся звідти з якоюсь латишкою, та пожила в нього тиждень, і знову — сам.

— Іванов не розлучений?

— Ні.

— Чому?

— Мати в нього… бабуся старорежимна… Категорично проти розлучень, щодня до церкви на утреню ходить…

— Скільки їй?

— Сімдесят вісім… А батько в нього був статським радником, командував залізницею в Сизрані. Тридцять сьомий…

— Реабілітували?

— Так. Під чисту.

— Ви дозволите мені попрацювати з особовою справою товариша Іванова?

— У мене посидите?

— Мабуть.

— Сталося щось? — спитав кадровик. — Чепе?

— Чепе, хоч нічого й не сталося, — відповів Славін, — просто прикро, коли потрібну людину не пустили на конгрес, шкода для науки, тут його правда.

Сергієнко слухав Славіна мовчки, бавлячись різнокольоровими олівцями, затиснутими в лівій руці, не перебив жодного разу, навіть коли Славін вдавався до епітетів, розповідаючи про талановитість Іванова, стрімкість мислення, несподіваність оцінок (епітетів не любив: «віддаю перевагу фактам»); не зробив жодної помітки, хоч завжди щось записував у блокнот; коли Славін замовк, він навіть якось байдуже спитав:

— І це — все?

— Так.

— Який я можу зробити висновок з вашої розповіді: Іванов вам подобається?

— Цілком пристойна людина.

— І ви рекомендували б його для поїздки до Угорщини на конгрес?

— Безумовно.

Сергієнко надів окуляри (на цей раз вузенькі щілинки, щоб зручніше було дивитися на співрозмовника), перебіг сторінку машинописного тексту, яка лежала перед ним і, не підводячи очей, спитав:

— Ви рекомендували б його для поїздки навіть у тому разі, коли б я сказав вам, що Іванова на роботу в Центр досліджень двадцять сім років тому рекомендував Олег Володимирович Пеньковський? А в Будапешт, на конгрес, прилітав Роберт Баум, зв'язковий ЦРУ, який зустрічався свого часу з Пеньковським у Лондоні? Ось, — Сергієнко підсунув Славіну червону папку, — це деяка інформація, одержана після чергової передачі невстановленому агентові…

Коли Славін пішов, Сергієнко подзвонив генералові Васильєву, який колись вів справу Пеньковського: «Олександре Васильовичу, сива голово, виручай, надішли свої матеріали»; той, звичайно, прислав; Сергієнко повільно гортав томи, роблячи для себе короткі виписки на маленьких аркушиках цупкого крейдяного паперу…

Запитання: Як англійська й американська розвідки обумовили надалі зв'язок з вами після вашого від'їзду з Англії?

Пеньковський: Надалі зв'язок вимальовувався в кількох варіантах. Перший: передача мені вказівок по радіо. Передбачався повторний приїзд Гревілла Вінна, бо саме тоді готувалася англійська промислова виставка в Сокольниках; я, відповідно, підтримуючи з ним зв'язок, міг би одержати вказівки через нього.

Запитання: Через кого ви мали передавати зібрані шпигунські відомості й експоновані фотоплівки?

Пеньковський: На першому етапі роботи я повинен був це робити через Вінна як у Москві, так і в разі мого приїзду за кордон.

Запитання: Який висновок ви зробили про роль Вінна в цій справі?

Пеньковський: Оскільки я переконався, що Вінн приїздить до Москви кілька разів на рік у справах фірми, то зрозумів: на той час, поки я працюю в Держкомітеті Ради Міністрів з координації науково-дослідних робіт, — це зручна форма зв'язку з розвідками, бо ділова сторона його приїздів була камуфляжем шпигунського зв'язку.

Запитання: Що ви зробили, виконуючи завдання іноземних розвідок після повернення до Москви?

Пеньковський: Повернувшись із Лондона, я підібрав і сфотографував ряд науково-технічних матеріалів на двадцяти фотоплівках.

Запитання: Кому ви передали ці дані?

Пеньковський: У травні я поклав двадцять експонованих плівок у коробку від цигарок і заклеїв її клейкою стрічкою. Коли прилетів Вінн, я його зустрів у Шереметьєвському аеропорту і в машині по дорозі до Москви передав йому коробку з плівками.

Запитання: Ви передали через Вінна листа для розвідників?

Пеньковський: Так.

Запитання: Про що йшла мова в листі?

Пеньковський: Я повідомив їм, що розпочав роботу: підібрав матеріал з різних галузей промисловості й техніки, сфотографував його на двадцяти плівках (це були звіти про відвідання радянськими делегаціями різних промислових підприємств Англії, Америки, Японії) і просив дати оцінку цим даним. Я також попередив, що поки не маю можливості давати інформацію політичного й во-енного характеру.

Запитання: Іноземні розвідники мали з вами зв'язок по радіо?

Пеньковський: Так. Після від'їзду Гревілла Вінна з Москви я одержав по радіо шифром відповідь на моє запитання про те, чи правильно я використав аркуш копіювального паперу для листа розвідникам. Мене повідомили, що я з блокнота помилково вирвав аркуш, який вважав копіркою, а насправді це була прокладка, тобто звичайний папір, і тому з моєї спроби нічого не вийшло. Розвідники самі розшифрували причину моєї невдачі. Це було перше радіоповідомлення, яке я прийняв.

Запитання: Ви були в Англії ще раз?

Пеньковський: Так. Я вилітав до Лондона в службове відрядження.

Запитання: Чи були у вас зустрічі з іноземними розвідниками під час цього приїзду?

Пеньковський: Так.

Запитання: З ким із розвідників ви зустрічалися?

Пеньковський: Цього разу я зустрівся з чотирма розвідниками: Александром, Майлом, Ослафом і Грільє. Крім того, мене познайомили з розвідником на ім'я Радж.

Запитання: Про що йшла мова?

Пеньковський: На цих п'яти зустрічах проаналізували матеріали, які одержали від мене, і дали їм оцінку. Мені розвідники сказали, що з цих технічних матеріалів можна зробити дуже цікаві висновки. Мене вчили користуватися радіопередавачем далекої дії, інструктували, як фотографувати, запитували про моїх знайомих, кого я знаю серед співробітників нашого посольства…

Запитання: Ви були керівником делегації. А що ж у цей час робили без вас члени делегації?

Пеньковський: Члени делегації займалися своєю справою згідно з планом. Кожна група мала свого керівника за профілем роботи. Я ж очолював делегацію в цілому.

Запитання: Отже, ви багато часу приділяли «роботі» з іноземними розвідниками?

Пеньковський: Так. Удень я працював у посольстві або їздив у справах делегації, а ввечері зустрічався з іноземцями.

Запитання: Крім відомостей, які ви передавали в пакетах через Вінна, зустрічаючись там з розвідниками, ви сповіщали їм ряд відомостей усно?

Пеньковський: Так.

Запитання: Яке значення мали для розвідок відомості, передані вами усно?

Пеньковський: Оскільки розвідники запитували про моїх знайомих — де вони працюють, що мені розповідають, — я вважав: до цих людей вони виявляють певний інтерес, і розповідав те, що чув від цих людей про німецьку проблему та й про інші політичні питання. Мушу сказати, запитання ставили мені цілеспрямовано, і я намагався давати такі ж відповіді.

Запитання: Як розвідники оцінювали ті матеріали, котрі ви їм передавали?

Пеньковський: По-різному. Деякі відомості мали загальний характер, а їх більше цікавили конкретні матеріали й не від руки написані. До тих матеріалів, які я написав на шістнадцяти аркушах, вони поставилися критично, як до непідтверджених джерел, серед них була записка на трьох сторінках про ракети. Вони не сказали, що не вірять цим даним, але чекали від мене конкретних даних, знятих на плівку.

Запитання: Розвідники не говорили, чому вони вам не вірять? Може, ви їх дуже щедро постачали матеріалами, й це викликало сумніви?

Пеньковський: Ви, очевидно, не так мене зрозуміли. Перший раз у Лондоні я передав інформацію для того, аби зацікавити розвідників і звернути їхню увагу на той факт, що я маю певні можливості. Це були матеріали загального характеру, їх оцінювали не за те, що їх було багато, а за їхню неконкретність. Пізніше, коли я став щедро постачані розвідку матеріалами, які були в мене по лінії Держкомітету, розвідники казали, що я веду велику роботу, й високо оцінювали її як за обсяг, так і за важливість одержаних ними матеріалів…

Запитання: Ви проходили під час зустрічей з розвідниками інструктаж щодо шпигунської діяльності?

Пеньковський: Так, вони мене наставляли, вчили форм та методів роботи.

Запитання: Яких саме, зокрема?

Пеньковський: Вчили, як використовувати оперативну техніку. Контролювали, як я розумію устаткування техніки, радіопередавача, приставок до нього й до приймача, як я користуюсь інструкцією.

Запитання: Розвідники пропонували вам прийоми безособового зв'язку?

Пеньковський: Про це мене докладно інструктували в Парижі. Коли я зустрічався з ними в Лондоні, мені говорили, що це найбезпечніший засіб зв'язку, пояснювали переваги цього засобу, вказували приблизні місця, де бажано обладнати тайники. Про тайник «номер один» того разу розмови не було.

Запитання: Що це за тайник?

Пеньковський: Він містився на Пушкінській вулиці, в під'їзді будинку № 5/6, між магазинами «М'ясо» і «Взуття», це майже навпроти Театру оперети; з правого боку, коли заходиш до під'їзду, була батарея опалення, пофарбована в темно-зелений колір. Ця батарея прикріплена на спеціальних залізних скобах. Між батареєю й стіною був отвір завширшки п'ять-шість сантиметрів. Розвідники показали мені місце, де розташований цей будинок на плані Москви. Щоб закласти повідомлення в тайник, треба було його помістити в сірникову коробку, загорнути в голубий папір, заклеїти целофановою стрічкою, обмотати дротом і за дріт підвісити коробочку на гачок за батареєю опалення. Після цього я повинен був дати відповідні сигнали, про які докладно сказано в обвинувальному висновку.

Запитання: Хто підібрав цей тайник?

Пеньковський: Іноземні розвідки.

Запитання: А конкретно?

Пеньковський: З інструктажу я зрозумів, — особливо з прізвищ людей, яким мав дзвонити, — що в цьому було зацікавлене американське посольство і що цей тайник мали забезпечувати представники американського посольства в Москві.

Запитання: Про які ще можливі зв'язки йшла мова в Лондоні?

Пеньковський: В Лондоні йшла мова про підтримання зв'язку через жінку на ім'я Анна. Її прізвище я взнав уже після арешту: Анна Чізхолм, дружина другого секретаря англійського посольства в Москві.

Запитання: Які умови зв'язку з Анною запропонували вам розвідники?

Пеньковський: Мені було запропоновано зустрічатися; з нею в умовлений день. Такими днями були кожна п'ятниця визначених місяців о тринадцятій годині на Арбаті, район антикварного магазину, і кожна субота інших умовлених місяців о шістнадцятій годині на Цвєтному бульварі, де Анна завжди гуляла з дітьми. Коли виникала нагальна потреба, я мусив з'являтись у цей час у названому районі, не підходячи до Анни. Анна, побачивши мене, мала йти за мною на відстані, а я із своєї ініціативи повинен був знайти місце, щоб передати їй матеріали. Для цього я вибирав здебільшого під'їзди будинків у провулках, прилеглих до Арбату чи до Цветного бульвару. Я йшов метрів за тридцять попереду Анни, так, щоб вона могла мене бачити, заходив у той чи інший під'їзд і передавав матеріали Анні Чізхолм, яка заходила туди слідом за мною, або одержував від неї.

Сергієнко відкинувся на спинку крісла, його гострий, аналітичний розум реагував на слово, наче ехолот, що фіксує підводні течії, приховані в океанських глибинах.

У Пеньковського був радіозв'язок, подумав він; постійні контакти з Гревіллом Вінном по роботі в Держкомітеті координації наукових робіт, виїзди за кордон, можливість зустрічей з розвідниками на прийомах у посольствах… Навіщо його треба було засвічувати зустрічами з Анною Чізхолм на бульварі?

Мабуть, наші контрагенти ніколи не розігрують одну карту. Вони мають запасний варіант, напевне, у них тоді з'явився запасний варіант, яким вони, очевидно, дорожили більше, ніж Пеньковський… Добре, заперечив він собі, а якщо керівництво квапило їх? Підганяло? Вимагало щоденної інформації? Адже Пеньковський мав виходити на святая святих, на вищі державні секрети… А коли це так, то кожна завербована ними людина заздалегідь приречена на провал? Отже, вони зовсім не цінують своєї агентури? Також не в'яжеться, заперечив він сам собі. Люди вони прагматичні, рахують кожен цент. Пеньковський — не цент. Це був великий капітал, дуже великий. Чому вони так до нього поставились? Хоч прагматизм насамперед передбачає міркування про власну вигоду: якщо я «ікс», котрий тримає на зв'язку чиновника такого рівня, як Пеньковський, постачає Ленглі, а значить, і Білий дім практично щоденною інформацією з Москви, про мене говорять як про видатного спеціаліста розвідки. Звідси — підвищення в кар'єрі, авторитет у товаристві, можливість виходу на нові рубежі в ієрархічному апараті ЦРУ. Отже, агент — певний щабель у службовій кар'єрі?

Сергієнко взяв сигару, посміхнувся; тобі шкода бідолашних агентів, подумав він, живуть без радості, постійно охоплені виснажливим страхом неминучого провалу; актор, який відпрацював на сцені два акти, не дуже-то й довго, сидить у своїй гримерній, зовсім знесилений, весь спітнілий, а тут доводиться грати двадцять чотири години на добу, кожну хвилину; та де там, кожну секунду; в усьому й скрізь тотальна, що роздирає душу, підконтрольність; це робить агента справжньою руїною, неврастеніком, тяжко хворою людиною…

Ні, подумав Сергієнко, мені не шкода агента, хоч я і вважаю його найнещаснішою людиною на землі: кожен вибирає свій шлях у житті; людина, яка посміла образитися на Батьківщину за те, що їй не дали нового чину чи обійшли нагородою, і стала через це на шлях зради, — яка вже тут жалість?

Невже, одержавши від Пеньковського імена, відомості, характеристики, які цікавили Лондон і Ленглі, вони перестали його щадити? Чи замислили нову операцію, розплатившись ним, Олегом Володимировичем?

Сергієнко відклав сигару й знову став читати…

Запитання: Хто з представників іноземних розвідок, крім п'яти чоловік, яких ви назвали, зустрічався з вами під час вашого другого приїзду в Лондон?

Пеньковський: Під час другого приїзду в Лондон на другій чи третій зустрічі я побачив англійця, не відомого мені раніше, він знав трохи російську мову і був, як мені здається, судячи з того, як зверталися до нього розвідники, керівником однієї з секцій англійської розвідки. Розмову він вів зі мною конкретніше, цікавився, як я живу, працюю, моїми побутовими умовами, настроєм, моїм станом здоров'я, членами моєї сім'ї, можливостями подальшої роботи в Радянському Союзі. На закінчення він побажав мені успіхів у роботі.

Запитання: Яке завдання ви одержали від іноземних розвідників тоді, коли розмовляли з ними?

Пеньковський: Незважаючи на те що я вже передав їм багато матеріалів і фотозвітів, я дістав завдання й далі фотографувати ці документи, бо вони становлять інтерес. Крім того, мені веліли частіше зустрічатися зі своїми товаришами — військовослужбовцями, цікавитися питаннями воєнного характеру…

Запитання: Як було обумовлено подальший зв'язок з розвідниками після вашого від'їзду з Лондона?

Пеньковський: По-перше, було запропоновано односторонній радіозв'язок. По-друге, було сказано, що пан Вінн поїде на французьку промислову виставку, яка відбудеться в Москві у серпні 1961 року, не пригадую точно, здається, наприкінці серпня. Ось ці два канали, і третій канал — Анна Чізхолм.

Запитання: Чи передавали ви щось через Вінна іноземним розвідникам цього разу?

Пеньковський: Я двічі передавав пакети через Вінна. II них були: лист, експоновані фотоплівки, зламаний фота парат «Мінокс». Од Вінна я двічі одержував фотоплівку для фотоапарата «Мінокс», мені також передали новий фотоапарат замість поламаного, коробку від цукерок Драже», в якій я мав передати матеріали шпигунського характеру.

Запитання: Уточніть, які вказівки були про умови зв’язку за допомогою коробки цукерок?

Пеньковський: У цю коробку я мав покласти відповідні матеріали чи плівку й о шістнадцятій годині з'явитися на Цветной бульвар будь-якого дня, крім дощової погоди. Підійшовши до дітей Анни, звернути увагу на дитину (а їх у Анни було троє), зробити такий жест любові до дітей — дати дитині коробку цукерок. Шоколадні передавати не радили, бо вони ж дорогі й на це могли звернути увагу перехожі.

Запитання: Ви виконали вказівку іноземних розвідок про передачу відомостей через Анну Чізхолм?

Пеньковський: Так, цю вказівку я виконав, я передав їй коробку цукерок з чотирма фотоплівками, на яких сфотографував чотири звіти Державного комітету по КНІР.

Запитання: Розкажіть, за яких обставин ви передали коробку?

Пеньковський: Одного дня, не пригадую, в неділю чи в будень, у перших числах вересня, в призначений час — о шістнадцятій годині я прибув у цей район, без усяких труднощів знайшов вказане місце й побачив там Анну, що гуляла з дітьми. Підійшовши, я сіп на лавочку біля дітей, одне з них чи двоє, зараз не пригадую, але одне гралося в піску. Я поплескав дитину по щоці, погладив по голові й сказав: «Ось тобі цукерки, їж». Анна все це бачила.

Запитання: Скільки приблизно років було дитині?

Пеньковський: Діти були маленькі, десь від чотирьох до восьми років. Старша дитина була шкільного віку, а ті двоє — дошкільного.

Запитання: Анна сиділа на тій же лавочці, що й діти?

Пеньковський: Так, але я сів не біля Анни, а на другому кінці лавочки, ближче до дітей. Усе відбулося буквально за кілька хвилин; потім я встав і пішов. З Анною ніякої розмови в мене не було.

Запитання: Отже, для маскування шпигунських зв'язків використовували навіть дітей Анни?

Пеньковський: Виходить, так.

Запитання: Коли і з якою метою ви прибули до Франції?

Пеньковський: До Франції я вилетів керівником делегації радянських спеціалістів, які мали побувати на радянській промисловій виставці й відвідати ряд фірм за профілями своєї спеціальності.

Запитання: Ви використали це відрядження для продовження своєї злочинної шпигунської діяльності?

Пеньковський: Так, я використав його для цього.

Запитання: Коли ви прибули до Франції?

Пеньковський: Я прибув в аеропорт Ле-Бурже 20 вересня 1961 року, де мене зустрічав пан Вінн. З собою я привіз п'ятнадцять експонованих фотоплівок і передав їх у машині Вінну. З аеропорту Ле-Бурже ми поїхали в готель у районі нашого посольства в Парижі. Там для мене забронювали номер. У машині Вінн сказав, що я зустрінуся з іноземними розвідниками днів через два-три, і він покаже мені місце, де мене чекатимуть. Цього разу Вінн не возив мене в район конспіративної квартири, а тільки підвіз до мосту через Сену, неподалік від готелю, й сказав, що на другому кіпці мосту мене зустріне хтось із його знайомих. Так воно й було.

Запитання: Який характер мали матеріали, зняті вами на п'ятнадцяти фотоплівках і передані Вінну?

Пеньковський: Ці матеріали мали економічний і політичний характер.

Запитання: А відомості воєнного характеру були в них?

Пеньковський: Ні, не було. Воєнну інформацію я давав усно.

Запитання: Хто з розвідників був присутній на цих зустрічах?

Пеньковський: На цих зустрічах були присутні п'ять розвідників, яких я назвав: три англійські й два американські, і з ними всіма я зустрічався п'ять разів.

Запитання: Назвіть цих осіб.

Пеньковський: Ослаф, Радж, Грільє, Александр, Майл.

Запитання: Який характер мали ці зустрічі?

Пеньковський: Ці зустрічі мали конспіративний характер, і на цих зустрічах знову йшлося про необхідність вивчення шпигунської техніки. Я вивчав два радіопередавачі, контейнери для закладання шпигунських відомостей у тайники, різноманітні за своєю конструкцією. Ось такі повні завдання вирішувалися на цих зустрічах.

Запитання: Чи були розмови про матеріали, які ви передали раніше?

Пеньковський: Так, аналізували матеріали, які я передав. Крім того, розвідники цікавилися моїми знайомими серед працівників радянського посольства в Парижі, складом нашої радянської делегації.

Запитання: Чи показували вам фотокартки, на яких були ваші знайомі?

Пеньковський: Так, мені показували фотоальбом, де я побачив знайомих із посольства.

Запитання: А крім співробітників посольства ви ще когось із знайомих упізнали?

Пеньковський: З цією метою мені показали фотокартки співробітників торгпредства, радянських представників — економістів, техніків-спеціалістів, які бувають у Франції.

Запитання: А про військовослужбовців ішла мова?

Пеньковський: Так, вони запитували, кого я знаю з військовослужбовців. Я зустрів одного знайомого, якого трохи знав і який там працював військово-морським аташе. От про нього й говорили.

Запитання: Ви зустрічалися в Парижі з Анною Чізхолм?

Пеньковський: На передостанній зустрічі з розвідниками на конспіративній квартирі я побачив Анну; я був здивований, що вона в Парижі. Мені сказали, що Анна в Парижі проводить спою відпустку. Тоді ж ми з Анною знов уточнили місця і час зустрічей.

Запитання: Чи були вироблені інші способи зв'язку з іноземними розвідниками, крім зв'язку через Вінна й Анну?

Пеньковський: Так, тоді ж докладно обговорювалося питання, як використати тайник «номер один», який мені назвали, і йшла мова також про вибір місця, де я міг би обладнати інші тайники.

Запитання: Які ще, крім тайників, способи зв'язку запропонували вам розвідники?

Пеньковський: Мені запропонували ще один спосіб зв'язку, який можна було використати в разі гострої потреби й неможливості вдатися до попередніх варіантів зв'язку. Для цього я кожного місяця двадцять першого числа о двадцять першій годині мав приїздити в район готелю «Балчуг» і по заздалегідь обумовленому паролю діставати через зв'язкового вказівки або ж передавати йому шпигунські матеріали.

Запитання: Який було обумовлено пароль?

Пеньковський: Я повинен був прогулюватись по набережній з цигаркою в зубах, а в руці тримати книжку чи пакет, загорнуті в білий папір. Очевидно, опис мого зовнішнього вигляду був відомий тому, хто прийде на зв'язок. До мене мав підійти чоловік у розстебнутому пальті, також з цигаркою в зубах і сказати: «Містер Алекс, я від ваших двох друзів, які шлють вам свій великий, великий привіт». Повторення двічі «великий, великий» та «від ваших двох друзів» і означало умовний знак.

Запитання: Якою мовою мала вестися розмова?

Пеньковський: Англійською.

Запитання: Чи була домовленість у Парижі про встановлення зв'язку в Москві з якимсь американським дипломатом?

Пеньковський: Ні, в Парижі мені про це нічого не говорили. Я дізнався про це з інструктивного листа, одержаного від Гревілла Вінна в липні 1962 року, й по тих фотокарточках, які мені тоді ж показав Гревілл Вінн.

Запитания: А коли ви дізналися про ім'я Джонсон?

Пеньковський: Про ім'я Джонсон я дізнався з того самого листа, якого одержав 2 липня 1962 року через Гревілла Війна, в день його приїзду до Москви.

Запитання: Як ви домовилися про вашу зустріч із Джонсоном, і як ви його мали впізнати?

Пеньковський: Мене повідомили, що Джонсон приїхав до Москви недавно, здається, якщо мені не зраджує пам'ять, на посаду другого секретаря американського посольства з питань чи то культури, чи то сільського господарства (я зараз точно не пригадую). В листі було сказано, що я повинен ознайомитися з особою Джонсона по його фотокартках, які мені покаже Гревілл Вінн, і що після цього я зможу з ним зустрічатися на офіційних дипломатичних прийомах, куди мене запрошуватимуть.

Запитання: Крім фотокарток, про які ще ознаки домовлялися, щоб упізнати Джонсона?

Пеньковський: У Парижі була розмова, що надалі, якщо виходитиме на мене нова людина для підтримання зв'язку, то в неї має бути булавка на галстуці, інкрустована червоними камінцями.

Запитання: Отже, в Парижі про це була розмова?

Пеньковський: Так. Вибачте, я забув про зміст цієї розмови, але вона мала зональний характер і не стосувалася Джонсона чи будь-кого іншого.

Запитання: Джонсон — це справжнє прізвище?

Пеньковський: Ні, його справжнє прізвище — Карлсон.

Запитання: А коли ви про це дізналися?

Пеньковський: Я про це дізнався пізніше, коли ми з ним познайомилися.

Запитання: Які завдання ви одержали від розвідників у Парижі?

Пеньковський: У Парижі я одержав завдання і далі фотографувати матеріали в Комітеті, причому намагатись фотографувати матеріали післявоєнного періоду, останніх років і ті, що стосуються найбільш розвинутих у промисловому відношенні капіталістичних країн.

Запитання: Яке ще завдання вам дали в Парижі?

Пеньковський: Мені дали завдання бути готовим прийняти інструкції по радіопередачі, уважно їх вивчити на базі тієї практичної підготовки, яку я дістав під час перебування в Парижі, й підготуватися до одержання самої техніки.

Запитання: Чи давали вам завдання розширити ваші знайомства серед військовослужбовців Радянської Армії та Військово-Морського Флоту?

Пеньковський: Так, мені запропонували розширити коло таких знайомств.

Запитання: З якою метою?

Пеньковський: Щоб одержувати від них різну воєнну Інформацію, яку я повинен був запам'ятовувати й передавити розвідникам.

Запитання: Яке ще завчання ви дістали?

Пеньковський: Дістав потвердження підтримувати зв'язок з Анною. Це було пов'язано з тим, що пан Гревілл Війн не скоро приїде до Москви. Так воно й вийшло.

Запитання: Чи цікавились іноземні розвідники якимись документами військовослужбовців Радянської Армії та Військово-Морського Флоту?

Пеньковський: Іноземні розвідники запитували, які я маю можливості доступу до документів військовослужбовців. Я сказав, що можу попросити в товаришів під будь-яким приводом особисте посвідчення, просто, мовляв, заради цікавості. Вечеряючи з одним офіцером (прізвище його не пригадую), я попросив у нього особисте посвідчення й потім описав його в донесенні…

… Над зауваженням Пеньковського про те, що прізвища офіцера він не пригадує, Сергієнко сидів особливо довго, а потім зняв телефонну трубку й знову набрав номер генерала Васильєва:

— Олександре Васильовичу, до вас цими днями під'їде Славін, можна?

«Ніде так сумно не думається, як у літаку»

Після того, як у Відні вийшли дипи, в першому класі стало зовсім порожньо; виліт чомусь затримали на три години; нічого, почекаємо; коли злетіли, Степанов пересів до ілюмінатора, вмонтованого в запасні двері, й чомусь невідступно згадував свого давнього приятеля Миріна, його патологічний страх літати на літаках; бідолашний, тридцять років тому, після закінчення МДІМВ[4] його послали працювати в ВЦРПС, — доводилося літати з делегаціями майже щомісяця; забивався у хвіст, переконавши себе, що в разі аварії саме там є шанс лишитися живим; наївна віра в опір маси металу некерованій і стрімкій силі удару об землю; Степанов наводив йому статистичні дані; найбільше гинуть на дорогах, а здавалося б, автомобіль дуже звичний і безпечний вид транспорту; далі — морс, аварії кораблів, залізничні катастрофи, а вже потім — авіація, найбезпечніший засіб пересування другої половини двадцятого століття.

Мирін слухав його, не перебиваючи, кивав головою, начебто погоджуючись, а тоді сказав: «Я прочитав у «Фігаро» звіт про трагедію на Тенеріфі; мені вкарбувалася в пам'ять лише одна фраза: на льотному полі збирали «фрагменти трупів». Уявляєш? Чи ти позбавлений такої фантазії?»

Своє найкраще оповідання, присвячене авіакатастрофі, Мирін назвав «Поспішаю й падаю». І після цього взагалі перестав літати — тільки поїзд, нічого, крім поїзда.

А наші діти, подумав Степанов, уже не часто їздять у поїзді; літак для них став таким самим побутом, як метро чи автобус; нова концепція, створена генієм техніків епохи, але не збагнута і тому не пояснена ще людству філософами (виробництво завжди випереджає свідомість), втягла покоління, яке народилося в шістдесятих, у нове відчуття часу, немов у поглинаючу воронку; чи вийде щось з цієї гонки від самого себе?! А може, за собою самим! Чи праві мої Бембі й Лис, кажучи, що їм треба пройти те, що пройшов я, і що для мене є аксіома, факт, ясність, — тільки тоді вони приймуть мої поради свідомо, а не з примусу. Мабуть, усе-таки вони тут помиляються, — коли вже й треба щось по-справжньому економити, то це наш час. Лише в ньому виражається особистість, саме він становить субстанцію пам'яті, зберігає в собі слово, пейзаж, формулу, тобто людину, яка створила це моральне багатство, — навіщо ж тоді марнувати час?! Я раджу лише те, що лежить на поверхні: коли ви вже поткнулися в творчість, то треба бути фізично міцними; академік Мікулін, заземлюючись на ніч, створив свою теорію здоров'я, думав не тільки про довголіття, але й про те, як робити краще й більше; не можна звертати уваги на дрібниці, хоч би які вони були прикрі; художник Кончаловський свого часу відмовлявся переглядати книги вражень на його виставках, заздалегідь організовані недругами, чи варто марно ятрити душу?! Організованість у всьому й завжди, якою б ця виснажлива самодисципліна не здавалася тяжкою; якщо ці основоположення творчості не під силу — катай заміж, теж чудово; я ще не вважаю себе старим, але вже мрію про внуків. Чи про внучок, однаково, малята всі прекрасні…

… У Женеві Степанов зразу ж поїхав до готелю «Епсом», неподалік від озера, та й Будинок преси поряд; хазяїн зменшив ціпу для журналістів із ста п'яти до вісімдесяти франків, а в поморі — ще й кухонька з електроплиткою та холодильником, можна піти до сусідньої «мігрошки»[5] й купити паперову сумку з їжею, — рятівні яйця, плавлені сирки, булочки, які не черствіють; хтось із друзів сумно пожартував: «Коли я обідаю, мене не полишає думка, що я жую зимове взуття для дружини; будь-яка вечеря в ресторані — це з'їдена сорочка для брата чи якийсь інший подарунок: скільки їх треба купити, боже ти мій?!» Тільки за кордоном починаєш розуміти бідолашних працівників Держплану, — спробуй, сплануй на всіх…

… Дрю Зелл з «Чікаго сан» зупинився в цьому ж готелі; раніше вони із Степановим зустрічалися не раз; сіли в лобі, попросили кави, з прикрістю подумали, що ще п'ять років тому замість кави замовили б віскі; літа підкрадаються непомітно; голова працює краще, ніж колись (багаторічний досвід породжує не тільки холодний стереотип тупого й нерозумного відштовхування, — це від характеру, а не від кількості прожитих років, — а й заряджає величезною інформацією), що, звичайно, альтернативна, тобто позбавлена догматичної зашореності, але печінка здає, й нирки ні к чорту, і безупинний страх перед тим, що вранці розвалюватиметься потилиця, не натягнеш кеди, бо набрякнуть ноги й біль у попереку стане гарячим, пронизливим, тут уже не до пробіжок, ковтай аспірин з баралгіном і заспокоюй себе тим, що через кілька годин відпустить і ти, нарешті, сядеш до машинки: чим менше відпущено часу, тим дужче розумієш, як багато не зроблено: воістину пасивність творчості злочинна, не можна забирати з собою те, що мусить бути віддано твоїм читачам, таке не прощається…

За вікнами сіяв дрібний дощ; узялися бульбашками калюжі; холодне світло неонових реклам мертвотно віддзеркалювалося на мокрому асфальті.

— Ваша преса не розуміє Америки, — так само сумно заговорив Зелл. — Ви зовсім не маєте жалості, звичайної людської жалості. Ви не хочете зрозуміти, що люди, які готували передвиборну програму Рейгана, заздалегідь заклали гроші и ракетний космічний комплекс, він нічого не може з цим вдіяти. Річ у тому, що авторитет президента Сполучених Штатів бодай трохи стримав скажених, а їх у моїй країні дуже багато, ви навіть не уявляєте, скільки їх, містер Степанов. Рейган — у нинішній вибухонебезпечній ситуації, — особливо після першого раунду переговорів, — не найгірший варіант; в його штабі є помірковані політики.

— Ну, ну, — посміхнувся Степанов. — Гадаєте, він змінив свою думку про «пекельне кодло»?

— Робіть скидку на те, що він актор… Емоції і таке інше… Але запам'ятайте: після того як прийшов Горбачов, він більше жодного разу не дозволяв собі таких висловлювань… Зрештою під час зустрічі в листопаді він намагався зробити все, що міг… Нинішні переговори — це наслідок в якійсь, звичайно, мірі того враження, яке справив на нього ваш лідер…

… Подзвонили з місії США, запросили Зелла подивитися матеріал, який одержали по супутнику: виступ державного секретаря Шульца про початок припиненого раунду переговорів; Зелл сказав, що він не сам, а з російським колегою; продиктував ім’я й прізвище, повернувся до столика:

— Зараз дадуть відповідь, комп'ютерна довідка в них працює чудово.

Відповіли справді швидко: «будемо раді російському гостеві».

… Охоронники місії — всі до одного філіппінці чи таїландці, до ладу не розбереш — показали, де треба запаркувати машину; у приймальні Зелла й Степанова зустрів вступник постійного представника, провів до кінозалу:

— Мабуть, мова піде про нову зустріч двох лідерів, тепер уже в Штатах, — сказав він, по-дружньому приглядаючись до Степанова. — Ми з великим оптимізмом вислухали Шульца, він був дуже стриманий.

А як ставиться до такої можливості воєнно-промисловий комплекс, подумав Степанов. Або ЦРУ? Для них зустріч у Женеві була не подарунком… А тепер ці переговори… Як же вони там?

Після перегляду піднялися на третій поверх, в їдальню представництва; прийшов шеф місії, щоб засвідчити гною повагу, в сорочці, рукава закачані, наче в техніка по ремонту автомобілів, веселий і доброзичливий; добре було б якось поснідати разом, буду радий, якщо подзвоните…

Зелл продиктував телефон «Епсома», зауваживши при ньому:

— Сподіваюся, снідатимемо не в цій казармі?

Американський представник знову всміхнувся:

— Тут роблять чудовий омлет, не гнівіть бога, Дрю! А поїхати в місто я зараз не можу; ми дуже-дуже чекаємо новин з Білого дому; від того, як тепер тут підуть переговори про ракетний потенціал, залежить майбутнє. Як думаєте, містер Степанов, Кремль готовий до серйозного діалогу, коли ваш лідер прилетить у Штати?

— Гадаєте, я відповім «ні»? — зітхнув Степанов. — Тут, у Женеві, в Палаці Націй, після того, як поїхав Геббельс, наш Литвинов проголосив концепцію діалогу… Н усіма… Крім нацистів, звичайно… П'ятдесят один рік тому… Ви ставитесь до політики, як економісти, тоді як ми схильні звертатися й до тих позицій, які створила історія. І мені здається, що ваш економізм політики більше грішить пропагандистським ажіотажем, часом надмірно емоційним, ніж наша схильність до історичних ретроспектив. Її, певна річ, можна бездоказово ошельмувати, але виключити із серйозного дослідження об'єкта політики — неможливо.

— Ви оптиміст? — запитав американський представник; обличчя його справді було стомлене, особливо очі.

— Так, — відповів Степанов. — А в Штатах багато оптимістів?

— Це вже емоції, — відповів Зелл. — Усе те, що не піддається підрахунку, — емоційне. Принаймні мене не здивує, коли в нас дома буде вжито щось таке, що стане на перешкоді оптимізму. — Він обернувся до представника. — Хіба не так?

Той зітхнув, поплескав його по плечу й підвівся:

— Но коммент, Дрю, но коммент. Вибачте, я мушу йти до себе.

Втіха у вільній творчості — II

Із Стівом Грінбергом, голлівудським продюсером, Юджина Кузані зв'язували роки дружби; він був вдячний йому за те, що той ще сімнадцять років тому фінансував його політ у В'єтнам, хоч сам був переконаний — потрібно допомогти Сайгону в його боротьбі проти ханойського тоталітаризму. Він же через три роки — запустив картину Юджина Кузані про палестинців на території, окупованій Ізраїлем.

Кузані тоді сумно пожартував:

— Стів, а я не пущу вас по миру? Ізраїльські лобі не простять відступництва, а я маю намір підтримувати палестинців…

Стів Грінберг знизав плечима:

— Я не знав, що ви расист…

Кузані здивувався:

— Можете звинувачувати мене в чому завгодно, тільки не в расизмі…

— Я американець, Юджин, я не відділяю своєї долі від долі Америки. Я протестант, на відміну від моїх предків. Я не вважаю Ізраїль своєю другою батьківщиною. Як консерватор, патріот цієї країни, я вважаю доктрину Вашінгтона на Близькому Сході дуже ризикованою. Так що не пов'язуйте мене з ізраїльським лобі, ображусь.

— Глядіть, я попередив… На вас потім можуть сильно тиснути дуже впливові люди.

— Ну й прекрасно. Погано, коли не помічають. Якщо тиснуть, значить, тебе визнали, можливий діалог, щ не вже бізнес, що й треба було довести. Знаєте, є смішний анекдот, коли два інваліди війни, почепивши на груди плакатики, схожі на ті, що в наших безумних пікетників, пішли в благодійні товариства просити грошової допомоги. На грудях одного було написано: «Я американець, син фермера, втратив на війні слух», а другий потрясав плакатиком: «Я — іудей, син рабина, мені на війні відібрало мову». Допомагали, звичайно, синові фермера, істинному американцеві; хтось із жалісливих сказав єврею: «Навіщо ви пишете про віросповідання? Вам же не будуть так допомагати, як протестантові, замініть плакатик». Тоді син фермера, який втратив на війні слух, сказав іудею, якому на війні відібрало мову: «Вони нас учать комерції, Симон, як тобі це подобається?!»

— Смішно, — озвався Кузані, — тільки я не зрозумів, до чого ви мені про це розповіли?

— До того, що я посилаю в Єрусалим другу знімальну і руну, яка робитиме фільм прямо протилежний вашому…

… Коли Юджин Кузані прийшов до Грінберга з ідеєю зняти кінострічку про боротьбу між двома китами воєнного бізнесу: ракетниками, що зв'язали себе, з доктриною блискавичного удару по Росії, і власниками авіакорпорацій, які поставили на іншу воєнно-політичну концепцію, продюсер не зразу відповів, порадився з юристами, запросив на ленч відставного генерала, що оселився в Саи-Дієго, але зв'язків з Пентагоном не поривав, зустрівся з провідними оглядачами газет, і лише після цього сказав Кузані, що згоден фінансувати сценарій:

— Подивимось, що з цього вийде, Юджин. Коли я відчую в сценарному записі вашого майбутнього фільму хорошу касу, — ризикну; в країні є сили, які виступають проти космічного бізнесу… З'явиться бажання — читайте мені сценарій по епізодах, обіцяю слухати, ви мистецьки програєте майбутню стрічку, я немов розчиняюсь у імлі для глядачів…

— Купіть мені час на радіо, я читатиму радіосценарії, це набагато дешевше, ніж угатити гроші в ризикований кінобізнес.

Грінберг похитав головою:

— Я ж просив вас не вчити мене комерції, Юджин. Вигода від радіосценарію мізерна. А працювати для реклами вашого імені я не маю наміру без відповідної компенсації. І одержати цю компенсацію я повинен у моїх кінозалах, де крутитимуть кінострічку… Коли, звісно, я остаточпо вирішу скласти в неї гроші.

Перші епізоди Грінбергові сподобались; запитав, хто прототипи Пітера Джонса і Дейвіда Лі; вислухавши відповідь, сказав:

— Як я розумію, хочете зробити повний сплав ігрового й документального кіно?

— Саме так.

— Ризиковано.

— Будь-який експеримент несе в собі елемент ризику.

— Правильно. Мабуть, багато що залежатиме від акторів, яких ви запросите… Хто з зірок погодиться зніматись у вашій картині?

— Я хочу поставити на зовсім невідомих людей, Стів.

Грінберг похитав головою:

— Не годиться. Ви поки що не Фелліні, на вас не підуть. Підуть на зірок світового класу.

— Оскільки я маю намір робити сплав ігрового кіно з хронікою, зірки зруйнують відчуття правди, — заперечив Кузані.

— Навпаки. Люди вірять зіркам, це пророки, кожне слово яких — істина в останній інстанції… Якщо Марлон Брандо зіграє сера Пітера Джонса, а Пол Ньюмен — Дейвіда Лі, каса забезпечена.

— Ньюмен бере участь у русі проти космічних воєн, він не виконуватиме ролі автора космічного проекту.

— Чому? — Грінберг щиро здивувався. — Не треба плутати професію з позицією. Пол Ньюмен має право зіграти Дейвіда Лі, як він його бачить; особистість може зіграти особистість. Погано, якщо країною правлять медузи; особистостям прощаються помилки; особистість, Юджин, насамперед особистість, усе інше розсудить час… Краще прочитайте мені нові епізоди, я переключу телефони на секретаря…

Кузані вийняв з кишені хрусткі аркуші паперу, схожі на пергамент, і розгладив їх своєю тонкою, немов у дівчини, долонею:

— Нью-Йорк, штаб-квартира «Авіа Корпорейшн».

… Сер Пітер сидів на місці головуючого, заплющивши очі; здавалося, він дрімає, тоді як усі члени ради директорів концерну з напруженою увагою прислухалися до того, що говорив генерал Том Вайєрс, який тільки-но прилетів з Бонна:

— Створений у Європі ракетний щит проти російської воєнної загрози, звичайно, вніс свою корективу в стратегію найближчого майбутнього. Авіація втрачає свою ключову роль у тій концепції протистояння комунізму, яка відводилась їй усього лише два десятиліття тому. Якщо корпорація Дейвіда Лі одержить асигнування в тому розмірі, який планується, я не бачу іншого виходу, крім одного — скликати дружню конференцію за цим столом, на чолі якого сядуть сер Пітер і Дейвід Лі. Якщо ми зможемо виробити нову доктрину захисту демократії, об'єднавши воєдино досягнення авіації і ракетобудування, тоді, гадаю, почнеться нова ера розвитку… Якщо десять років тому шести тисяч літаків ВПС США, — з них дві тисячі триста було виготовлено на заводах вашої корпорації, — вистачало для захисту рубежів вільного світу, то нині…

— Облиште, Том, — не розплющуючи очей, роздратовано кинув сер Пітер. — Ми ж серйозні люди… Вільний світ, не вільний світ — все це патякання. Дивитися треба в корінь справи: Дейвід Лі, починаючи з кіпця сімдесятих років, пішов на нас в атаку. Спочатку він випустив залп проти близького нам «Локхіда», так, так, саме він, настав час називати речі своїми іменами, набридло танцювати на паркетній підлозі, покритій слизьким лаком… А згодом його люди роздули скандал у пресі й на телебаченні про катастрофи наших літаків у Німеччині… Бонн відмовився купувати мої «Зет-два», чистий збиток — двісті мільйонів доларів. І ви пропонуєте мені сісти за один стіл з цим сучим сином?! Якщо ми не зможемо переламати ноги Дейвіду Лі, мені доведеться згорнути виробництво, лишити поз роботи чверть мільйона американців і, зрештою, на наступних зборах акціонерів відверто признатися, що нам загрожує банкротство… Щоб цього не сталося, потрібна нова доктрина, філософське обгрунтування необхідності бойової авіації, яка не знищує все довкола, як ракети містера Лі, але, в разі потреби, влучає в перехрещення вулиці Горького, — він усміхнувся, — і Тверського бульвару. Давайте будемо щадити людей: як своїх, так і противника. Гам живуть такі самі живі істоти, вони також сподіваються вижити після майбутньої битви. Дейв Лі надії їм не дає. Я — даю. Це той козир, який сміливо можна кинути на стіл. Узяти до уваги треба й те, що тільки з літаків у тил противника можна скинути десант. А ракети не скинеш. Отже, справа за доктриною. Хто це робитиме, який університет, — не знаю. Переконаний лише в тому, що мій друг Том Вайєрс зможе підказати вченим такі деталі нової моделі можливої битви з комунізмом, які доведуть примат стратегічної авіації, а не безглуздість ракетної катастрофи… Бачте, лікарі дають мені півроку життя, а я думаю про майбутнє… Містеру Лі сорок два роки, а він не обтяжує себе жахливими уявленнями про те, що буде, коли переможе його точка зору остаточно… Ви привезли з собою матеріали, Том, які можна зразу ж запустити в роботу? Лишилися години, а не дні; слухати в конгресі почнуть через два тижні. Можете сісти в бібліотеці з нашими професорами?

— Я згоден, — відповів Том Вайєрс і стомлено усміхнувся. — Але спочатку мені хотілося б поїхати додому і прийняти душ. Сюди я прибув прямо з аеропорту, прогойдавшись одинадцять годин у літаку.

… Нью-Йорк, сорок друга вулиця; біля світлофора в автомобіль Тома Вайєрса сіла Мері, особиста секретарка Дейвіда Лі.

— Ви чудово виглядаєте, Мері, — сказав генерал, — дуже радий вас бачити… Оскільки часу в нас обмаль, будь ласка, передайте Дейвіду: старий поставив на блок науки і Пентагону, — він посміхнувся, — який репрезентую я… Розробка доктрини милосердя: авіація може виграти війну, не розірвавши кульку на клоччя, тоді як ракети несуть тотальне знищення людства. Мабуть, у сера Пітера є прихильники в сенаті та в конгресі. Допускаю, що він підтримує контакти з віце-президентом Бушем, усе-таки професіонал, відсутність надмірних емоцій, як у Рональда, здатність тверезо оцінювати ситуацію…

— Які університети він підключає? — спитала Мері.

— Про це я дізнаюсь через годину, коли почну працювати.

— Увечері я матиму імена?

— Думаю, матимете, — він простяг їй мікродиктофон. — Тут запис наради в раді директорів.

— Дякую, Том. Зупиніться, будь ласка, біля таксі…

… Нью-Йорк, штаб-квартира Дейвіда Лі.

— Ну що ж, — Дейвід Лі потягся з хрустом; усмішка несамовита, несподівана, як у десятирічного шибеника, тільки очі не сміються. — Наука то наука. Тим паче разом з Пентагоном. Нехай собі. А ми пообідаємо з друзями з Ленглі, правда, Мері? Як перспектива? Нехай накриють тут, у залі для гостей. Все має бути дуже скромним, ніякого розкошування, невидимки цього не люблять… Принаймні в робочий час…

… Зал для гостей в корпорації; за величезним овальним столом сиділи Дейвід Лі, директор управління розвідувальної інформації (ЗДІ) Джім Патрік, який працює в Нью-Йорку під дахом віце-президента «Ворлд іншуранс компані».

Стіл було накрито, як і просив Лі, надзвичайно скромно; салат, фрукти, ніякого алкоголю, тільки вода «Евіан», два стейки; три сорти сиру до кави, і все.

— З того, що говорив старий, — мовив Патрік, кивнувши на маленький диктофон, що лежав біля Дейва, — дві позиції дуже сильні, не варто закривати на це очей. Перше — милосердя… Світ, справді, втомився від жорстокості, люди мріють, щоб наступна ніч була спокійною, скільки можна грати на нервах людства?! Друге: його концепція десанту в Росії… Це буде багатьом до душі і в нас, Дейв, добре, що ви мене своєчасно поінформували… Люди, які відповідають за «Свободу», теж хочуть додаткових асигнувань, робота по дезорганізації тилу противника вимагає щедрих капіталовкладень… Таким чином, у даному контексті ідея сера Пітера і мрії моїх колег, які ведуть ідеологічне протиборство з Кремлем, змикаються… І я не певен, що старий поставив тільки на науку та військових, він надто мудрий, щоб ігнорувати моє відомство. Я певен у тому, що він шукає підходи. Він їх знайде. І наші ідеологи кинуться до нього, як до рідного батька, бо часу їм практично не лишилося…

— Як це? — здивувався Лі.

— Пояснюю. Якщо містер Горбачов досягне великого успіху в своїй реформі, тоді «Свободі» практично не буде до кого апелювати. Зараз Росія живе рудиментом общини, їх губить, як вони кажуть, зрівнялівка… Розумієте зміст цього слова?

— Цілком.

— Бачите, як добре… А тепер росіяни починають реформу, яка базується не на голих звітних цифрах, а на реальному ділі, результат якого повинен бути підтверджений не словесами, а товарами на прилавках магазинів, новими марками автомобілів і відеоприймачів, вільним правом будівництва котеджів і кардинальною перебудовою системи сервісу, який у Росії просто жахливий. Тобто всі люди матимуть змогу включитися в орбіту загальнодержавної справи, котра обіцяє реальні гроші. Тут уже не до передач «Свободи», діло треба робити!

— Добре, що ви мене просвітили, Джім. Пропозиції?

— Я хотів би послухати ваші.

— Вони досить прості. Мені потрібно дістати, звичайно, від вашої найдовіренішої агентури в Москві, — останні відомості про російську ракетну систему, про фінансування їхніх нових лазерних систем ППО… Власне, це потрібно насамперед вам, — уточнив Лі, — щоб було з чим іти до вашого директора і в разі потреби до президента. Я допоможу вам у виході на Білий дім…

— Що ви розумієте під словами «найдовіреніша агентура»?

— Рівень. І тут, і там, Джім, насамперед ціниться рівень. У вас є така людина!

Джім Патрік, могутній ЗДІ, усміхнувся:

— Невже ви думаєте, я скажу, коли навіть у мене є такий агент?

— Я спробую вас переконати в тому, що відповідь потрібна не так мені, Джім, як цій країні і справі демократії.

— Валяйте, — кивнув Патрік, — я уважно слухаю.

— Ну, а далі? — спитав продюсер Грінберг.

— Не знаю, — відповів Кузані. — Про це знають тільки двоє: Дейв Лі і сер Пітер Джонс… Чортівня якась, я вже не можу говорити просто «Пітер Джонс», тільки «сер»…

— Магія слова, що знайшло свій образ… Звичайно, Марлон Браидо був би на місці, але він бере за роль два мільйони, навряд чи я на це піду, хоч остаточне рішення приймемо, коли ви закінчите запис сценарію… Мені цікаво, Юджин, мені дуже цікаво дізнатися, що буде далі, значить, ви на шляху до успіху…

— В такому разі, — посміхнувся Кузані, — ви маєте реальну можливість допомогти мені пройти цей шлях за максимально короткий час.

— Ви хочете кудись поїхати? — напівствердно запитав Грінберг.

— Точно.

— Куди?

— На переговори в Женеву.

— Добре, я замовлю вам квиток і готель на березі озера. Тиждень? Десять днів?

— Два тижні, Стів, не будьте скнарою.

— Ви не бачили справжніх скнар, Юджин. Добре, два то два, коли щось придумаєте, дзвоніть, я поки що буду тут…

… Художник, мабуть, тим і різниться від усіх інших смертних, що правда життя, яка складається з епізодів, котрі запали в його пам'ять, швидкоплинних зустрічей (у свій час Кузані знімав для телебачення об'їждження коней на ранчо директора «Локхіду», коли розкручували справу про горіхи[6]), уривків фраз, аналізу літератури, поїздок по світу, бесід з ученими, бурмотіння мулатки з Кліші про те, що наближається кінець світу (ця шалена мулатка, в якої він провів ту ніч, відчула в ньому не тваринне бажання, а самотню ніжність мужчини, тому відкрилася йому, читаючи «Апокаліпсис»: «а це вже було, але так схоже на те, що на нас чекає, правда?»), передач теленовин, спогадів про друзів, які пішли від нас навіки, і нічних — тривожних і непідвладних фантазії — видінь, народжується під його пером (пензлем, камерою) зовсім заново, в найконцентрованішому, так би мовити, вигляді. Отже, рівень таланту визначається не тільки мірою наближення до правди, а й даром передбачення, поза яким і без якого істинне мистецтво неможливе; холодне побутописання не бентежить уже людство; люди прагнуть «одкровення від завтра», навіть коли мова йде про події столітньої давності.

… Так і Кузані, силою свого дару, вгадав тенденцію, не знаючи, звичайно, всіх тих утаємничених, глибоко прихованих перипетій підприємства, що почалося в Нью-Йоркській біржі (а це факт) місяць тому.

Продовженням акції, дійсно розпочатої в Нью-Йорку, — але не Дейвідом Лі, за витвором фантазії сценариста, а одним абсолютно реальним босом ВПК[7] Семом Мімом, який зробив ставку на космічне озброєння, — був повторний викид американських розвідників, що працювали в Москві, маючи документи, що їх видав державний департамент Сполучених Штатів, до того ж вони підпорядковувались не вигаданому заступникові директора ЦРУ Джіму Патріку, а цілком реальному ЗДРО — заступникові директора розвідувальних операцій ЦРУ США, котрий дістав вказівку — в зв'язку з початком женевських переговорів про обмеження ракетних озброєнь — негайно організувати інформацію, яка дала б змогу торпедувати можливу угоду.

Саме так, він дістав вказівку; Сем Пім був людиною крутої вдачі, справедливий, дурницями не займався, завдання визначав безкомпромісно: «Я повинен одержати асигнування, — сказав він ЗДРО, зустрівшись з ним на нейтральному грунті. — Успіх у Женеві цьому, звичайно, перешкодить. Там сидить своя людина, Чарльз Макгоні, його брат член нашої ради… Озбройте його такою інформацією, яка примусить наших голубів почекати з будь-якою угодою… Ми повинні провести через конгрес усі наші справи до нової зустрічі Рейган — Горбачов… А там видно буде… Як ви це зробите, я не знаю, але те, що ви мусите це зробити, — впевнений».

Розмовляти так різко у Сема Піма були переконливі підстави: двадцять сім років тому саме його адвокатські фірми витягли ЗДРО (тоді ще дипломата-початківця) з дуже неприємної історії, — доводилося відробляти; закон зчеплення, від цього не втечеш, хоч би як намагався.

Єдиним, хто міг «організувати» потрібну інформацію, був агент «Н-52», законсервований ЗДРО останні шість років, надзвичайно цінне джерело інформації; що ж, життя є життя, воно диктує нам вчинки, а не ми йому, на жаль… Шкода агента, але ж себе шкода ще більше, хіба не так?

… «Генерал-лейтенантові Сергієнку.

Вчора о 21 годині 33 хвилини чотири машини, що належать співробітникам ЦРУ, які служать у посольстві США в Москві, на великій швидкості виїхали з воріт і подалися в різних напрямках.

Автомобіль марки «мерседес», що належить Честеру Воршоу, з трьома пасажирами повернув на набережну; біля магазину «Ганг» з машини вискочив співробітник консульського управління Пітер Юрс і попрямував до будки телефону-автомата; Воршоу поїхав далі по набережній, на великій швидкості домчав до Лужників; там з машини виліз Ірвінг Кране і так само побіг до будки телефону-автомата; Честер Воршоу, не чекаючи його, виїхав до Новодівичого монастиря й повернувся в посольство, ніде більше не зупиняючись; Юрс і Кране, подзвонивши по двічі кожен, повернулись у посольство міським транспортом.

Водії другої і третьої машин («паккард» і «форд-гренада») поїхали відповідно: по Садовому кільцю до повороту за Смоленською площею, потім по Кропоткінській, мимо басейну «Москва» і через центр повернулися в посольство; друга машина відправилася на ВДНГ; біля метро «Проспект Миру» з «форда-гренади» вийшов пасажир (співробітник ЦРУ Роберт Майєр), сів — в останню хвилину — у вагон поїзда, що йшов від «Проспекту Миру» до «Комсомольської».

У посольство Роберт Майєр повернувся на таксі».

Сергієнко зняв окуляри і подивився на Славіна.

— Ну, що ви на все це скажете? Адже Майєр у цей час не в пінг-понг грав, а одержував інформацію. Або закладав тайник. Ваші пропозиції, Віталію Всеволодовичу…

Робота — І

— Ну, добре, добре, — зітхнув Славін, не відводячи очей від краплинок поту на м'ясистій, короткій шиї Іванова, — згоден, ваша правда, але все-таки я вважаю однією з ваших головних хвороб прожектерство, Георгію Яковичу. «Те погано», «це не годиться», «тут робимо дурниці», «тут верземо нісенітницю», — все правильно, я можу вам ще з дюжину нашого глупства перелічити. Пропозиції? Мене цікавлять пропозиції. А втім, чому саме мене? Нас з вами, суспільство в цілому.

— Знаєте, я за точну цифру, я не філософ. Я не замахуюсь на модель суспільства… — усмішка на асиметричному обличчі Іванова була якоюсь затаєною, вимученою. — Я немов акин: що бачу, те й співаю. Я бачу, наприклад, як ми часто через кумівство, блат, некомпетентність прицільно розстрілюємо науку, от я й кажу про це скрізь, наживаючи собі ворогів… Могутніх, треба сказати, ворогів…

— Це знову-таки констатація факту, — з досадою мовив Славін. — А я чекаю пропозицій.

— Але ж пропозицію Маркс сформулював, Віталію Всеволодовичу! Краще не скажеш: «від кожного за його здібністю — кожному за його працею». А ми замість цього постулату, що несе в собі найвищу інтелектуальну цінність, бо він — при всій своїй універсальності — застосовний до кожної трудящої людини, впали у звичну для матінки-Русі общинну концепцію: «Всі рівні; якщо в мене немає дачі, то нехай і в сусіда не буде». А сусід, у якого і дача І машина, — замість того, щоб горілку дудлити, — дав п'ять раціоналізаторських пропозицій, котрі зекономили заводові мільйон карбованців. Звичайно, вимпел ударника комуністичної праці одержати приємно, але ж на грошових купюрах ми друкуємо не когось, а Леніна. Тільки за вимпел передовика виробництва черевики коханій не купиш, І та радянські грошові знаки — можна… Якщо, звичайно, зв'язки у сфері торгівлі, особливо з тими, хто розподіляє фонди італійського взуття… Припустимо, я директор інституту, — вибачливо посміхнувся Іванов. — Хоч таке навряд чи можливе… Однак… Я знаю, чого жде промисловість. Я вичислив, який прибуток матиме інститут, коли замовлення промисловості буде реалізовано в максимально короткий строк. Що я повинен зробити?

— Працювати, — всміхнувся Славін.

— Що значить «працювати»?! Я повинен погодити ідею, в главку, Держплані, Головзбуті, Мінфіні, Держстандарті, Держціні, академії! Для цього потрібно принаймні півроку… Так?

— Рік.

— Я взяв оптимальний варіант, — зітхнув Іванов, — із скидкою на те, що моя галузь особлива, передовий рубіж науки, нам усе-таки легше. А я тепер про директора інституту одягу фантазую.

— Йому потрібно півтора року…

— Добре мислите, — кивнув Іванов. — Я чомусь вважав, що представник центральної преси має захищати те, що є, обмежуючись зауваженнями косметичного характеру.

— Газети рідко читаєте.

— Що правда, то правда.

— Дарма. Ну, поїхали далі…

— Поїхали. Затвердив я тему, поставили мені її в план. І — все! Сиди, міркуй, ший собі, — зарплата йде, чого тут хвилюватися?! Ану, дозволь мені піти у вашу газету і надрукувати оголошення: «Науково-дослідний інститут запрошує на заміщення вакантних посад старшого наукового співробітника, молодшого наукового співробітника і лаборанта строком на два роки по темі: «Створення фасонів вітчизняного взуття, яке купують». Оплата праці — за здібностями, від трьохсот до тисячі карбованців на місяць. Гроші, які відпущено державою на розробку моделей строком на рік, — у тому разі, якщо ми встигли зробити якісні пропозиції і їх впроваджено у виробництво через вісім місяців, — розподіляються між науковими співробітниками залежно від їхнього внеску в спільну справу». Уявляєте, скільки б мені надійшло заяв?! Але ж у мене, у директора, навіть статті такої немає, — на оплату послуг преси! Я повинен шахраювати, щоб таке оголошення надрукувати в газеті! Я мушу залучити до цієї злочинної змови бухгалтера, касира, профком, — ось вам і порушення закону, підсудна справа. Припустимо, зійшло з рук. Припустимо, що троє, відібраних за конкурсом, розробили нову модель і прекрасну технологію… За півроку… Залишилося десять тисяч карбованців. Я обіцяв розподілити їх між тими, хто зробив серйозний внесок у справу, яка зекономить країні сотні мільйонів. Думаєте, мені дозволять розподілити ці гроші між десятьма світлими головами? Ха-ха-ха! Давно я так не сміявся! Общинній моделі мислення кортить видати премію тисячі співробітників, — по п'ятнадцять карбованців на душу, зате всі рівні, ніяких образ! Нероба побудував собі розкішний храм з інструкцій: будь-яку справу можна загубити, ніхто про роботу й не спитає, аби тільки було дотримано інструкції! А їх у нас мільйон! Приклад номер два. В моєму відділі працюють дванадцять чоловік. З них тільки п'ятеро — справжні інженери, решта — люди в науці випадкові. Як я, начальник відділу, можу їх позбутися? Ніяк, вельмишановний добродію! Демократія! Гарантовано право на працю!

— Ви проти цього права?

— За! Обома руками за! Але дозвольте мені, начальникові відділу, платити п'ятьом світлим головам за їхній труд, за реальний внесок у діло, а не за той стілець, на якому вони сидять! Звичайно, при нинішній системі господарювання статистиці набагато легше зведення складати, — ніяких тобі турбот, знай крути арифмометр!

— Пропозиції? — втретє повторив Славін.

— Про генеральну я вже сказав. На початку нашої розмови. Нас душить скафандр бюрократичного апарату. Дайте керівникові завдання й гроші. І, звичайно, строк. Жорсткий строк. Але дозвольте мені, керівникові, стимулювати збільшення світлих умів для країни! Світлі уми й молоті руки — внаслідок ненормованої зацікавленості — давали б народному господарству мільйонну економію. Нехай нездара одержує свої півтораста! Нехай, зрештою, протирає штани на своєму стільці! Але тим, хто мислить, тим, хто горить ділом, дозвольте платити так, як вони того заслуговують!

— Безумовно!

— Ну, а якщо керівник — дурний? Таке можливе? Або ж людина з поганим характером? Чи упереджений? Самозакоханий? Чи хам? Від такої ситуації ви гарантовані?

— Ну, от, — зітхнув Іванов, — усе повертається на круги своя. Звичайно, не гарантований! Звичайно, є ризик! Звичайно, простіше залишити все, як є. Знаєте, яка в нас у всіх хвороба?

— Не знаю.

— Ми хочемо все заздалегідь продумати. А це неможливо.

Він говорить, як Степанов, — подумав Славін, — його словами; в усіх наболіло, всі про одне й те саме…

— Коли Ціолковський починав свою справу, — вів далі Іванов, — його оголосили психопатом: чавунка ледве ходить, а він на небеса замахується! Керівник, до вашого відома, це також талант! А ми шукаємо таланти не в живій справі, а в анкетах управлінь кадрів! Тато з мамою в порядку? В порядку! Доган не мав? Ні! Іван Іванович ставиться прихильно? Начебто так. Піде! Через півроку бачимо: дурень дурнем, темнота і чванство! Але зняти не смій! Незручно, нещодавно призначили, нас не зрозуміють, треба з людиною попрацювати, не святі горшки ліплять… У всякій справі важливо почати, Віталію Всеволодовичу. Визначити межі ризику, точно знати кінцеву мету, і все! Ура, вперед! Експеримент — явище саморегулююче! Воно відсікає дурість, якщо у тих, хто його проводить, — є права! На порожньому місці ініціативи не створиш. Або ж буття визначає свідомість, або всупереч цьому положенню, за догмою Ватікану, — свідомість визначає буття. Я, знаєте, противник ходового терміну: «треба підвищувати свідомість!» Це виклик марксизмові, якщо хочете. Ану, підвищіть свідомість у робітника на конвейєрі, коли він не буде перекопаний, що в залежності від того, як старанно він закручує свою гайку, в кінці року одержить премію, — і не дванадцять карбованців, а п'ятсот! «Людина є те, що вона їсть!» — теж, до речі, не Ватікан придумав, а наші великі предки! Знаєте прислів'я: «Постав хату, розори хазяйство»? Отож-бо й воно, ми більше думаємо, як, не заплативши, зекономити, а треба виходити з іншого: як би швидше та краще одержати, заплативши за чудову роботу процент з прибутку. Решта — базікання й химера.

— Скажіть, Георгію Яковичу, а от можна вичислити — хоча б приблизно, — яких збитків завдано справі через те, що ви не поїхали на конгрес у Будапешт?

— Можна, — якось машинально відповів Іванов, мабуть, усе ще думаючи про своє. — Тисяч на сто, гадаю.

— Надто вже кругла цифра, — сказав Славін. — Чому саме сто тисяч?

Іванов раптом підвівсь із стільця (як легко рухається, що то значить спортсмен):

— Стривайте, стривайте, а звідки ви знаєте, що мене туди не пустили?

— Та я ж в інституті не тільки з вами розмовляв… Вісті не лежать на місці.

— А чого ж ви тоді з хамом і розбещувачем розмовляєте? Я ж хам і розбещувач! Клин під мене вбиваєте?

— Це не мій фах. Я, навпаки, і в грішному ангелові намагаюся знайти риси непорочної діви. Ні, мене, справді, цікавить, які реальні втрати, — якщо вони були…

— Будь ласка… Наука тепер поза обміном ідеями неможлива… Згодні?

— Цілком.

— Витрачати гроші, аби повторювати те, що вже десь винайдено, — державний злочин. Так? — атакуючи, спитав Іванов.

— Державний злочин передбачає слідство й суд.

— Саме так.

— Жорстокий ви.

— Ні. Я справедливий. І якщо моїй країні завдають шкоди, це, я вважаю, цілком підсудна справа. Доброта, знаєте, буває часом гірша, ніж злодійство… Далі… На таких конгресах, який був у Будапешті, збираються не базіки, а люди компетентні. На Заході гроші на турне просто так не випросиш, там усе контролюється результатом діла… У нас цю поїздку запланували ще два роки тому… Кого цікавить, що тільки я, — пробачте, не хвалюсь, так уже вийшло, — став своєрідним монополістом у своїй проблематиці? Нікого. «Пошлемо іншого, з того самого відділу, яка різниця?!» Ну, й послали професора Яхминцева, який був і залишається ідейним противником моєї концепції; в науці він випадковий, не горить нею, а працює за гемою, затвердженою в плані. Те, про що я міг говориш з іспанськими, канадськими, чеськими і японськими колегами, — він не може. Ідеї, які народжуються в моїй галузі науки, патентуються на Заході не менше, ніж на сто тисяч доларів. Дві-три ідеї я напевне привіз би, тим більше, що мене там чекав Роберт Баум, власник патентної фірми, тримає руку на пульсі передових ідей науки…

— А сам він дослідник?

— Ні. Бізнесмен. Але за одного такого недослідника я трьох наших кандидатів наук віддав би…

— Звідки ви його знаєте?

— Він до нас тричі приїздив, в Дубну і в Новосибірськ, на конгреси… Серйозно кажу, трійку цікавих ідей я звідти привіз би…

— Отже, якщо йти за вашою логікою, то збитки становлять триста тисяч, а не сто, — зауважив Славін.

— Податки, податки, — всміхнувся Іванов, — ВААП не дрімає, обдере, як липку.

— Мені ваш директор сказав, що на ваше ім'я надійшло нове запрошення в Софію. Поїдете?

— Біжу по квиток, — жорстко посміхнувся Іванов. — Де продають?

— Чому ви не порушите питання, щоб з вас зняли стягнення?

— Тому що не вважаю себе винним.

— Чому ж тоді не апелювали?

— Тому що спочатку треба провести закон про словесну градацію між грубістю і констатацією факту. Яхминцева я вважаю паразитом на тілі науки, відмовлятися від своїх слів не буду. За кордон не рвуся, мені й тут добре.

— А збитки? — тихо спитав Славін. — Ви спокійно ставитесь до того, що країна терпить збитки через те, що ви не зустрічаєтесь зі своїми колегами? Якось ця позиція не дуже пов'язується з тим, що ви говорили на початку нашої розмови, Георгію Яковичу.

— Резерв міцності… Чули таке формулювання? Кожному металу, сплаву, станку, ракеті, людині відпущено резерв міцності… Почну метушитися — судинка лопне, і кінець… А так я в чудовій формі, працюю з насолодою, не соромно дивитися на своє відображення в дзеркалі. Захочуть розібратися — розберуться. Принижуватись не буду.

— Пошук правди — це не синонім приниження.

— Ви мені пробачте, Віталію Всеволодовичу, але, гадаю, це питання не викликає особливого інтересу. Ви не компетентні його вирішити, мої розбіжності з Яхминцевим виражаються нудною мовою математичних рівнянь. Нас можуть розсудити спеціалісти, та й то далеко не всі… Ви за фахом хто?

— Аналітик, — усміхнувся Славін. — І тому було б добре, якби ви спробували все-таки пробити собі поїздку до Софії.

… Додому Славін повернувся о другій годині ночі; за місто, у свій маленький будиночок, не їздив тепер, темп роботи не дозволяв, ночував у Москві. У вестибюлі, відкривши поштову скриньку, одразу ж побачив папірець з пошти; він ненавидів ці папірці страшною непогамовною ненавистю: наче навмисне все придумують так, щоб створити клієнтові незручність, та й самим працівникам пошти (подвижниці, зарплата мала, самі старенькі жінки все тягнуть, бідолашні) теж: «Отримайте рекомендований лист в… з… і до…»

Хороші ви мої, немає в мене часу приходити на пошту за рекомендованим листом, це ж Ірина пише, вона людина розсудлива, скільки разів її просив надсилати звичайні конверти; я завтра о восьмій поїду, обідатиму в чека. І може, й зовсім не буду, — якщо Сергієнко відправить у відрядження; прикро, кохана ж пише, кожна її вісточка, як сонячний промінчик… Я міг би послати водія відділу, — але ж вимагатимуть доручення, а його треба оформляти два дні! Господи, які ж ми нерозторопні, коли хочемо в усьому й завжди добитися абсолютного, тобто звітного порядку: листа вручено, година, дата, підпис…

Лежить нещасний Іринин лист, — розумний, ніжний, вона вміє їх писати, — разом з якимись повістками, кляузами, порожніми поздоровленнями; почуття, віддані паперові, зберігають людське тепло; як же зараз холодно Ірининим словам у темній кімнаті пошти, де лежать купи конвертів: бідолашненька моя подруга, ніжність ти моя з головою мислителя…

«Журналістики поза кіномонтажем віднині не існує!»

«Як і будь-який професіональний літератор, я жадний не від скупості, а від цілком природної невпевненості в завтрашньому дні, — лише тому я відрядився заробити тисячі дві баків, пишучи щось подібне до репортажів…

Прилетів я до Женеви саме н той день, коли тут відкрилась виставка імпресіоністі» з приватних колекцій; у напівпорожніх залах — тихих, освітлених беззахисною ніжністю весняного сонця — можна було досхочу подумати, чому цих життєлюбів спочатку піддавали такому масованому цькуванню, хто водив рукою найманих писак, які твердили, що живопис Ренуара і Матісса є мазанина і дань поганому смаку нуворишів, які, бачте, полюбляють мати у своїх вітальнях картини тих, хто повстав проти академічного, звичного для всіх, раз і назавжди утвердженого офіційного живопису. З усіма його атрибутами: еполетами, розгорнутими прапорами, прикрашеними до нудоти обличчями імператорів з маршалами й надто щасливими усмішками підданих, які вітають ще одну перемогу на полі битви…

Але згодом я поставив собі запитання, чи варто марнувати час на дослідження звивин критичної думки, цієї найманої шлюхи, яка запопадливо прислуговує щедрому замовникові добором цитат, бажаних ретроградам, і компонуванням доказів, які тішать кам'яні серця понурих традиціоналістів, коли перед тобою краса, вічна, як дружба, як любов, коли ти відчуваєш подих вітру з річки, захоплюючись розкованими позами людей, що приїхали за місто на пікнік, і коли ти не можеш одвести погляду від чарівливих очей Ренуарівської красуні?!

Розчинення в людській красі й непозбутності світу дуже важливе і особливо перед вильотом до Женеви, на переговори — чи можна запобігти знищенню цивілізації — мені дали змогу подивитися на те і на тих, хто визначає майбутнє землі, як реальності нашої зоряної системи…

Мене охопила страшенна тривога за беззахисне людство, коли я, завмерши перед Гогеном, пригадав той час, як під'їхав до підніжжя гори Шейєнн, штат Колорадо; звідти, з штолень, пробитих у скельних масивах, Вашінгтон дістане перший сигнал про ядерний удар: тут розміщено об'єднане командування аерокосмічної оборони Америки; сюди щодоби надходить інформація з датчиків на борту супутників і радіолокаційних станцій в усьому світі, щоб на її підставі негайно визначити будь-яку можливу загрозу.

Через кілька хвилин результати цього аналізу буде передано президентові, щоб той прийняв рішення, коли і як віддати наказ про удар у відповідь.

Але що далі, то більше робота в штабі аерокосмічної оборони стає предметом зростаючої тривоги тому, що тут все частіше говорять про можливість запуску ядерних ракет за сигналами, які можуть бути витлумачені неправильно.

Ті, хто ставиться скептично до ядерної політики країни, бояться, що помилки, допущені людьми чи машинами, можуть призвести до того, що фальшива тривога несправних датчиків буде схожа на сигнал про напад. Це, — як вони побоюються, — спричинить помилкову оцінку, яку передадуть у Вашінгтон, і спонукає президента прийняти рішення про запуск американських ракет для удару у відповідь. Ось так може початися ядерна війна.

Командуючий сигнальним комплексом НОРАД запевняє, що така серія помилок виключена, і фальшива тривога не може призвести до висновку, що почався напад. Рішення, які приймаються в надрах цієї гори у безпосередній близькості до Колорадо-Спрінгса, мусять вимірюватись хвилинами й секундами. В разі появи ворожих ракет навчи ного базування траєкторія польоту до США займе від тридцяти до тридцяти п'яти хвилин; а якщо ракети буде заиущено з підводних човнів, цей час скорочується до восьми хвилин. За таких умов, сказав генерал ВПС Чжеймс Хартінгер, «не може бути сумнівів у правильності оцінки командуючого».

Генерал сказав, що його головне завдання — забезпечити Вашінгтон «своєчасним недвозначним, надійним попередженням» про те, що наліт росіян на Північну Америку почався. Він повинен особисто оцінювати кожний з п'ятисот запусків ракет і супутників, що проводяться країнами світу за рік. «Я вірю в безпомилковість нашої системи датчиків, комп'ютерів, наших людей, оперативних методів, і, отже, я на сто процентів упевнений в правильності своїх оцінок», — сказав він.

Що ж до фальшивих тривог у минулому, то Джеймс Хартінгер заявив: швидко з'ясували, що кожна з них була фальшивою тривогою. В]н також сказав, що немає навіть «одного шансу на мільйон», нібито фальшива тривога може привести до висновку про початок ворожого нападу.

З часів фальшивих тривог у 1979 і 1980 роках, сказав він, сто сорок мільйонів повідомлень, опрацьованих комп'ютерами, — в середньому шість тисяч сімсот на годину, — передано без єдиної помилки. «Якраз такої якості роботи світ мав право вимагати від нас», — закінчив генерал Хартінгер.

Але критики давно висловлюють побоювання, що саме помилки можуть призвести до ненависної ядерної війни, особливо нрп розгортанні найсучаснішої зброї. Герберт Сковілл, колишній помічник директора агентства по контролю над озброєнням і роззброєнням, не раз критикував рішення президента Рейгана про розгортання ядерних ракет «МХ» на тій підставі, що страх перед випереджувальним ударом противника по цих ракетах може сприяти хибному тлумаченню даних системи попередження і призвести до ядерної війни внаслідок такої помилки.

Артур Мейсі Кокс, спеціаліст по контролю над озброєннями, недавно заявив, що ця система досить часто генерує хибні сигнали тривоги, а в напруженій обстановці міжнародної кризи можливості прорахунку неминуче зростуть.

Однак у відповіді, опублікованій сенатором Баррі Голдуотером (республіканець, від штату Арізона) і сенатором Харрі Хартом (демократ, від штату Колорадо) після фальшивих тривог у 1980 році, було сказано: «Ні в якому разі не можна твердити, що США були близькі до розв'язування ядерної війни в результаті інцидентів, що мали місце 3 і 6 червня. Система, по суті, спрацювала, і хоч механічна електронна частина давала помилкову інформацію, людський елемент правильно оцінив її і відвернув хоч би там які непоправні дії».

Скептики в основному е серед противників рейганівських планів збільшення воєнних витрат, його пропозицій щодо відродження ядерного стримування, спірної програми «МХ» і, тим паче, розгортання озброєнь у космосі. Вони не мають особливого впливу в уряді, дістаючи лише незначну підтримку в конгресі, який санкціонував рішення почати програму на двадцять мільярдів доларів для вдосконалення системи попередження й зв'язку, зокрема її комп'ютерів.

… Пояснюючи, як працює система попередження, офіцери заявили, що через кілька секунд після того, як ворожі' ракети піднімуться із своїх шахт і включаться їхні двигуни, запрацюють консольні дисплеї з зеленими екранами, затріщать високошвидкісні телетайпи, і в центрі попередження про ракетний наліт, у космічному обчислювальному центрі й на командному посту закипить робота. В той же самий час чергові офіцери у Вашінгтоні, командування стратегічної авіації в Омаху та інші командні пости в усьому світі будуть у повній бойовій готовності. Зі свого місця на другому ярусі триповерхового командного поста командуючий побачить на одному з двох екранів на всю стіну слід польоту ракет. За ракетами стежитимуть хвилина за хвилиною в міру того, як вони проходитимуть по своїй тридцятихвилинній траєкторії до США.

На другому екрані дані з вісімдесяти семи комп'ютерів у штабі можуть позначати позиції ворожих підводних човнів в Атлантиці або ж на Тихому океані чи орбіти розвідувальних супутників росіян.

Коли вся картина постане перед генералом і його штабом, що мають по боках і за спиною схожі на телевізори консолі, він візьме трубку бежевого телефону для звірки з черговими офіцерами в центрах, які подають інформацію на командний пост чи на датчикові позиції в усьому світі.

Генерал, крім того, проведе з іншими старшими командуючими так звану нараду, щоб визначити міру загрози й передасть свої оцінки Національному командному центру в Пентагоні для передачі президентові, де б він не був. Якщо офіцери в тому центрі вважатимуть це виправданим, вони скличуть нараду про ракетний удар за участю президента. Така нарада поки що жодного разу не відбулася…

… Матісс помер уже після війни, а став генієм наприкінці дев'ятнадцятого століття; безперервність процесу спадкоємності благотворна, — без старого метра не було б ні Пікассо, ні Ларіонова, ні Шагала; розрив потрібен, коли лікар перерізує пуповину новонародженого, вістуючи цим появу нового чуда — людини; розрив поясненний, коли довірливий лик любові спотворила гидка маска зради; все інше — від лукавого, мана, чортівня.

Чи думає хтось у надрах тори Шайєнн про Матісса, як про символ, що об'єднує в собі два століття? Не знаю, не певен.

… А тут же щодоби працюють три зміни по двісті п'ятдесят чоловік кожна, плюс іще шістсот п'ятдесят чоловік допоміжного персоналу.

Щоб уберегти комплекс від диверсантів, усюди стоять контрольні пости. Кожного, хто входить усередину, перевіряють озброєні пости за межами тунелю, що веде до комплексу, і потім ще раз, коли заходять у саме приміщення комплексу. Особливо секретні зони позначені спеціальними знаками. Крім того, як розповідають офіцери, всіх, хто працює тут, регулярно перевіряють психологи.

Диверсія зовні майже неможлива, бо комплекс у горі в основному сам себе забезпечує всім необхідним. Він має своє енергоживлення, яке постачають шість дизельних генераторів, і свій запас води, продовольства та інших припасів на тридцять днів. Вентиляцію зроблено так, щоб вона захищала від радіоактивності.

Дуже важлива інформація потрапляє на командний пост із центру попередження про ракетні нальоти і з космічного обчислювального центру. Ці центри розміщено неподалік від командного поста, в будівлях, споруджених на могутніх джерелах, щоб абсорбувати ударну хвилю від ядерного вибуху зовні.

«Сирі» дані, що надходять у центр попередження про ракетні нальоти, — тьмяно освітлене приміщення розміром, як звичайна житлова кімната, але до краю заповнена апаратурою, — потрапляють сюди з двадцяти чотирьох датчиків у всьому світі, включаючи три супутники, які можуть вести спостереження за будь-якою точкою в Північній півкулі.

Один з тутешніх офіцерів сказав, що система дає приблизно п'ять фальшивих тривог на рік. Фальшиву тривогу може викликати лісова пожежа десь у Сибіру, котру виявили інфрачервоні супутники…

Офіцери заявили, що вжито відповідних заходів, щоб уникнути фальшивих тривог, подібних до тих, які мали місце в 1979 і 1980 роках. У листопаді 1979 року один технік заклав у якийсь сектор системи з метою перевірки учбову стрічку, що імітувала масований наліт. Помилково дані потрапили в ефір і стали причиною сигналу тривоги.

Зараз такі перевірки проводяться за межами гори Шайєнн.

У червні 1980 року комп'ютерний мікроелемент двічі збився й почав передавати помилкові сигнали про ракетні нальоти.

У жовтні 1981 року президент Рейган оголосив план на сто вісімдесят мільярдів доларів, який закликав вдихнути нове життя в американські ядерні засоби стримування. З цієї суми двадцять мільярдів доларів передбачалося витратити на засоби зв'язку й управління, а решта мала йти на оплату зброї.

Комплекс у горі Шайєнн спочатку було задумано для управління діями, спрямованими на захист від ворожих бомбардувальників, і побудували його, розраховуючи на те, щоб він міг витримані ядерне бомбардування.

Але точність і вибухова потужність ракет роблять його уразливим. Генерал Хартінгер сказав: «Гору Шайєнн уже не можна вважати неприступною для нападу через точність і могутність МБР. Але наша система знайде їх, і ми зуміємо виконати нашу головну місію».

Яку?

Повідомити президента про те, що через тридцять хвилин наша планета загине?

«… Закон кіномонтажу визначатиме справжню журналістику й літературу, — що далі, то більше. Я не належу до тих, хто вважає фільм чи голубий екран лютим ворогом прози; навпаки, найталановитіші кінострічки й передачі ТБ несуть на собі печать високої літератури; «Війну і мир» чи забутого Хемінгуея не кидають на підлогу, коли Сі-бі-ес починає показувати вестерн, а якщо й кидають, то такі люди не повинні особливо тривожити тих, хто відповідає за моральність планети. Духовне убозтво непідвладне перевихованню, дбати треба про тих, хто читає Стендаля й Сервантеса, а не впивається очима в ковбоїв, що галопом скачуть на конях. Вони, ті, хто читає, визначають світ і його сутність.

Однак література (а журналістика є її найважливіший підрозділ, «морський десант», я сказав би) не може не думати про те, що приніс у світ кінематограф. Обмеженість часу для реалізації задуму й кількості посадочних місць у кінотеатрі примусила режисерів та письменників створити якісно нову школу монтажу, коли одна коротка деталь замінює часом сторінки тексту й сотні метрів плівки, викликаючи при цьому адекватне почуття читаючого глядача.

Тому я й закінчу цей репортаж тим, з чого почав: тихе сонце Женеви, виставка імпресіоністів на березі озера, очі Ренуарівської жінки, що не відпускають тебе, — стільки и них невисловленої доброти, вірності й ніжності, і водночас із цим зовсім близько переговори, які можуть відкрити шлях до діалогу лідерів чи забарикадувати його.

Признаюсь, мені стало страшно й порожньо, коли я побував у тому будинку, де йдуть ці переговори; в особняку засідають люди, які за своїми дипломатичними обов'язками можуть сприяти тому, щоб Ренуар, Матісс і Гоген згоріли, як і вся ця тиха Женева, Париж, Нью-Йорк, Москва, або залишилися жити; такі ж, як і ми з вами, тільки в накрохмалених сорочках та галстуках, дуже акуратні; людство довірило їм себе; чи справляться ці люди з таким дивовижним за своєю відповідальністю завданням?

Юджин Кузані,

спеціально для «Нью-Йорк трібюн».

Робота — II

О, непізнане таїнство перехрещення характерів, ситуацій, випадковостей! Але часто-густо внаслідок цієї удаваної некерованості життєвого плину складається жорстка схема, яка набуває смислу й форми логічної необхідності.

… Про повторний запит, відправлений Ленглі в Москву і приводу інформації агента «Н-52» (керівництво ЦРУ вимагає прискорення роботи; готується звіт Білому дому, конче потрібні найостанніші дані про ракетний потенціал Рад; наші аналітики припускають, що агент має доступ до застарілих матеріалів; відомості про ударні сили росіян, що він їх надіслав, розходяться з тими, які ЗДРО передав Чарльзу Макгоні, котрий представляє нашу службу на женевських переговорах; негайно зажадайте від «H-52» найсекретніших документів), зразу ж доповіли резидентові; той викликав заступника, мовчки показав йому розшифрований текст; побачивши, що заступник двічі прочитав текст, вимовив лише одне слово:

— Поспішіть.

Той знизав плечима:

— Ми працюємо з останніх сил.

— І все-таки поспішіть, будь ласка.

… Операція закладення тайника (закамуфльованого під булижник) пройшла успішно, від спостереження вдалося відірватися, але агент «Н-52» в призначену годину на зв'язок не вийшов, передавши по запасному каналу, що не міг повернутися з-за міста, і просив закласти цей же контейнер післязавтра, там, де обумовлено варіантом «Д».

Спроба забрати тайник з місця закладки (алея в Сокольниках) не увінчалась успіхом, бо зовсім близько від обумовленого місця проводила оздоровчі гімнастичні вправи група пенсіонерів.

Вирішили вибрати тайник сьогодні, для цього підготували операцію з одночасним виїздом чотирьох машин, як і того дня, коли «Н-52» було «розконсервовано».

Але контейнер і на цей раз не вдалося забрати; саме в місці закладення сиділи два хлопці; біля них валялася шкаралупа з яєць, обгортки плавлених сирків і пляшка з-під лимонаду.

… Річ у тому, що за три години перед тим як розвідники ЦРУ в Москві почали операцію вилучення «булижника», саме в це місце Сокольницького парку прийшли студенти Інституту іноземних мов Олексій Покодаєв та Віктор Челищев, яких послали перебирати помідори на овочеву базу; студенти були трієчники, і тому їх попередили, що базікати про таку практику не слід, тепер це не заохочується, а району все одно допомогти треба, помідори гниють.

Покодаєв сказав у деканаті: краще оголосили б у газеті, що кожен двадцятий помідор віддадуть тим, хто перебирає овочі, — від бабусь та дідів не було б відбою; йому відповіли, що він, мабуть, піддався впливові чужої нам ідеології накопичення, а наш вуз, багатозначно додали в комітеті комсомолу, аж ніяк не технічний; свідомість насамперед; твоє майбутнє вирішить характеристика.

Відпрацювавши на базі, хлопці купили сирків та лимонаду, зварили четверо яєць й, одержавши від бригадира згорток з помідорами й огірками, подалися повечеряти на пленері; Покодаєв, схильний до гіпербол та узагальнень, почав розвивати думку про те, що овочеві бази створила підпільна організація, типу мафії, спеціально для того, щоб грабувати країну, бо логіка підказує, що набагато вигідніше мати хороші склади гастроному чи радгоспу, ніж і вводити непотрібні адміністративні одиниці, де продукти гниють на мільйони карбованців, — хазяїна немає, категорія зацікавленості відсутня, заробити чесно не можна, тільки шахруючи, списуючи гниляччя тоннами; Челищев, будучи людиною розумною, висував ліниві контраргументи про необхідність контролю й дружної боротьби з крадіжками шляхом піднесення рівня просвітительської роботи; і питав, чи був Покодаєв у новому дансингу, райком комсомолу розподіляє квитки, кажуть, гарна музика.

Покодаєв розлігся на траві, махнув рукою: «Вони в ньому дансингу потанцюють п'ять хвилин, а потім заводій у жилеті й галстуці виходить на круг і каже: «Ну, а тепер посперечаємося, друзі! Тема злободенна: «Які нам потрібні ВІА».

Покодаєву, який полюбляв розкіш і комфорт, було незручно лежати, закинувши голову; оглянувшись, він побачив невеликий камінь, поклав на нього куртку — цілком пристойна подушка, лежи, скільки хочеш.

Він потягся за каменем, підштовхнув до себе, але одразу відчув його паперову легкість…

… Через тридцять хвилин шпигунський контейнер був у КДБ: чотири тисячі карбованців сотенними асигнаціями, три золоті персні, інструкції, написані шифром, і запальничка, в яку вмонтовано фотокамеру.

Через тридцять дві хвилини на місце закладки контейнера в Сокольники виїхала оперативна група. Якщо вилучення «булижника» призначено саме на цей час, агент не наважиться підійти до контейнера.

Через п'ятдесят сім хвилин в КДБ приїхав заступник начальника відділу МУРу, який займався боротьбою з фармазонами; молодий капітан із сором'язливим дівочим обличчям, рум'янець на всю щоку; білий шрам на шиї здавався неприродним для його обличчя — лагідного і чомусь по-дитячому округлого; Славіну навіть здалося, що хлопець ось-ось заспіває, та ще неодмінно по-українськи, наймелодійніша мова серед усіх у нашій країні — про це кажуть самі філологи.

— Іване Михайловичу, є невідкладна справа до вас, — сказав Славін, знову подумавши, що це ім'я та по батькові аж ніяк не пасують капітанові; йому якимсь Олесем чи Антоном бути б, а не Іваном Михайловичем. — Скажімо, до вас потрапив перстень злочинця. Його мають передати іншому злочинцеві, від якого напевне може потягтися ланцюг до ватажка банди, котрого ви давно шукаєте. Що можна зробити, аби цей перстень якимось чином дзвенів, пищав, світився?

— Спочатку я подивився б на цей перстень, — відповів капітан, — а вже потім давав відповідь на запитання.

Славін підсунув йому три персні, не торкаючись до них пальцями, і спитав:

— Брати їх у руки обов'язково треба?

Капітан відповів запитанням:

— Думаєте, що камінь або метал мічений?

— Як це «мічений»?

— Дуже просто. В ювелірному підприємстві можна помітити камінь лазерною точкою, жоден комісійний не візьме на продаж — крадене… Візьме, звичайно, — виправився капітан, — але я про це знатиму заздалегідь, коли почнуть виписувати квитанції тому, хто приніс перстень.

— Довго треба мітити камінь?

Капітан подивився на годинник:

— Завтра це зроблять за п'ять хвилин, зараз фабрика закінчила працювати.

— А якщо вона почне працювати?

— П'ять хвилин, — повторив капітан, — це дрібна справа.

— Адреса афінажного підприємства яка?

— Там уже нікого немає…

— Черговий є? — спитав Славін. — У нас усе завжди й скрізь починається з чергового. Мої колеги поїдуть з вами, не відмовитесь допомогти?

— Аякже, звичайно…

— Останнє: що можна зробити з золотом, щоб і воно було міченим?

— Не знаю. Як латунь закамуфлювати під золото, можу сказати, а от що робити з золотом — ніяк не доберу.

— Гм, а від латуні на пальці залишаються сліди?

— Звичайно… Шкіра пітніє, буде синій слід.

— А що? — замислено, немов самого себе, спитав Славін. — Це теж діло. Жінка, якій подарували такого персня, образиться на чоловіка, якщо він їй замість золота всучив латунь, правда?

— Я образився б.

— От бачите, — посміхнувся Славін. — А скільки часу піде на те, щоб покрити золото шаром латуні?

— Це просто зробити, потрібна якась хвилина…

… Капітан поїхав з оперативною групою на афінажну фабрику; підрозділ Славіна зв'язався з Держзнаком й підправив туди з нарочним сорок купюр вартістю сто карбованців кожна; гроші повернули через п'ятдесят дев'ять хвилин; бригаду, яка обслуговувала лазерне устаткування на афінажній фабриці, вдалося зібрати за півтори години; те двадцять хвилин пішло на оформлення мічених грошей та перснів, які мали закласти в контейнер; Славін, як завжди, зовні іронічний і незворушний, тяжко, до болю в серці відчував, як повільно тягнеться час; він був упевнений, що його люди «повеселяться» в Сокольниках досхочу, але не забував про телеграму, надіслану Ленглі Ліснику під час операції по Нагонії: «Нам здалося, що в парку Перемоги були чужі, тому ми не вийшли на зв'язок; наступний обмін інформацією відбудеться, як обумовлено в інструкції».

… Через дві години десять хвилин, коли сутінки стали прозорими, яскраво освітилися грозові закрайки на розпеченому за день небі, контейнер було повернуто на місце; «гуляки» з акордеоном та гітарою, галасуючи й жартуючи, рушили по алеї до виходу з парку.

… Коли на небі тріскотливо розірвався ситець і сипонув дощ, з воріт американського посольства виїхали три машини; біля зупинки «Вокзали» один з розвідників швидко вбіг у станцію метро; дотримуючись усіх засобів перевірки, пін тричі змінив лінію, входив і виходив з вагона в останню мить, коли двері вже зачинялися, доїхав до «Сокольників», пішов у парк, там підняв «булижник» і вибіг на шосе, де саме в цю хвилину загальмував свій «плімут» Пітер Юрс.

Увімкнувши на повний голос радіо, Юрс поклав долоню на крижану руку свого молодого співробітника:

— Молодець, старина. Поздоровляю. Хороша робота.

Експертиза, яку провела спеціальна група ЦРУ в посольстві, дала висновок, що до «булижника» ніхто із сторонніх не доторкувався, контейнер ніхто не розкривав, інструкції, дорогоцінності й гроші лежали саме так, як їх було запаковано.

Через шість днів сотенну купюру одержала молоденька касирка в універмазі біля «Вокзалів»: дівчина хворіла, тому на проведеному завідуючою секцією інструктажі про те, що можуть пустити в обіг фальшиві асигнації, не була; увечері, після того, як вона здала виручку й новенька купюра задзвеніла, до універмагу зразу ж виїхав Славін.

— Почекайте, сонечко моє, — повторив він дівчині, — вам нема чого хвилюватися, ви ні в чому не винні… Я прошу вас допомогти мені, от і все… Давайте з вами разом почнемо згадувати, добре?

— Ну, не пригадую я, не пригадую, розумієте?! — Касирка мало не плакала, обличчя перелякане, очі бігають. — Їх же сотні проходять, і всі поспішають! А скільки десантників?!

— Кого?! — здивувався Славін.

— Десантників, — повторила вона. — Це ті, хто по ковбасу з Рязані приїжджає, ми їх плюшевим десантом називаємо…

— Влучна назва, — всміхнувся Славін, — у ціль… Вони теж сотенними купюрами розраховуються?

— Ні, ці здебільшого заяложеними, пом'ятими…

— Ну, а часто у вас платять сотенними?

— Буває.

— Значить, рідко?

— Буває, — повторила дівчина. — Не часто, але буває…

— Вас як звати?

— А що?

— Нічого. Мене звуть Віталій Всеволодович.

— Люба.

— Гарне ім'я.

Дівчина зітхнула, потім несподівано всміхнулась:

— Еге ж, тільки заміж ніхто не бере.

— Дуже треба?

— Звичайно… Двадцять років…

— Якщо згадаєте, хто вам платив сто карбованців і за що, — візьмуть. У мене око добре й рука легка…

— Може, чеки подивитися, — сказала Люба. — Там має бути зазначено, скільки я здачі з сотні дала…

— Розумниця ви, — мовив Славін. — Чоловіка якого хочете? Блондина? Чи брюнета?

— Непитущого хочу, — зітхнула Люба. — Щоб зарплату приносив і не хуліганив.

… Груздєв, який приїхав із Славіним, кінчив відмотувати стометрову стрічку каси, знайшов копію чека; сотенних купюр в обігу було дві: одну заплатили за спортивний костюм, а на другу дали дев'яносто п'ять карбованців здачі.

— Згадала, — сказала Люба. — Чоловік шерстяні шкарпетки купував, рівно п'ять карбованців, білі з червоною кайомочкою.

— А спортивний костюм хто брав? — спитав Славін.

— Жінка з сином.

— Син дорослий?

— Ні-і, років п'ятнадцяти, на Андрія Миронова схожий.

— Невже?! — радісно здивувався Славін. — Значить, це його син, Вадик…

— Так у нього ж дочка, — вперше за всю розмову очі її Люби повеселішали. — Від цієї самої радистки Кет.

— Ні, в нього й син є, — твердо сказав Славін, — гарний хлопець, такий чорнявенький, кучерявий…

— Виходить, не його. Той був рудуватий якийсь…

— А той чоловік, що шкарпетки купував? Він який був? — підкинув Славін. — Теж рудий?

Люба похитала головою:

— По-моєму, ні… Бугай якийсь… Головешка здоровенна.

— Піт раз по раз витирав, так? — тихо спитав Славін, відчувши «холод» під грудьми.

— Ой, правильно, — зраділа Люба, — він мокрий був, наче з лазні.

З десяти фотографій, які показали Любові Архипівні Воздуховій, незаміжній, 1965 року народження, росіянці, комсомолці, вона відразу ж тицьнула пальцем у фотографію Іванова:

— Ось він. Я ж казала, бугай…

«Чудова несподіваність зустрічей»

За кордоном у людей преси бувають, як правило, три стилі роботи.

Перший стиль характерний тим, що журналіст з самого ранку обкладається першими випусками провідних газет і журналів країни, де зараз перебуває і бажано — сусідніх і. раїн (якщо, звичайно, це не держави-карлики), старанно аналізує їх, зіставляючи найважливіші політичні коментарі з тими новинами, якими закінчився нічний випуск тутешнього телебачення, потім бере ножиці, робить вирізки, розфасовує статті, замітки, інтерв'ю та курйози за темами, сідає до машинки (або бере в руки перо), щоб і конструювати замітку в свій друкований орган, попередньо подзвонивши до тих парламентаріїв (чи їхніх помічників), підприємців, керівників банків, у яких він кілька разів до цього брав інтерв'ю: на Заході знайомим людям відповідають охочіше, ніж тим, хто ніяк не зарекомендував себе в пресі.

Другий стиль відрізняється від першого тим, що газетяр починає ранок з побіжного, неуважного перегляду провідних газет — за кавою з рогаликом і джемом. Потім він поспішає до міста, щоб зустрітися з десятком зовсім різних людей, збирає діаметрально протилежні думки, не гребує бесідами з відвертими противниками, даючи їм волю висловитись: не збагнувши логіки того, хто не приймає твоєї позиції, важко оперувати своїми доказами, — нова форма боротьби з вітряками; ефектно, але непереконливо, читач тепер тямущий, вік інформаційного вибуху, кожний третій має свій план врятування світу.

Третій стиль журналістики визначається націлюванням на того чи іншого лідера; таке кульове інтерв'ю виносять на перші шпальти газети, дають у кращі години на телебаченні; престижно й запам'ятовується надовго.

Юджии Кузані, на підміну від цих найпоширеніших стилів, наслідував заповіт Хемінгуея: терся в Будинку преси, розбалакував із сусідами за столиком в піццерії, що стояла на тому березі озера, в комерційній частині Женеви, провідував давніх друзів, особливо полюбляв підніматися в невеличкі ательє художників, — їхня аполітичність насправді була найвищою формою пристрасної політики; лише після дня, проведеного поза твердим планом, Кузані починав монтувати свої знання з тими емоціями, які здобув за дванадцять годин: сплав факту й почуттів, зіткнення різних явищ, слова й діла, — це поки що читають…

На третій день свого перебування в Женеві він подався до Анрі Равайоля; в минулому канадський журналіст, він одержав несподівану спадщину, купив маленький дерев'яний будиночок над озером, писав для себе натюрморти та пейзажі, підробляв трохи, здаючи дві нижні кімнати близьким знайомим і викладав англійську мову тим, хто мав намір працювати в серйозному бізнесі; влітку прилітала дружина, Марі-Роз; це були місяці щастя; назовсім пере їхати сюди з Канади вона не могла, бо в тридцять сім років стала професором, кращим хірургом-гінекологом Оттави; тут же все довелося б починати спочатку — конкуренція.

— Вона розповіла мені в березні, — вирвалась покататися на гірських лижах, — сказав Равайоль, заварюючи Юджину каву, — дуже страшну історію. До речі, це сюжет для фільму, тільки знімати його треба в трьох країнах: Канаді, Західній Німеччині і в Росії, з першими двома в тебе труднощів не виникне…

— З Росією теж. Там у мене хороший друг: ніде так не шанують авторитет письменника, — якщо, звичайно, він письменник, — як у Росії. Це не пропаганда, Анрі, не смійся.

— Та ну їх, закрита країна, сковані люди, безсловесна нація.

— А Толстой? Чехов? А під час війни — Еренборо…

Равайоль знизав плечима:

— Звідки в тебе шотландська кров? Мальборо, Кінгсборо… Не Еренборо, а Еренбург… Скільки класти цукру?

— Я худну, ні грама.

— Але ж не забувай, що сахарин убиває нирки.

— Їх убиває вік, — зітхнув Кузані. — Я п'ю каву без цукру, дуже бадьорить, краще, ніж джин… То яка ж це історія, розповідай…

— Дуже сумна… Якщо візьмешся писати, заплатиш мені десять процентів. Це — серйозно.

— Добре, згоден.

— Так от, у Росії жив чудовий лікар, один з кращих практологів світу професор Файн. Жив він там, як кажуть, добре, навіть дуже добре, — причому за нашими мірками, запам'ятай це. Але його не призначили директором інституту після смерті шефа, як той просив, і професор, образившись, виїхав. В Оттаві про нього знали, він там бував на конгресах, одержав поверх у клініці, це справді нечувана річ — усіх іммігрантів змушують складати екзамени й вимагають абсолютного знання мовиі Невдовзі про нього заговорили не тільки в Оттаві, а й у Штатах. І от із Нью-Йорка прилетів до нього якийсь фінансовий туз, і Файн зробив йому блискучу операцію, не сідниця, а ягідка. Прощаючись з могутнім пацієнтом, він спитав: «Хто вас до мене різав?» Той відповів: «Професор Лівенброк». А Файн засміявся: «Я отому Лівенброку повідбивав би руки. Він же міг зробити вас повним інвалідом, якби ви приїхали до мене на тиждень пізніше». Пацієнт не сказав жодного слова, вручив йому чек, ще раз запитав, коли може почати нормальне статеве життя, і повернувся в Штати. А там, випробувавши себе з коханкою, досхочу натішившись, подзвонив своєму адвокатові й запропонував почати процес проти отого Лівенброка; «Нехай поверне збиток, якого він завдав моєму здоров'ю! Не менше як сто тисяч баків! Йому руки поламати б за те, що він зі мною зробив, і сказав це не хтось, а мій рятівник Файн!»

Як тільки адвокат заворушився, професор Лівенброк, — а він не іммігрант, а місцевий, — звернувся по допомогу в рабинат; там натиснули кнопку; в Оттаві з'явилися статті про те, що Файн зводить брудні наклепи на своїх колег, йому чуже поняття лікарської етики й номінальне почуття корпоративності. В бідолахи забрали поверх у клініці, — тиск був дуже серйозний, сполошилися всі практологи, — якщо до цього Файна почнуть літати тузи із Штатів, з кого ж брати баки?!

Бідолаха спробував відкрити свій госпіталь, — де там! Це ж мільйонна справа! Полетів у Європу, його й там дістали: коли влаштувався в Боннську клініку, з'явилися статті, інспіровані з Нью-Йорка, про неетичну поведінку професора, його нетактовність і наклеп на колег; вигнали в потилицю і в Німеччині… Кажуть, він кілька днів ходив довкола російського посольства, а потім повернувся до свого пансіонату й повісився в туалеті… Як сюжетик?

— Страшнуватий, — відповів Кузані замислено. — Коли закінчу те, що намагаюсь писані зараз, — заплачу десять процентів, цілком пристойні гроші… Я, між іншим, якось зустрічався з одним російським скульптором, у Росії його вважали генієм, по-моєму, правильно вважали… А в нас він робить надгробники, з цього й живе… Також, до речі, тема… Хтось дзвонить, Анрі.

— Ніхто не дзвонить, — відповів той, — у мене слух, як у кота…

— А я глухну.

— Ходив до лікарів?

— Так. Безнадійно. Ти уявляєш, як мені незабаром буде з жінками?! Перш ніж підвести до ліжка, вибачитись і витягти з вуха слуховий апаратик…

— А ось тепер справді дзвонять, — сказав Анрі, підводячись на весь свій величезний зріст. — Я навмисне поставив телефон внизу, щоб боротися з відкладанням солей: угору-вниз, чудово тренує суглоби… Читай газети, я зараз…

Кузані допив каву, підійшов до великого — майже на всю стіну — вікна, притулився лобом до шибки; в дитинстві нам страшенно хочеться притулитися носом, а на старість — лобом, чому? Мабуть, діти уявляють себе збоку: це так смішно — розплюснутий червоний ніс, а нам не до сміху, доживаємо, лоб не плющиться, тільки дуже страшно, уявно, відчуває холод скла, неживий, мертвий холод. До речі, чому покійників завжди цілують у лоб, який після смерті стає випуклим, сократівським?

Вид на озеро був прекрасний: фонтан, диво Женеви, викидав із своєї таємничої глибини велетенські струмені; вночі цей водяний фейєрверк підсвічували; в Нью-Йорку статуя Свободи, в Парижі — вежа Ейфеля, а тут — дивовижний гігантський фонтан… Як це прекрасно, коли місто визначає свою суть єдиною деталлю, що вкарбовується в пам'ять на все життя…

Кузані перегорнув газети, матеріали проглядав неуважно, повторюється те саме, тільки шапки різні, — в них якраз і видно тенденцію; випадково натрапив на ім'я «Дмитро Степанов»; прочитав абзац заново; російський письменник і журналіст, акредитований у місцевому Будинку пресн, заявив учора під час телевізійної передачі Ей-бі-сі «Доброго ранку, Америко!», що політика, яку проводить Білий дім щодо Союзу, очевидна: затримати економічне зростання конкурента нав'язуванням йому гонки озброєнь; ставка на економічне розорення Росії. «Що ж, — зробив висновок Степанов, — нехай так, лише американським історикам слід було б нагадати своїм співвітчизникам, що Сполучені Штати жодного разу не були воєнним табором, нам же це нав'язували двічі за останні шістдесят років. Хто від цього виграє? Америка? Навряд: хто сіє вітер, той пожне бурю. Росія? Для нас така перспектива теж не подарунок, хоч зростання воєнної техніки абортує в торгівлю ряд предметів зовсім мирного характеру. Якщо не вигідно ні тій, ні другій стороні, то який резон нагнітати напруженість? Пригадуєте древніх? Їхнє запитання — «кому на користь?» — таїть у собі аж ніяк не риторичний, а цілком предметний резон».

— Ей! — вигукнув Кузані —Анрі, де ти? Я хочу подзвонити!

— Не кричи, — всміхнувся той. — Я вже давно тут, варю тобі нову чашку кави.

Кузані обернувся:

— Послухай, а що, коли ми запросимо сюди мого російського приятеля, він, виявляється, тут, у Женеві?

— Не треба, — відповів Анрі. — Я не люблю росіян і не вірю жодному їхньому слову.

— Чому?

— Не вірю, та й годі.

— Але ж це нерозумно! Степанов — славний хлопець, повір!

— Всі вони славні хлопці, — посміхнувся Равайоль. — Хай живуть у себе так, як їм хочеться, я не проти… Тільки, будь ласка, не треба приводити їх у мій дім. Не треба, і все. Не сердься, добре?

Юджин знайшов Степанова в «Інтерконтиненталі», на березі озера; найрозкішніший готель Женеви, скромний номер коштує більше, ніж дві пари розкішних жіночих туфель, — за престиж треба платити, непорушний закон бізнесу; телекомпанія Ен-бі-сі орендувала цілий поверх; мільйон доларів, вісті мають бути справді останніми, а не огризками; Степанова запросили на передачу «Зустріч з пресою»; сидів загримований, жартував з екіпом, смалив сигарету, запиваючи її шипучою мінеральною водою.

— Дім! — вигукнув Кузані з порога. — Чортяка, який же я радий тебе бачити!

Степанов кинувся до нього, вони обнялися; зараз підійшла дівчина-гример, поправила тон на лівій щоці запрошеного й зауважила, що от-от треба буде йти в студію, будь ласка, більше не обнімайтесь.

— А ви його даремно гримуєте, — мовив Кузані, — я вам кажу це як режисер: грим більше пре на екрані, ніж єство, тим паче Степаном наш противник, нехай буде таким, яким є насправді, чи парто його робити симпатичним для наших телеглядачів?!

Прибіг помічник продюсера, махнув Степанову рукою: ходімо, пора, кивнув Кузані, хотів щось сказати йому, але не встиг, — ефір…

Коли перекличка Гамбурга (виступав колишній канцлер Шмідт), Женеви (Степанов і Келб, що вів передачу), Вашінгтона (Кіссінджер) закінчилася, Юджин, який дивився прямий репортаж разом з екіпом Келба, підняв великий палець: «Непогано виглядаєш, правда, з граматикою не дуже, зате добре жартуєш. А взагалі в нас, у Штатах, люблять іноземців, тих, хто розмовляє з акцентом і не боїться, коли ставлять каверзні запитання; коли ти попросив ведучого не тріщати, як кулемет, тут усі реготали, отже, сміялась Америка; Кремль має видати тобі премію, ходімо поблукаємо, страшенно радий бачити тебе, просто не знаю, чому я такий радий…»

Я розумію, чому він радий, що зустрів саме мене, подумав Степанов, коли вони замовили вже по третій чашці кави, сидячи в невеличкому ресторанчику на березі озера: по набережній періщить дощ, квилять чайки, ніде нікогісінько, і тільки тиха, сумна музика, симфоджаз початку п'ятдесятих, оркестр Гленна Міллера; «Знаєш, Дім, кажуть, що в його літак, який летів на гастролі, мафіозі підклали бомбу — за дорученням одного з конкурентів; воістину, Моцарт і Сальєрі двадцятого століття; врятувався лише один музикант, брат Гленна, його звали Тед Бенікі, пригадуєш, і переламаним носом, саксофоніст, що співав басом у Серенаді сонячної долини»?»

Звичайно, пригадую, подумав Степанов. Це мої студентські роки, Льовушка Кочарян, худенький, тоді ще безвусий Андрій, Олежка Євпланов, Льова Котов, Володя Навасардов, деяких уже немає, а деякі далеко; Вітя Борисенко був тоді худий і мовчазний, бо завжди пам'ятав минуле і дуже чітко бачив майбутнє; тільки в кінці четвертого курсу розкрився; коли сталася трагедія з батьком, і Степанов сказав йому про це першому — як комсоргові, — він довго мовчав, а потім відповів: «Ти повідомив мене про це — і все. Тепер це мій клопіт, живи так, ніби нічого не трапилося, нехай розбираються, тобі диплом треба одержати». Спасибі тобі, Вітю, і тобі спасибі, Зія, і тобі, Льоню Харюков, і тобі, Костю Гейвандов, Женю Примаков… Женя тоді не знімав «сталінки», розмовляв, наслідуючи вождя, дуже повільно, з важким грузинським акцентом, хоч сам росіянин; а втім, тбіліські росіяни, вони особливі; якщо Пушкін, Грибоєдов, Маяковський і Пастернак відчули на собі вплив цього народу, то чи міг від нього втекти Женя, та й чи потрібно? Дивне слово — вплив… Чого в ньому більше, доброго чи поганого? Про дітей кажуть: «На нього погано впливає вулиця». А може, й через це треба пройти? Як жити, не відчуваючи на собі впливу Шекспіра й Рахманінова? Чи «Розгрому» Фадєєва? Остання фраза його повісті подібна до рядка з «Екклезіаста» від революції: «Треба було далі жити й виконувати свої обов'язки». Ось вона, магія слова: кожне окремо несе в собі дуже відносну інформацію, навіть якась казенщина відчувається, а коли Фадєєв поставив їх у тому порядку, котрий відчув тільки він один, і ніхто інший, то вони злилися в безсмертну фразу надії, яка так потрібна людині. Розгром — поняття не тільки воєнне, воно — насамперед — людське, дуже особисте, затаєне, як той Хемінгуеївський кіт під дощем…

… Юджин радий мене бачити тому, що наші долі схожі; обидва самітні, віддали себе роботі й дітям; я — Лису і Бембі, він — Стівену; тільки я з Надею розлучився, а дружина, яку він кохав безмірно, померла, коли хлопчикові було три роки. Юджин намагається виражати себе в кіно по-своєму, і я намагаюсь робити те саме; йому за це перепадає, та й зі мною не дуже носяться. Тільки спринтер на біговій доріжці не встигає зненавидіти тих, хто біжить поряд: одинадцять секунд, повна самовіддача, а потім — у разі невдачі — розбирайся з тренером на моніторі, вину звалювати ні на кого, переможець — він і є переможець; а спробуй розберись у кіночестолюбстві, кожен тягне ковдру на себе, критеріїв немає, суцільні власні уподобання і тут, і там…

— Випити хочеш? — спитав Юджин.

— Боюсь.

— Тут про це ніхто не дізнається, — сказав Кузані, — загниваючий Захід, усі сидять із склянкою, тільки п'яних немає, п'яних тут з роботи виганяють.

Степанов усміхнувся:

— У нас немає сухого закону… Не вір базіканню… Просто я дуже боюся, що завтра розвалюватиметься потилиця…

Кузані зітхнув, похитав кудлатою, вже сивуватою головою; викапаний італійський актор Раф Валлоне; що значить кров: американець у четвертому коліні, а все одно вгадується породистий римлянин.

— Я боюся того самого. Тільки я ще й глухнути почав. І це дуже погано, Дім.

— А я сліпну. Можна посперечатися, що гірше.

— Сперечатися не треба: глухота — гірше. Коли тобі п'ятдесят три, і ти нічого не чуєш, це дратує твого сина, який звик говорити дуже тихо, а ти злишся на себе, що не можеш зрозуміти, про що він говорить, і тоді хлопець починає люто кричати, і стає так страшно й порожньо, старик, так самотньо, що у відчаї хочеться утнути щось неймовірне, таке, що зробить тебе новим Гете, і в тебе закохається прекрасна дівчина — закохуються ж не тільки в торс, закохуються і в розум?!

Звичайно, ні, подумав Степанов, але заперечувати не став, кивнув; Кузані все зрозумів, досадливо махнув рукою, попросив офіціанта принести хайбол.

— Ти як хочеш, а я все-таки вип'ю… Знаєш чому? Я поясню тобі, Дім… Старію і втрачаю сина… А це все одно, що втратити самого себе. Намагаюся заново знайти силу в роботі, та коли роблю перерву, хоч на тиждень, думки розривають голову, а це погано, в цьому щось від жіночого клімаксу, нав'язливість якась, постійна дурість і безлад…

Степанов закурив, тяжко затягся, знизав плечима.

— В тобі сидять батьківські ревнощі, Юджин. Соромно. Скільки зараз Стівену? Двадцять шість?

— Через півроку буде двадцять чотири.

— От бачиш. А він і досі з тобою. Зрозумій же хлопця… Згадай себе в його роки…

Кузані знову похитав головою:

— Знаєш лекції доктора Спока? Його перші лекції: «Доброта, з дитиною можлива тільки доброта, тільки надмірна доброта сприяє народженню мужньої і чесної людини». А чим Спок закінчив? Не знаєш? «Строгість. Конче потрібна строгість. Авторитет батьків подібний до авторитету тренера з гірських лиж. А той кричить і б'є палицею по сідниці, якщо учень не робить так, як треба. І тренера поважають». Батьки повинні стати подібними до тренерів: не треба всього себе віддавати дітям, потрібна вимогливість, постійна демонстрація власного розуму, досвіду й сили. Тільки тоді з'явиться авторитет. І тільки після того, як він з'явиться, калькульована доля доброти… Стівен виконує всі доручення свого професора, бо знає: не зробить, як треба, — вилетить к бісовій матері з докторантури. Я ніколи нічого йому не забороняв, не карав, не вимагав, а просив… Я його тільки гладив… Ось він і приходить до мене лише в ті дні, коли в його подруги починаються місячні: вона в цей час скаженіє, ну, а він лащиться до мене… А мине чотири дні — і знову до неї… А я сам… В обіймах з диктофоном. І друкарською машинкою. Та ще й глухий. Як тобі це, га?

— Немає нічого негіднішого за ревнощі, — сказав Степанов. — Ти його ревнуєш. Ти вважаєш його власністю, п він особистість, він відгалузився. А те, що дітям не можна показувати вікових недугів — тут твоя правда; роздратованість — небезпечна штука в стосунках між поколіннями.

— Я не ревную його, — чомусь сердячись, мовив Кузані, й до дна випив хайбол. — Просто страшенно жаль, що так швидко промайнуло життя, і ніколи вже, ніколи, ніколи, ніколи не стати мені Гете. Я Кузані, цим і треба бути вдоволеним… Отож нема чого тішити себе ілюзіями: лишилася самотність. Що ти робитимеш сьогодні ввечері?

— Диктуюсь. Дзвонитиме Москва.

— А потім?

— Вони виходять на зв'язок о першій ночі.

— Ну то й що? Давай після цього походимо разом?

Я його ніколи не бачив таким, подумав Степанов, він підупав за ці три роки; багато набрав у мистецтві, вирвався вперед, порвав фінішну стрічку роздертими до крові грудьми і здав. Мабуть, і мене чекає такий фінал, а прикро.

— Приходь в «Епсом», знаєш цей готель?

— Знайду. Я розповім тобі про те, що зараз хочу робити, ти розповіси мені про своє, а потім підемо гуляти на озеро… Там світанки такі, що перестаєш відчувати страх перед останнім днем… Кожний світанок на озері — як молитва надії… Я прийду годині об одинадцятій, можна? Я не заважатиму тобі, обіцяю…

— Заважай на здоров'я, — всміхнувся Степанов. — Мені краще працюється, коли заважають…

— Знаєш, я навигадував усякої всячини для нового фільму, а тут раптом зрозумів, що записував не якусь нісенітницю, а правду, не відому мені раніше… І стало ще страшніше, — ну її до біса, цю правду! Хочу знімати розважальне кіно, з Аленом Делоном і Бельмондо! Хай собі палять з двостволок! Рятують проституток, відкриваючи в них, у кожній без винятку, нову богоматір! Я вліз по самі вуха в лайно, бо сконструював ескіз правди, не здогадуючись навіть, як це страшно…

— Ти коли відпочивав останній раз?

— А ти?

— Якщо ми взяли на себе важкий тягар бути психами й працювати без відпочинку, — зауважив Степанов, — то й за це доводилося розплачуватись… Робота — добро, а хіба добро залишається не покараним? — Він посміхнувся. — Ніщо так не накликає на себе немилість, як бажання зробити благо ближньому… Тобі не спадало на думку лягти в психічку, щоб у череп вмонтували рятівний датчик спокою?

Кузані довго мовчав, потім, наблизившись до Степанова, тихо сказав:

— У мене таке відчуття, що зараз у Штатах нагнітаються якісь могутні таємничі сили, які роблять усе, аби тільки зірвати переговори.

— Ставити запитання «чому», мабуть, наївно?

— Безжально. Бо я на нього не можу відповісти. Іде битва гігантів. І в цій страхітливій боротьбі магнатів той, хто будує страшні бомбардувальники, тепер подібний до агнця божого в порівнянні з молодими інтелектуалами, вихованими на ідеях Відродження і на жахові апокаліпсиса, які вклали свої мільярди в ракетні комплекси… «Як авіація свого часу прийшла на зміну пасажирським лайнерам — в розумінні масовості й швидкості перевезень, пік і авіація тепер мусить поступитися місцем ракетам». Усе інше, кажуть вони, всі ці розмови про агресію, стримумання, гонку озброєнь, космічні зонти, — від лукавого; «старигани, зійдіть з дороги прогресу!» А все впирається в те, кому конгрес відпустить мільярди: їм чи їхнім авіаконкурентам. «Локхід», який і ми, і ви так зловісно розписували в газетах, сьогодні бажаніший мирному виходові і конфронтації, ніж прагнення ракетних інтелектуалів, сповнених демократизму й розкованої людської простоти… Не та правда, яку я вгадав… Але я не геній і не можу придумати фіналу, Дмитре, а сценарію без фіналу нема, це казна-що… Я відчув безпорадність… А взяті в продюсера гроші треба відробити. Як?

— Цікаво, — відповів Степанов. — Тільки знаєш що? Нудь ласка, не сердься на Стівена, у нас з тобою немає нікого ближчого за дітей… І мирись, інакше не зможеш працювати…

Робота — III

Професор Яхминцев, начальник відділу, в якому працював Іванов, був високий і стрункий; сива шевелюра старанно укладена; волосся, незважаючи на те, що професорові давно виповнилося шістдесят, здавалося густим, немов дротяним (невже лакує, подумав Славін; а взагалі — це дрібниці, нехай собі, але ж у кожному з нас із юності закладено щось таке, через що неможливо переступити; на Заході багато чоловіків роблять манікюр, і це звичайна річ, хоч страшенно дорого, а для мене така людина бридка, викликає почуття огиди, хоч добре розумію, що це не так).

— Ні, ні, Іванов неабияке явище в науці, — впевнено повторив професор. — Кладезь ідей, змістовна людина…

— А чому ж тоді його тримають у чорному тілі? — спитав Славін.

— Як це? — Яхминцев здивувався.

— Якщо він «кладезь ідей», то чого б йому не очолити лабораторію?

— Ой, Віталію Всеволодовичу, скільки разів йому це пропонували!

— На якому рівні?

— На відповідному… В нас із ним стосунки дуже складні… Вам, мабуть, про це вже говорили, я ж знаю, ви готуєте публікацію… Наш інститут схожий на жіноче царство, хоч працюють здебільшого чоловіки: ніяких таємниць, усе всім відомо. Так от, незважаючи на складність, яка є в наших стосунках, я тричі називав його кандидатуру на посаду завідуючого лабораторією…

— І що ж?

— Як і в будь-якій новій справі, спочатку треба конституювати задум, погодити питання, вибити штати, приміщення, персональні оклади, внести в план… Без труда нема плода, все нове народжується в муках, на жаль… Георгій Якович з'їздив у главк, там йому запропонували написати проект листа, він підготував, але ж одна голова добре, а дві ще краще; подивилися мудрі люди, внесли зауваження, попросили доопрацювати текст, а як же інакше, не всім дано збагнути хитрощі управлінського апарату, для них кожна кома таїть у собі особливий зміст…

Славін чомусь пригадав, як на зустрічі з читачами Михалков розповів цікавий епізод: у сорок третьому році його шукали по всьому фронту, знайшли на аеродромі (він тоді працював кореспондентом газети «Сталинский сокол»), потягли до невеличкого ПО-2:

— Швидше, Оргію Володимировичу, в штабі фронту на вече вас чекає Ворошилов, воліли доставити для розмови негайно!

Ворошилов справді чекав на проводі, привітавшись, сказав:

— Товариш Сталін переглянув верстку гімну… В другій строфі у першому рядку у вас кома й тире… Товариш Сталін запитує, чи не можна викреслити тире? З погляду, як він зауважив, геометрії тексту Державного гімну це тире надзвичайно фокусує увагу читача на такому знакові, єдиному в усьому тексті твору. Він просив порадитися з вами і з Ель-Регістаном: чи не заперечуватимете ви, якщо він зніме тире? Чи ви наполягаєте на тому, аби зберегти цей розділовий знак? Може, він для вас дуже дорогий з чисто професіональних причин?

Тим часом професор провадив далі:

— Звичайно, зовсім не просто почати нову справу, — відкрити лабораторію, підібрати штат однодумців: усе треба заздалегідь утрясти, погодити, розробити кошторис… Георгій Якович побігав по коридорах главку, посидів на засіданнях, та й махнув рукою: «Я вже втратив місяць, а кінця-краю не видно цим погодженням, пропади все пропадом, робитиму своє діло!»

— А хто зацікавлений у цій лабораторії?

— Наука, звісна річ. Та й промисловість спить і бачить такий центр нових ідей.

— То чому ж Іванову ніхто не допоміг?

— Мої поради він відкидає «а пропо», — Яхминцев зітхнув. — Хоч, повірте, крім добра, я йому нічого не бажаю… А міністерський чиновник мало в чому зацікавлений, Віталію Всеволодовичу, категорія кінцевого результату праці в цій галузі аж ніяк на нього не проектується, навіщо йому зайвий клопіт, день минув — і добре! Я вже й на хитрощі пішов, — усміхнувся Яхминцев, — через людей, які дружать з Івановим, порадив: «Зацікав тих, від кого залежить вирішення питання в главку, запроси в майбутню лабораторію хоч на півставки, запропонуй захищатися… Хто не хоче мати наукове звання? Найкраща гарантія від можливих чвар чи реорганізацій в апараті… А він зразу на дибки став: «я вам не гендляр» і таке інше…

— Взагалі він правильно зробив, чи ви так не вважаєте?

Яхминцев похитав головою:

— Ні, Віталію Всеволодовичу, неправильно. Я, знаєте, прихильник системи Станіславського: жити треба в запропонованих обставинах. Будь-які там штучки Мейєрхольда — буфонада, авангардизм, миттєвість, необґрунтованість — не для мене. Якщо ти по-справжньому відданий ідеї вітчизняної науки, а не своєї, — за її розвиток, за її роль іди на все! Повзи вужем, блазнюй, плач скупими слізьми, це найдорожче ціниться, вдай, що захворів, підозра на інфаркт, — убогих люблять, вони не страшні, можна дозволити. Головне — дістати базу, а там діло піде!

— Невже? А чи не може під час такого блазнювання статися певний злам особистості? Я щось не знаю таких людей, які таємно кралися б до відкриття… До нового йдуть з відкритим забралом…

— Ну, це так, звичайно, — Яхминцев подивився на Славіна своїми холодними, неусмішливими очима, — все правильно, тільки, бачите, я прагматик, з комсомольського піку, на жаль, виріс, живу і працюю в запропонованих обставинах, і, повторюючи слова Пастернака, які той написав у своїй відомій телеграмі: «поклавши руку на серце», також дещо зробив для вітчизняної науки… Я ладен був узяти на себе організаційні клопоти, Віталію Всеволодовичу… Ладен був і півроку витратити, ходячи по засіданнях та комісіях, але хіба Іванов погодиться працювати разом зі мною?! При тому, що він дуже й дуже талановитий, гординя в ньому воістину феноменальна, недаремно він Вагнера найдужче за всіх композиторів любить, особливо «Політ Валькірій».

— Це завжди в ньому було?

— Знаєте, я не люблю говорити ні про кого позаочі. Звичайно, йому непросто змиритися з тим, що він — до певної міри унікум, людина з світовим ім'ям — працює під моїм керівництвом…

— Пробачте мені, професоре, але якщо ви вважаєте його справжнім талантом, то чому вам не поступитися б йому своїм місцем? Ви, як я зрозумів, уболіваєте не за свою роль, а насамперед за долю вітчизняної науки… То вболівайте до кінця…

— Саме тому, що я вболіваю за долю російської науки, мені й доводиться, незважаючи ні на що, сидіти в цьому кріслі. Якби прийшов Іванов, він розігнав би відділ, привів би ватагу молодих авантюристів без роду й племені, для яких немає нічого святого, і почав би, як кажуть, з чистого аркуша. Я проти кардинальних зламів, Віталію Всеволодовичу, стою за еволюційний шлях розвитку, знову ж таки в запропонованих обставинах… Я, до речі, не дуже розумію: яку саме статтю ви готуєте, Віталію Всеволодовичу?

— Статтю-роздуми, — відповів Славін.

— Як це?

— Дуже просто: береться факт, життєва колізія, і журналіст висловлює своє ставлення до того, що відбувається…

— Дуже важлива справа, — погодився Яхминцев. — У «Литературной газете» найбільше читають саме такі матеріали… Ви порадилися з Інокентієм Володимировичем?

— А хто це?

— Валер'янов, наш куратор у міністерстві…

— Ні.

— Але ви маєте намір зустрітися з ним?

— Гадаєте, треба?

— Вважаю, що необхідно.

— Чому?

— Ви за освітою не математик?

— На жаль, ні.

— Ви добре відповіли… «На жаль, ні»… Звернули увагу: нині потяг до техніки поступився місцем гуманітарному спрямуванню? Знову лірики почали перемагати…

— Не в ліриках справа, — заперечив Славін. — Просто інженер заробляв у нас менше, ніж робітник середньої кваліфікації… Тепер, думаю, будуть зміни.

— Вашими б устами та мед пити, — зітхнув Яхминцев. — А про візит до товариша Валер'янова я не випадково сказав… Зрозумійте, я в досить складному становищі: Іванов говорить про мене все, що йому заманеться, в нього якийсь маніакальний пункт — ваш слуга покірний… Я не хочу рівнятися з ним: по-перше, тому, що вважаю це негідною склокою, а— по-друге, я керівник; те, що дозволено бику, не дозволено Юпітеру. Я відповідаю за колектив, а це досить велика честь, щоб піддаватись емоціям.

— У вас з ним давно такі стосунки?

— Чесно кажучи, не пригадую…

Пригадуєш, подумав Славін. З п'ятдесят другого року, коли ти громив «лженауку», яка називалася кібернетикою, «шкідливу маячню псевдовченого Віннера», а Іванов стояв за неї горою, і його, за твоїм поданням, відчислили з аспірантури за «проповідування чужих радянському вченому впливів буржуазного Заходу».

— Я нічого не писатиму, не показавши матеріалів для статті вам, професоре, — пообіцяв Славін. — І товаришеві Валер'янову, як ви й порадили. Тому дайте мені, будь ласка, відповідь на кілька запитань особистого, так би мовити, плану. Можна?

— Прошу… Якщо це не суперечитиме моїм поняттям людського благородства…

— Що робив Іванов після того, як його відчислили з аспірантури?

Яхминцев довго, не кліпаючи, дивився в очі Славіну; погляд його наче хотів відштовхнути співрозмовника; обличчя закам'яніло, завмерло.

— Якщо мені не зраджує пам'ять, з аспірантури його відчисляли двічі…

— А я знаю тільки про один такий епізод…

— З чим він був пов'язаний?

— З кібернетикою, — після деякої паузи відповів Яхминцев. — А про історію з Людмилою Ковальчук ви чули?

— Ні, — Славін похитав головою. — Не чув.

— О, це романтична історія… Була в нас така студентка. Писана красуня… З довгою косою, знаєте, струнка, привітна… Одне слово, Іванов жив з нею більше року, а коли Людмила завагітніла, він відмовився оформити їхні стосунки, кинув дівчину напризволяще…

— Погано.

— Авжеж, хорошого мало…

— Це сталося ще до колотнечі з «низькопоклонством» перед кібернетикою?

— Так, приблизно за рік. Чи півтора, всього не запам'ятаєш…

— Був громадський розгляд?

— Так, спочатку виключили з комсомолу, але міськком усе-таки залишив його в лавах… Винесли сувору догану… А з аспірантури відчислили… І якби не повсякчасне заступництво академіка Криловського, — не було б сьогодні професора Іванова…

— А хто порушив питання, щоб його вдруге відчислили?

— Ах, Віталію Всеволодовичу, хто давнє пом'яне, той лиха не мине. Чи варто зараз повертатися до цієї теми? Час був крутий, мало хто міг підкинути яку ідею? Світ науки — складний. У нас теж є свої Моцарти і Сальєрі… Мені здається, ініціатором цього був професор Ткачук, покійний нині…

— Ініціатором був Леонід Романович, — одразу ж відповіла Людмила Павлівна Ковальчук, та сама студентка Людмилочка…

— Яхминцев? — уточнив Славін.

Жінка кивнула; хоч їй було вже під п'ятдесят, риси обличчя зберегли вроду, сивина ще більше підкреслювала молодість, приховану в її величезних, зеленкуватих з коричневими цяточками очах; зморщок майже нема; фігура гарна, спортивна; тільки коси, про яку говорив Яхминцев, не було, — цілком сучасна коротка стрижка.

— А перший раз? Вибачте мені за це запитання, Людмило Павлівно… Я маю на увазі перше відчислення з аспірантури…

— Мені не хотілося б про це говорити…

— Я розумію. Але мені потрібно, щоб ви відповіли…

— Жора… Георгій Якович особлива людина… Неначе танк, — сумно всміхнулася Ковальчук. — Коли він іде до чогось, нічого довкола не бачить, тільки мету… Мені й досі соромно за ту заяву, яку я написала… Його ж виключили через мого листа… Персональна справа про моральний розклад з усіма наслідками, що випливають звідси… Жо… Іванов сказав: «Почекай, дай мені захиститись, я не можу ділити себе між дітищем і дитям, таке я вже дерево»… Дурні жінки, якби нас матері били за істерику, а тож, навпаки, підохочують: «Борися за своє щастя». До речі, текст мені Яхминцев продиктував, запевняв, що після того, як він покаже мого листа Жорі, той зразу ж піде в загс, йому, каже, поштовх потрібен, він непорушний; є люди з природженим прискоренням, а є загальмовані, які живуть тільки своєю мрією, їм на все наплювати, аби тільки вийшло задумане. Ні, не хочу я про це, я себе відчуваю такою негідницею, такою міщанкою… Досі не можу зрозуміти, коли любов стала набувати форми власності над тим, з ким прокидаєшся…

— Ви не бачились з Івановим після того, як його відчислили?

— Чому ж… Бачились… Він ще поцілував мене й скачав: «Яка ж ти дурна. Слава богу, що все вийшло так, поки ти молода і вродлива»…

— А дитина? У вас є дитина?

Жінка похитала головою:

— Я могла про це лише мріяти… Не було ніякої вагітності… Я двічі приходила до нього, намагалася пояснити… Та хіба поясниш?

— Як він жив, коли його виключили з аспірантури?

— Продовжував працювати. Дописав дисертацію… За півроку закінчив…

— А з чого він жив? — повторив Славін. — Гроші звідки?

Жінка раптом усміхнулась, у її усмішці була печаль, любов, ніжність, пам'ять:

— Він у преферанс обігрував торговців з овочевого магазину… Математик, він прекрасно відчуває комбінації в картах…

«Полковникові Славіну.

За три дні до появи в обігу сотенної купюри, яку було закладено в контейнер ЦРУ, на квартирі Іванова зібрались, як завжди в п'ятницю, народний артист РРФСР Василь Аркадійович Тубін, генерал-лейтенант Олексій Карпович Шумяков і кандидат фізичних наук, помічник академіка Криловського по зв'язках з промисловістю Геннадій Олександрович Кульков.

Полковник Груздєв».

Робота — IV

Василь Аркадійович Тубін кинув на підлогу шинелю і, пошукавши очима костюмерку Галю, крикнув:

— Треба ж стежити за реквізитом, голубонько!

— Що я й роблю, — спокійно відповіла жінка, не перестаючи в'язати шарфик.

— Але в сценарії я батальйонний комісар! — усе ще лютував Тубін.

— А ви мені приляпали кубарі — політрук! Це ж зовсім різні характери!

Славін, який стояв у павільйоні біля камери, здивовано глянув на режисера фільму Сазонова. — До чого тут петлиці й характер? Той знизав плечима:

— Це пояснити неможливо. Артист. Незвичайна психологія. А може, ролі не вивчив. Артистам платять мало, от і крутиться; на радіо почитає, на телебаченні зніметься, в Бюро пропаганди кіномистецтва підрядиться на виступи, — а часу на мистецтво й не залишається… — зітхнув Сазонов. — Поки мінятимуть кубарі на шпали, повчить.

— А зручно, якщо я з ним поговорю перед зйомкою?

— Ради бога… Ми почнемо працювати не раніше, ніж через годину.

— Так довго готуєтеся?

— Світло треба ставити, а в нас апаратура тридцятих років, мотлох. Потім неодмінно щось у декорації відвалиться, — підуть шукати постановника, щоб він гвіздок забив. Знайдуть, умовлять, приб'є, а тут уже й перерва… Освітлювачі її точно дотримуються, — вони зовсім не зацікавлені в результатах роботи знімальної групи, живуть на зарплату, наш успіх чи провал їх мало бентежить. Поп'ють освітлювачі чайок, а Тубін скаже, що йому пора на спектакль, і зйомку зірвано. Так і живемо…

— Земля у нас багата, порядку лише нема, — посміхнувся Славін.

— Графа Олексія Костянтиновича Толстого почитуєте? — запитав Сазонов, — Ризиковано, дуже ризиковано.

— Чому? — розглядаючи з темряви павільйону породисте обличчя Тубіна, поцікавився Славін.

— Тепер з'явився цілий сонм захисників дореволюційної історії Росії, стоять на сторожі величі держави, її традицій.

— Правильно роблять, по-моєму.

— Невже? Гіпертрофована любов до всього свого, навіть до того, що криваве й темне, до добра не доводить. Я розумію, Донськой, Радищев, Чайковський, та коли деякі поборники квасного патріотизму починають мене переконувати, що Микола Перший був цілком інтелігентною людиною, чавунку в Росії побудував, мені стає соромно перед Пушкіним і Лермонтовим.

— Ну, така монархічна персоніфікація просто не інтелігентна, — зауважив Славін, — і свідчить про малу наукову підготовленість співрозмовника. Не звертайте уваги, нерви збережете…

— Нервів взагалі не лишилося, шмаття…

— Скажіть, а Тубін в експедиціях усіх у преферанс обігрує?

— Ах, ви й це знаєте? Ну, й преса… Так, він грає напористо, красиво грає, школа Іванова, нічого не скажеш.

— Школа Іванова? А це хто?

— Його приятель, математик… Дивовижний чоловік. Мозок, як комп'ютер… Він не тільки математик, він великий артист і психолог, він грає, малює собі психологічний портрет кожного учасника пульки, тільки тому й обставляє всіх нас.

— Завжди?

— По-моєму, завжди.

— На багато?

— Та вже ж не на карбованець.

— А куди гроші діває?

— Гульвіса… Залишилося два-три роки для чоловіка, а там старість, от і поспішає…

— Добре його знаєте?

— Він до Тубіна прилітав у Ялту, коли ми там працювали. Я ще зняв його в епізоді, де ганяють на водних лижах, він утер носа професіоналам.

— У нас немає професіоналів, — посміхнувся Славін. — Наш спорт любительський… Удень слюсар на заводі, а ввечері їде в «Лужники» грати проти збірної ФРН, хіба не так?

… Славін пішов на знімальний майданчик, під світло юпітерів, до Тубіна; той зразу ж сказав, що Дмитро Степанов його давній друг; хочу знятися в його сценарії, але пін мені пропонує тільки злочинців, а за злочинців народного артиста Союзу не дадуть, потрібна галерея позитивних образів, та й премію дають лише тим акторам, які грають передовиків; дивно, як це Броневому дали орден за гестапо-Мюллера…

Славін спитав Тубіна:

— А яке значення для ролі має те, що замість шпал ним почепили кубарі на петлиці, Василю Аркадійовичу?

— Не розумієте? — здивувався той щиро.

— Зовсім не розумію.

— Ніхто не розуміє трепетної душі артиста, — зітхнув Тубін. — А шкода. Коли я батальйонний комісар, то й відчуваю себе по-комісарськи… Політрук — нижча ланка політпрацівників, треба шукати свою барву, манеру поведінки, а в режисерському сценарії було написано: «батальйонний комісар». До цього я й готувався. Симонова перечитав, Гроссмана, Бондарева з Биковим, Бориса Васильєва… Пристрілявся до образу, нафантазував характер, у сценарії ж лише контур, не слова — бляшки, суцільна функціональність… І — на тобі, політрук!

— А яка нагорода на гімнастерці… Це також важливо для артиста?

— Надзвичайно важливо! Якось я грав досить великий епізод — роль маршала Мерецкова. Ви собі не уявляєте, яку легку радість я відчував увесь той час, поки носив маршальську форму із зіркою Героя…

— А в преферанс це грати не заважало? — посміхнувся Славін.

— Що ви! Який там у біса преферанс! Я не міг узяти в руки карти! Я був в образі полководця! Мене сон не брав, лікарі седуксен приписали!

— А ви Іванова могли б зіграти?

— Єгора?

— Так.

— Коли б написали — зміг би. Характер. Камінь. Величина. І при цьому — ніжна дитина. В ньому мало хто бачить хлопчика, що вирішив довести світові своє право на мрію. Він же ховається від людей, вигадав собі імедж і живе під ним…

— Але ж у нього ні зірок немає, ні лауреатства… Лацкани пусті, тільки характер, — сказав Славін.

— Зірки будуть, — упевнено виповів Тубін. — І лауреатство теж. Прикро, звичайно, якщо посмертно…

— Хто у вас у п'ятницю програв? — спитав Славін. — Кажуть, рубалися дуже цікаво…

— Гена пролетів, як голуб.

— Кульков?

— Так, — актор засміявся. — Чули історію про те, як ховали преферансиста, який помер від розриву серця, взявши дві взятки на мізері?

— Не чув.

— Але в преф граєте?

— Якщо доводиться їхати в поїзді.

— Тоді зрозумієте… Ховають покійника колеги по зеленому столу, сумно йдуть за труною, а один учасник пульки шепоче другому: «Коли б я зайшов до нього вісімкою треф, — і киває на труну, — він потяг би не дві, а шість взяток»…

— Дивно, я зустрічався недавно з Івановим, — озвався Славін, посміявшись з анекдоту, — і він не справив на мене враження людини, яка живе під вигаданим імеджем…

— Це, знаєте, справа людської талановитості… Коли ви зразу ж помічаєте, що людина грає, — тоді, звичайно, нецікаво, — провінція награє так, що аж гай гуде. Тільки особистість вживається в той образ, який вона задумала і вибрала… Пригадуєте, у Пастернака «ввойду, как образ входит в образ, и как предмет сечет предмет».

— А як би ви грали Іванова?

— Не зрозумів. Що значить, як би грав? Так, як його образ написав би сценарист…

— Припустимо, сценарист його не знає. Але вам пропонують матеріал, де с вчений, схожий на Іванова… Ви маєте право запропонувати своє прочитання образу?

— Залежить від режисера. Знаєте анекдот: прийшов чоловік у виконком і питає: «Скажіть, у мене право на відпочинок є?» — «Є». — «А право на використання вільного часу за власним бажанням?» — «Є». — «А я можу…» — «Не можете!» Право є, а могти — не можеш! Епохальний анекдот, правда? От і режисери: один приймає задум актора. — «Можеш, брате! Все можна, шукай!» А інший знімає тебе, як мавпочку, та ще й примушує рахувати в думці, поки руку до лоба піднімеш, і щоб неодмінно долічив до п'яти, не більше і не менше, таким він бачить жест, розумієте?

— Ну, а коли режисер ваш союзник?

— Чорт його знає… Тоді, звичайно, я запропонував би йому своє бачення… Ви з, Жориною матусею знайомі?

— Мало…

— Побачили б ви, як він щонеділі виводить її гуляти в парк… Вона з дворян, аристократка… Майже нічого не чує і все шпетить Жору, шпетить: і те він робить не так, І це… Треба мати його витримку, щоб усміхатися, жартувати, обіцяти виправитись… І щороку половину своєї відпустки витрачає на стареньку — вивозить під Зарайськ, там у її батька маєток був… А послухайте, як він гримить на вчених радах?! Ніяких авторитетів…

— Щось подібне вже було в кіно, — сказав Славін. — Ніжність до мами, грубість на роботі… Не пригадую тільки в якому… І мені це здалося трохи штучним, занадто прямолінійним, чи що…

— Світ стомився від простоти, шукають штучності, аби лишень здивувати… Шкода… Наприкінці свого шляху не можна не впасти як у єресь, так і в разючу простоту…

— Любите Пастернака?

— От кого зіграти б…

— Це справді цікаво, — погодився Славін. — Хоч дуже непросто…

З колосників, що оточували знімальний майданчик, оператор крикнув:

— Ми готові, майстре!

— За роботу! — Сазонов ляснув у долоні. — Почнемо знімати!

Тубін повернувся до костюмерки; на шинелі були дві шпали. Він поправив ремінь, і Славіна вразило, як за якусь мить змінився актор: обличчя його взялося зморшками, лоб став опуклішим, нависли надбрів'я, а нижня щелепа трохи виступила вперед, надавши його виглядові виразу суворої рішучості…

— Спасибі вам, — сказав Славін актору. — Щасливої зйомки.

— К чорту, — відповів Тубін іншим, начальницьким голосом. — Якщо з матусею вже було в кіно — добрий син і так далі, — тоді можна пошукати ключ у стосунках Єгора з жінками: кабан, шматок м'яса, ні фігури, ні лиця, а як вони до нього липнуть?! Просто-таки, наче метелики на вогонь…

— А чому це? Як думаєте?

— Тому, що добрий. А ніхто в світі так не потребує доброти, як жінки…

… Генерал-лейтенант Шумяков глянув на Славіна з неприхованим подивом:

— Чека цікавиться. преферансом?

— Ні. Цим чека не цікавиться, Олексію Карповичу. Мене цікавить тільки одне питання: хто у вас крупно програв минулої п'ятниці?

— Кульков.

— А чим він розплачувався?

Шумяков здивовано стенув плечима:

— Звичайно, грішми. Він здорово підсів на мізері, ловля була дуже інтересна… А в чому річ?

— Я скажу. Але спочатку мені треба з'ясувати, якими купюрами розплачувався Кульков. Це надзвичайно важливо, Олексію Карповичу.

— По-моєму, він поклав на стіл сотенну. Але я просто не звернув уваги на це. Для мене гра, як розумієте, це не засіб заробити четвертак, а спосіб, що знімає стрес, робота, самі розумієте, яка…

— Розумію, але мені хочеться, щоб ви все згадали, якщо можете, точно…

— Я подзвоню Іванову. Він забрав увесь виграш, сподіваюся, пригадає подробиці. Але ви все-таки поясніть суть справи, я не дуже вмію мислити, коли не розумію, про що йде мова…

— Олексію Карповичу, я змушений відкрити вам державну таємницю…

Генерал загойдався в кріслі:

— Полковнику, вона для мене відкрита вже тридцять п'ять років…

— Річ у тім, що сотенна асигнація, яка з'явилася на столі професора Іванова, потрапила туди прямо з шпигунського контейнера ЦРУ.

— Та ви що! — генерал навіть сплеснув руками; вони в нього були тонкі, як у піаніста, породисті, хоч і селянський син, у дитинстві підпаском був під В'язьмою, аж поки хлопчиськом не пішов у партизани. — Це безглуздя, га й годі! Не міг же Геннадій розплачуватись американськими грішми?! Ні, це якийсь абсурд! Треба спитати, як до нього потрапили ці гроші, він же міг одержати їх в ощадкасі, в магазині…

— Не міг, — відрубав Славін, — і питати його ні про що не можна.

— Стривайте, ви що, підозрюєте його?

— Ми розбираємося, Олексію Карповичу… Порушено кримінальну справу…

— Проти Кулькова?! — генерал потер скроні своїми топкими, довгими пальцями. — Це якась абракадабра, полковнику!

— Справу порушено за фактами передач розвідцентру ІІРУ невстановленому агентові, по шпигунському контейнеру, в якому містилися зашифровані інструкції, гроші — саме сотенні купюри — й золото. Перед тим, як асигнації потрапили за призначенням, вони були у нас, пронумеровані й позначені, так що помилка виключена… А втім, коли ви зможете довести, що Кульков одержав сотенну купюру в магазині чи в ощадкасі, я буду вам тільки вдячний… Але ось у чому біда: в магазині він її одержати не міг, здачі такою купюрою не дають, розумієте. В ощадкасах номери сотенних асигнацій, які нас цікавлять, усі під контролем… Сигналів звідти не надходило… Висувайте версію, Олексію Карповичу, я згоден аналізувати разом з вами будь-яке припущення.

— Гм… Гаразд, а якщо він позичив у когось цю трикляту сотню? Словом, у мене голова туманіє… Геннадій має завтра приїхати до мене на дачу…

— Ми просили б вас не зустрічатися з ним… І не розмовляти. Навіть по телефону… Було б добре, аби ви негайно поїхали в службове відрядження, командування в курсі справи, Олексію Карповичу. Щодо того, чи міг Кульков позичити в когось сто карбованців перед тим, як іти на преферанс, то це цілком робоча версія, я доручу моїм товаришам подумати над нею…

— Він, до речі, позичав у якогось свого приятеля велику суму, коли купував машину… Не пригадую, як того звали…

— А професія?

— Лікар-гомеопат.

— Грає в преферанс?

— Ні. Мені здається, ні. В усякому разі, з нами не грав… Я, знаєте, не люблю нових людей, вважаю за краще зустрічатися з тими, з ким зв'язаний по роботі чи давньою дружбою…

— З Кульковим ви зв'язані по роботі?

— Звичайно… Хоч в останні роки стосунки в нас, я сказав би, переросли в приятельські… Та ні, не може бути того, про що ви думаєте! — генерал знову сплеснув руками. — Він же має виходи на ракетні справи, на оборону, що ви, товаришу дорогий?!

Славін кашлянув і, відчуваючи якусь скованість від того, що не міг одвести погляду від зірки Героя на кітелі генерала, спитав:

— Кульков… Чи Іванов… Вони вели з вами розмови з тих питань, які стосуються категорії особливої секретності?

— Кульков знає не менше за мене, полковнику. Якщо не більше. Він скрізь супроводжує академіка Криловського, помічник по зв'язках з оборонною промисловістю, що ви хочете… Це страшно, коли він… Ні, я не можу повірити, ніяк не можу повірити…

— Коли ви познайомилися з Кульковим?

— Під час випробувань ракет… Років п'ятнадцять тому…

— Пригадуєте, за яких обставин?

— Ми, здається, поверталися до Москви в одному купе…

— А потім?

— Десь через рік зустрілися на нараді… Я його підвіз додому, він запросив випити чаю, — ми накурилися до очманіння на цій нараді, сиділи з ранку й до пізнього вечора…

— Він тоді жив сам?

— Ні, чому ж? З Лідочкою… З Лідією Афанасіївною… Це його дружина, дуже гостинна жінка…

— А потім? — повторив Славін.

— Потім… Стривайте, потім він відпочивав зі мною в одному санаторії, там ми й сіли за пульку на пляжі…

— Азартний гравець?

— Ну, що ви! Я ж кажу: ми знімаємо преферансом стрес… Гена… Кульков, між іншим, був якийсь дивний під час останньої пульки… У ту п'ятницю він грав дуже нервово, такого з ним ніколи не було…

— До цього він програвав спокійно?

— Плюс мінус десять карбованців, — та який це програш?! При його зарплаті… А в п'ятницю він без упину темнив, дріб'язково торгувався, немов дратував сам себе… Але ви розпитуєте про нього як про злочинця, полковнику!

— Про злочинця допитують, Олексію Карповичу. Я поки що питаю про нього, як про свідка, який розплатився купюрою сотенної вартості, присланою ЦРУ.

— Ні, я ж відчуваю, ви його підозрюєте…

— Погано, якщо я дав вам підставу так думати… Я не маю права на підозру, це протизаконно… Скажіть, у вас ніколи не виникало якоїсь неприязні до когось із тих, з ким ви грали в Іванова у преферанс?

— Ні, — зразу ж відповів Шумяков. — Це нечесно: бувати в домі, де тобі хтось або щось не подобається…

— Поведінка ваших партнерів усі ці роки була бездоганна?

— Так… Мабуть… А втім, якось мене трохи вразила безапеляційність Єгора…

— Іванова?

— Так.

— У чому вона полягала?

— Він дуже люто нападав на свого колегу…

— Яхминцева?

Генерал глянув на Славіна по-новому, оцінююче:

— Вам і це відомо?

— Так.

— Я тоді сказав йому, що негаразд так злісно говорити про того, з ким працюєш… А Єгор відповів, що про гробаря думки він інакше говорити не вміє…

— А Кульков?

— По-моєму, Кульков підтримав мене… Правда, він попросив Єгора розповісти, яку нову ідею Яхминцев закопує…

— Іванов пояснив?

— Здається… Та він пояснив мовою рівнянь і формул, але ж це не мій фах, — генерал вимучено всміхнувся…

— Кульков добре орієнтується в тому, що робить Іванов?

— Звичайно… Колеги…

— Але Кульков, як я чув, не дуже ціниться, як учений… На докторську дисертацію так і не потягнув.

— Це якраз можна пояснити: завжди зі своїм шефом, то на випробуваннях, то на об'єктах, що будуються, а на себе в нього просто немає часу.

— А ви не пригадуєте чогось такого в характерах ваших партнерів, у їхній манері поведінки, у вчинках, словах, нарешті, що здивувало, обрадувало чи, навпаки, збентежило б вас?

— Ні. Я ж відповів: коли б мене щось одвернуло від людини, я не зміг би з нею більше спілкуватися, така вже в мене вдача… Якщо пориваю, то назавжди.

— Ви коли-небудь фотографувалися разом з партнерами?

— Ніко… Стривайте, стривайте, саме в п'ятницю Гени… Кульков приніс дзеркалку й зробив кілька знімків. З бліцем…

— Уперше за весь час знайомства?

— Уперше. Здається, вперше… Через мою професію я не дуже дозволяю себе фотографувати…

— Олексію Карповичу, будь ласка, спробуйте відновити по днях історію вашого знайомства з Кульковим і професором Івановим. Це дуже допомогло б мені в справі… Що ж до імовірності обміну Кульковим дрібних грошей на купюру сотенної вартості, я негайно займусь цим сьогодні ж… І останнє: якщо він раптом подзвонить вам протягом тих двох годин, поки ви ще не виїдете з Москви, будь ласка, розмовляйте з ним, як розмовляли завжди…

— Не обіцяю.

— Це необхідно.

— Не обіцяю, — повторив генерал. — Зробіть так, щоб мої телефони не працювали. Я знаю, що можу обіцяти, а чого не можу.

Полковник Груздєв доповідав тихим голосом, глухо покашлюючи, був, як завжди, — хоч мав невтомно-веселу вдачу, — неквапливий і розсудливий.

— Власне, нічого цікавого спостереження за Кульковим не дало, Віталію Всеволодовичу. Установи, в яких він побував за ці три дні, такі: Міністерство електроніки, авіаційної промисловості, Академія наук, Міністерство оборони, Держплан Союзу. Прізвища людей, з якими він зустрічався, додано, сорок п'ять чоловік, дуже шановані товариші. Коли він справді одержав сотенну асигнацію з ЦРУ І вона не потрапила до нього якось випадково, чого я аж ніяк не виключаю, то основні вузли ракетної проблематики Радянського Союзу стануть відомі Ленглі.

— Стануть? — перепитав Славін. — Чи відомі?

— Будь-яка відповідь на це запитання тепер носить непередбачений характер, Віталію Всеволодовичу.

— Хай буде так. Мені особливо добре думається, коли співрозмовник висуває міркування, протилежні моїм.

Груздєв сумно подивився на сигарету, яку крутив у пальцях (Славін не курив), і сказав:

— Коли вважати, що передачі розвідцентру ЦРУ невстановленому агентові почалися тиждень тому і їхня інтенсивність щодень зростає, значить, у Ленглі дуже поспішають. Це перша позиція. Весь цей тиждень наради в тих міністерствах, які відвідував Кульков, закінчувалися пізно ввечері, об одинадцятій. У вівторок і в четвер Кульков повернувся додому близько дванадцятої, супроводжував академіка Криловського на об'єкти… Можна припустити, що обмін інформацією було призначено на один з цих днів, але Кульков не міг узяти в Сокольниках контейнера, — через це зчинилася деяка паніка в стані наших підопічних, — виймання в Сокольниках контейнера людьми Юрса, що супроводжувалося одночасним викидом трьох машин розвідки з будинку посольства. Така друга позиція. Але третя позиція виявилася для нас програшною: колеги з ЦРУ все-таки змогли закласти контейнер, а їхній агент цей контейнер одержав…

— Я не назвав би цю позицію програшною, — заперечив Славін. — Вважаю, навпаки: завдяки тому, що ми попрацювали над закладеним у контейнері, в обіг вийшла мічена купюра. Ми натрапили на слід: від Іванова до Кулькова. Якщо ми зберемо неспростовні докази, що Кульков не здавав у банк карбованців чи дрібних грошей, — Славін усміхнувся, — міняючи їх на престижний стольник, — я й такого не маю права виключити, — якщо йому не позичив хтось цієї асигнації напередодні партії в преферанс у професора Іванова, тоді ми взяли бога за бороду.

Груздєв лагідно всміхнувся:

— У бога не було бороди, ледь вуса намічалися. Придивившись до справжнього іконопису, ви переконаєтесь: це прислів'я носить трохи богохульний характер…

— Зауваження прийняв, — погодився Славін. — Богохульствувати недобре. Вношу пропозицію: ваші люди знаходять усіх тих, з ким життя зводило Кулькова за останні двадцять, а то й двадцять п'ять років. Я назвав цей відрізок часу не випадково, бо Сергієнко сказав мені: коли слідчий Васильєв допитував інженера Ножкова, що проходив як свідок у справі Пеньковського, той згадав якогось Гену, котрий двічі грав у преферанс разом з полковником під час відпочинку в Сочі. «Молодий хлопець, здається, москвич, дуже ввічливий, прізвище мені невідоме». От і все. Пеньковський на допитах про цього Гену нічого не показав: «Мене оточувала тьма людей під час відпустки». І Гена тоді повис. Гена — це Геннадій, хіба не так? Якщо ваш підрозділ зіставить дати відпусток полковника Пеньковського з відпустками Кулькова, прогляне в Сочі прізвища всіх тих, хто відпочивав тоді разом з Голубом, ми, думаю, зможемо внести кілька додаткових штрихів у портрет Геннадія Олександровича. Ви згодні?

— Діло гаряче, Віталію Всеволодовичу, а завдання, яке ви ставите, забере дуже багато часу.

— А я вам дуже багато часу не даю. Я вам даю два дні. І не більше.

У двері постукали.

— Зайнятий, — роздратовано кинув Славін. — Трохи пізніше, будь ласка!

— Віталію Всеволодовичу, — благальним голосом сказала секретарка Людочка, — генерал Шумяков дзвонить по вече, нагальна справа. — Славін схопився з крісла, як хлопчисько, вибіг у приймальню, — коли проводив оперативні наради, всі телефони перемикав на секретаріат, — узяв трубку:

— Слухаю, Олексію Карповичу!

— Я вже на місці, отже, все гаразд, — сказав Шумяков, трохи покашлюючи, — дзвінків від особи, що нас цікавить, не було, а прізвище лікаря, цього гомеопата, в якого починав гроші той, про кого йшла мова, я згадав: Бензелєв Микола Васильович…

З Женеви від нашого спеціального кореспондента

«Переговори йдуть за зачиненими дверима; бріфінги, що їх проводять представники делегацій, відзначаються коректною стриманістю; інформація досить відносна, хоч інтерес до результатів зустрічі надзвичайно високий: коли ж пощастить підписати угоду, — крім того, що мирні і плузі промисловості дістануть багатомільярдну дотацію, по космічні й ракетні програми за дуже приблизними підрахунками коштують нині не мільярди, а трильйони доларів, — це серйозно сприятиме зустрічі влітку лідерів Радянського Союзу і Сполучених Штатів.

Оскільки члени делегацій обмежуються усмішливими відповідями, зміст яких має обтічний характер, журналісти влаштовують свої бріфінги в барі Палацу Націй, який пам'ятає Литвинова й Чемберлена, Деладьє й Геббельса, котрий прибув сюди, щоб оголосити про вихід рейху з Ліги Націй; тут, у сільському безгомінні міста на березі озера, яке вражає своєю казковою мальовничістю, завжди чути тривожну пам'ять середини двадцятого століття.

Думки преси часом кардинально протилежні, але їх визначає неприхована позиційність.

… Мого співрозмовника звуть Юджин Кузані; десять років тому в прес-клубі Вашінгтона я розмовляв з одним провідним репортером столичної газети; він розповів про те, як йому самому довелося зазнати нацистського полону; обличчя американського колеги було сумне, очі іноді завмирали, немов не могли відірватися від чогось, що не можна забути; «тільки не пишіть мого прізвища, не треба», — сказав він мені тоді; це був урок: відтоді я завжди запитую співрозмовника, чи можу назвати його; Кузані відповів:

— Повинен.

Ми знайомі не перший рік: Кузані насамперед кінематографіст; його документальні кінострічки добре знають на Заході, — різкість монтажу, сплав ігрового кіно з хронікою, литий дикторський текст, сенсаційність теми забезпечили його фільмам широку популярність; одні підносять Його стиль, інші піддають остракізму; що ж, це краще, ніж замовчувати.

Зараз Юджин Кузані закінчує підготовку до зйомок нової картини, присвяченої зіткненню двох концепцій, персоніфікованих у вигаданих образах керівників ракетної й літакобудівної корпорацій — «Дейвіда Лі» і «Сема Пітера Джонса».

— Я досить довго вивчав нашу пресу, — розповідає він. — Найбільше мене зацікавили взаємини між цілком реальними концернами старого боса авіаційної індустрії Джозефа Летерса і ракетобудівником Семом Пімом. І той і другий, безумовно, особистості неабиякі, міцного гарту й великого організаторського таланту… Розглядати явища ізольовано одне від одного — це заздалегідь служити небезпечній ідеї дезинформації громадської думки, тому слід відзначити, що Летерс — справжня махина, його роль у створенні сучасної авіації можна порівняти хіба що з видатним ривком автомобілебудування, зародженого подвижництвом Генрі Форда… Любите ви його чи ні, вважаєте вкрай правим мастодонтом чи навіть симпатизантом Гітлера, — це ваша справа, однак на правду не треба закривати очей: майбутні покоління ще поставлять пам'ятник людині, яка зробила автомобіль побутом двадцятого століття, подарувала людству мільярди годин, зекономлених новими швидкостями, а що ж, як не час, є концентрат прогресу?

Сем Пім теж колоритна постать: працював по п'ятнадцять годин на добу, почавши з рядового інженера; приємний хлопець, зовсім не схожий на тих імперіалістів у зоряно-смугастих циліндрах, із цапиними борідками, яких ви малюєте у своїх карикатурах; він зробив самого себе за двадцять років; йому сорок три, і він очолює імперію, що володіє сотнями балістичних ракет і космічних апаратів.

Пім, на відміну від Летерса, має технічну й гуманітарну освіту, його підтримують могутні групи на Уолл-стріті, — не відкрито, правда; відкрито у нас ніхто нікого не підтримує. Зараз дуже гостро стоїть питання про асигнування: якщо конгрес і Білий дім підтримають Піма, тоді патріархові авіації Летерсу завдадуть дуже серйозного удару; якщо ж переможе концепція «діда», — Піму буде погано. Дуже погано. Так погано, що справа може скінчитися банкротством, бо для свого ракетного проекту він уже позичив у банках понад півмільярда доларів, — чим повертати?! Отже, потрібні зв'язки. І треба пускати в діло важелі політики, тобто створювати серйозні блоки й акуратно посувати політиків, аби сприяли проекту. Яким чином? Відповісти на це запитання однозначно не можна? Зв'язки надійно приховані; в газетах можна писати про те, що Рейган неврівноважений, слабкий актор та й взагалі починає втрачати пам'ять, — це твоя особиста справа, свобода слова, будь ласка, але спробуй нащупати корумповані зв'язки воєнно-промислового бізнесу з тими, хто конструює політику Рейгана і пише йому промови! Саме це й становить у нас предмет державної таємниці. Ми можемо писати про тенденції, але такі факти здобути важко, практично неможливо… Судячи з того, що відбувається м Женеві, рахунок веде Пім. Якісь пунктири, що віддалено наближаються до можливої правди, я можу позначити: заступник глави нашої делегації виховувався в Джорджтауні, команда з цього університету входить в оточення президента й багато років фінансується тими, кого так чи інакше включено в орбіту корпорації «Континентал кен компані». А коли провели її злет? Того року, коли генерал Клей, колишній заступник Дуайта Ейзенхауера на посту головнокомандуючого збройними силами Штатів у Західній Німеччині став головою правління концерну; саме його зв’язки дали змогу ще двадцять п'ять років тому одержати півтора мільярда прибутку від ракетного виробництва. А генерал Макартур, герой битви проти Японії? Після відставки він очолив концерн «Сперрі ренд корпорейшн»— ракети, радарне устаткування. А мій давній добрий друг адмірал Алан Кірк, який керував військово-морською розвідкою? Теж співробітничав з мудрецями із Джорджтауна, президент електронної корпорації «Меркаст»— обладнання для ракет… Летерс завжди ставив на Пентагон — у правлінні його дочірнього «Локхіду» було двадцять сім генералів. Але ж у цих генералів є діти й онуки, вони всі переженилися, внутрішньовидове запилення, непорушність корупції; ні моєму ФБР, ні вашому КДБ не під силу проникнути в їхні святая святих… А от Пім більше ставить на зв'язки з ЦРУ, він працював — зовсім ще молодим конструктором — у «АМФ атомікс», а президентом корпорації був генерал Бедел Сміт, водночас і шеф ЦРУ, й американський посол у Москві… Зв'язки тим і міцні, що, раз розпочавшись, вони практично не припиняються… В адміністрації складне становище: влітку Рейган чекає Горбачова у Штатах, світ сподівається від цієї зустрічі дуже багато… Рейган повинен — самим фактом цього діалогу — зміцнити позиції республіканців, — вибори незабаром… А як ВПК? За ним — далеко не останнє слово… І воно ще не сказане… А переговори в Женеві для них украй небажані, це удар по їхніх інтересах, особливо якщо припустити можливість хоч часткової домовленості… Мені чомусь здається, що переговори будуть дедалі важчі, бо — в цьому ваш Маркс має рацію — економіка диктує ухвалення політичних рішень. Я противник комунізму і впевнений в доцільності принципу свободи підприємництва й необхідності приватної власності, я дуже люблю свою країну, саме тому й повинен зрозуміти: вигідний нам зрив переговорів чи ні? Я мушу усвідомити, чи справді непохитність нашої позиції продиктована серйозністю російської загрози? Чи мова йде про бізнес, в якому зацікавлена людина, котра дає роботу чверті мільйона американців. Чверті, повторюю. Але нас двісті шістдесят мільйонів. Коли я зрозумію, що наша позиція продиктована користолюбними інтересами однієї людини, яка зв'язала себе з вигідним бізнесом, я вдарю тією зброєю, яку господь уклав мені в руки, — пером і кінокамерою. І коли мене почнуть таврувати «червоним», «запроданцем Кремля», я не ображатимусь на тих, хто це друкуватиме, — відчуття правильності громадянської позиції дає силу витерпіти неправду. Ти пригадуєш, — посміхнувся Кузані, — як нападали на мій фільм про В'єтнам?.. Наші солдати, а вони хороші солдати й добрі люди, вмирали не за ту справу й не в тій частині снігу. Час підтвердив мою правоту, я живий, як бачиш, і тут намагаюся закінчити свій сценарій. Якщо виникнуть труднощі з фінансуванням, приїду працювати на вашу кіностудію; правда, кажуть, у вашій країні, щоб погодити це питання, потрібні не дні чи місяці — роки, а для мене — це смерть, бо вважаю фактор часу основою мого життя.

… Ми вийшли з Палацу Націй і спустилися до озера; величезний фонтан біля мосту вигравав у яскравому світлі холодних прожекторів; десь у парку лунала музика; акордеон і гітара, сумна пісенька паризьких шансоньє; в темному небі із свистом пролітали зграї качок. Спокій і безтурботність…

Мабуть, мало хто може собі уявити, що вибухи ракет за Рейном, який протікає за двісті кілометрів звідси, перетворять на попіл це чудове місто; людство досі ще не усвідомило своєї трагічно-малої, нерозривної спільності, — чи не звідси випливають усі біди нашої прекрасної крихітної кульки?

Дмитро Степанов,

передано по телефону».

Робота — V

— Ну, чому ж, — доктор Бензелєв погладив свої вуса а ля Вертингіторікс, — я ладен пояснити вам мій метод, Віталію.

— Всеволодовичу…

— Так, так, пробачте, Віталію Всеволодовичу, я завжди маю прикрості через це по батькові, а відтоді, як захопився таджицькою медициною, зовсім біда: на Сході, як і на Заході, немає таких звичних по батькові, — просто й коротко; Ібн Сіна, «Ібн» означає «син»; «син Сіна», дуже зручно. Віталію ібн Всеволод… Так от, кардинальна різниця між нашою, європейською медициною, з одного боку, і тібетською, китайською, таджицько-персидською — з другого, полягає в методології. Ми, європейці, підстрибом біжимо за найновішими відкриттями науки, фармакології насамперед… Я, звичайно, кажу про терапевтів; успіх хірургів поза підозрою, вони діти Евклідової геометрії, піддані гетевського «штурму й натиску». З чого виходить китайська медицина? З визнання в кожному організмі двох основних начал: чоловічого, тобто діяльного, і жіночого, гальмуючого, заспокійливого. В додатку до цих начал аналізуються п'ять елементів природи: вода, земля, вогонь, метал і дерево. Причому, на відміну від індусів, тібетців і таджиків, лікарі Китаю порівнюють елементи природи не з абстрактною матерією, а з конкретними елементами організму: земля це селезінка, вода — нирки, вогонь — серце, дерево печінка, метал — легені. Але я зупинився після багатьох років практики на таджицько-персидській концепції, яка взяла, до речі кажучи, методу, народжену в Афінах…

— Чому? — Славін поспішав почати розмову; лікар був йому приємний; мама скаржилася на лікарів з районної поліклініки: «Візит триває п'ять хвилин, я ж хочу розповісти про всі свої недуги»; Славін пояснював їй, що на кожному лікареві висить тридцять хворих, треба встигнути всіх обійти, хай живе кооперативна медицина, соромимося назвати кота котом, — кооперативні будинки, гаражі й селища будуємо, а медицину чи музичну школу — не смій! Чому?! Застарілий потяг до догм? Кволість думки? Чи звичайна дурість?

— Бачите, греко-персо-таджицька медицина, — охоче відповів Бензелєв, — вважає, що в природі існують тільки чотири основні стихії: повітря, вода, вогонь і земля. За своїми особливостями наша кров — рідна сестра повітря, має таку ж природу, вологу й гарячу; лімфа, наче вода, — холодна й сира; сафра…

— Що таке сафра? — зразу ж спитав Славін.

— Це рідина, що утворилася внаслідок другого етапу травлення їжі, легка частина крові, осад, чи що. Природа сафри гаряча й суха, колір — жовто-червоний, смак — гіркий…

— Ясно. Далі, будь ласка…

— Цікаво?

— Ще й як…

— І останній, четвертий елемент — савда, тобто важка частина крові… Холодна й суха, колір темний, смак кислий… Виходячи з цього, люди, в натурі яких переважає повітря, тобто кров, — по латині «сангвіс», — належать до сангвініків: діяльні, пристрасні, життєрадісні. Ті, в кому можна визначити перевагу сафри, — по-грецькому цей елемент називається «холе», — запальні, надто енергійні, дуже гарячі й нестримні, — холерики. «Флегма», по-грецькому означає «слиз», — явна перевага лімфи: звідси термін «флегматики»-повільні, малоенергійні люди, зовнішній вираз почуттів практично відсутній. Ну, а ті, хто несе в собі надлишок «санди», поповнюють лави меланхоліків, бо «мела» по-грецькому означає «чорний», а «холе», як ви пригадуєте, це жовч. Виходячи з того, до якого типу людей ви належите, я й почну лікування.

— А як ви дізнаєтесь, до якого типу людей я належу?

— Дуже просто, — Бензелєв підійшов до Славіна, відтяг його повіко, подивився уважно й спитав: — Що вам уві сні найчастіше показують?

Славін усміхнувся:

— Я чомусь забуваю… Останні дні бачу годинник…

— Якого кольору? Червоний?

Славін здивувався: справді, учора йому приснився годинник з червоним циферблатом.

— Буває.

— Буває часто, — впевнено сказав Бензелєв. — І вогонь ви часто бачите, пожежі, багаття, ілюмінації. Повіко у вас повнісіньке кровоносних судин, це перша ознака сангвініка, обличчя рум'яне, ви досить важко сідаєте, — це я відразу помітив, у вас багато сили, тому й сідаєте акуратно, оглядаючись… І в роті у вас гіркоти немає, правда ж?

Славін ковтнув, попробував язиком шорстке піднебіння:

— Слава богу, навіть солодкість відчуваю.

— Гаразд, — Бензелєв на мить замовк, — я вас заговорив, краще перейдемо до справи. На що скаржитесь?

— Геннадій сказав, що ви самі по зіницях визначаєте, на що скаржиться пацієнт.

Бензелєв посміхнувся:

— Кульков? Ну, цей знає про своє здоров'я більше, між будь-який лікар… Дуже стежить за собою… Давно знайомі?

— Давно… Тільки зустрічаємося рідко… То він у відрядженні, то я… Останній раз я його бачив, коли він в ощадкасі десятки на сотенні купюри обмінював: ішов віддавати вам борг за машину…

— Це він для когось іншого обмінював, — відповів Бензелєв. — Мені він гроші переказав на книжку, я йому продиктував рахунок…

— Скажіть, лікарю, а ваш метод…

Бензелєв перепинив:

— Це не мій метод, а персо-таджицький… Я лише адепт методу…

— Поправку прийнято, — Славін усміхнувся. — Ви сказали, що я сангвінік. Чудово. Який маю зробити для себе висновок? Коли болить голова, потилиця розвалюється, що вживати? Пити спазмоневралгін?

— А де ви його дістанете? А як і дістанете, то навіщо його пити, коли треба їсти цикорій і салат, особливо його насіння? Кинза? Ось ваші ліки! Тепер став модний яблучний оцет… Я не проти нього, але багато тисячоліть тому таджики варили оцтомед; для лікування ниркових захворювань вони рекомендували петрушку, ромашку, аніс і деревій — саме те, що зараз почали широко рекомендувати урологи Лопаткін і Даренков.

— Я забув, яку траву ви давали Геннадію найчастіше? Він казав, що…

— Що зміцнює потенцію, Віталію Всеволодовичу. Мати здоров'я — потенція! Суміш лаванди, граната, кориці — знано — робить мужчину голіафом… А коли ще, крім нього, попити з місяць молока з-під корови з грецькими горіхами, — вважайте, що можете гори зрушити… Таджики називають такі суміші «муфарріхот» — «звеселяючі»… Це справді так, спробуйте, хоч, здається, за своєю натурою ви не схильні до хандри й слабості…

— Але ж і Кульков здоровий, як спортсмен. — Славін знизав плечима. — Для чого йому думати про потенцію?

Бензелєв зайшовся від сміху:

— Мій дорогий, мужчина тільки тоді по-справжньому здоровий, коли постійно відчуває потяг. Стимулятор творчості — потяг, пристрасть, мрія! Ви давно одружені?

— Я холостяк.

— Дивно. Справляєте враження щасливого сім'янина… Розлучились?

— Переконаний холостяк.

Бензелєв повторив:

— Дивно… А втім, ніхто не гарантований від помилкової думки. Звичайно, Віталію…

— Всеволодовичу, — підказав Славін.

— Ой, пробачте, ради бога! Було б дуже просто, якби я вас називав «ібн Всеволод», ніяких тобі проблем, погодьтесь?! Так от, я продиктую вам поради Тіббі Юсуфа… За поезію не відповідаю, — він писав рецепти і напучення хворим віршами, — але що стосується профілактики різних хвороб, то тут Юсуф абсолютний… «О ти, хто вранці встав, скажи, який же смак ти в роті відчуваєш? Солодкий? Звели, щоб кров пустили! Надлишок сили відмірять має мудра міра. Коли ж тебе терзає гіркота, не думай про погане, але запам'ятай: що сафри в тебе забагато! Забудь гарячий плов і вино солодке: тільки холодне, виварене м'ясо і кисле від кіз гірських «біро» дадуть тобі полегкість…»

— Що таке «біро»?

— Це ніби наш кефір… Айран, кажучи інакше, — відповів Бензелєв і захоплено провадив далі: — «А коли кислий смак, то савда тут причина, та це пусте, коли ти вже мужчина, то їж солодке з жирним, і знову будеш сильним… Коли ж відчуєш в роті смак солоний, отже, зібралися шкідливі речовини, ти викличеш блювоту, прочистиш шлунок, солі вийдуть, повернеться розсудок!» Ось так… І золото, неодмінно носіть на тілі золото; якщо кожного дня питимете один кірот золота, — це таджицька міра ваги, дев'ятнадцята сота грама, — зміцните серцеві м'язи на багато років… Запам'ятайте, що і в середньовічній Європі ті, хто мав змогу, їли золотими виделками із золотих блюд недарма; інфаркти я лікую золотом; це — панацея… Ви, до речі, випиваєте?

— Ні.

— І ніколи не пили?

— Я був професіональним гребцем…

— Тоді я за вас спокійний… До приступів меланхолії не схильні?

— Ніколи.

— Між іншим, по-перському меланхолія звучить «мотіхулійо», що означає «страхи», «розлад мислі» і «підозрілість»… Спробуйте попити чебрець з оцтомедом і шафраном, пропорцію я вам зараз напишу…

— А як робити цей самий оцтомед?

— Дуже просто. Додайте в мед води. Кип'ятіть суміш. З'явиться піна. Знімайте її, поки вона не зникне. Потім помалу заливайте в цю рідину розведений оцет — півпляшки есенції, півпляшки води — поки суміш не матиме кисло-солодкий смак. От і все. По дві ложки перед їдою. Все життя. До вісімдесяти, — у цьому разі, — відчуватимете бажання любити жінку, а це перша ознака здоров'я.

Славін ніяково витяг з кишені конверт з грошима, лікар Бензелєв махнув рукою:

— Мене просив прийняти вас академік Богулєв, від друзів наших друзів я не беру гонорару, і, крім того, ви дуже добре слухаєтеся — риса, яку втрачає людство…

Повернувшись до КДБ, Славін подзвонив Груздеву:

— Подивіться-но уважніше, хто в нашого зразкового сім'янина коханка? Він, бачте, дуже піклується про свою потенцію.

— Її звуть Анастасія, — відповів Груздєв кволим голосом. — Анастасія Вікентіївна Морозова… Але й це ще не все… Тут у мене дещо надійшло, поки ви займалися проблемами зміцнення здоров'я. Можна до вас зайти?

Груздєв ніколи не з'являвся з порожніми руками: матеріали, які називав «тещиними язиками», — плітки, чутки, анонімки — відкидав одразу ж: «брудна білизна — це не мій фах»; оперував фактами, цього вчив молодих.

— Цікава деталь, Віталію Всеволодовичу, — сказав він, сідаючи на край стільця (в цьому весь характер, до речі). — Геннадій Олександрович колись був вельми й вельми питущою людиною. Гульвіса, яких світ не бачив… І раптом — після поїздки на конференцію у Відень — повернувся непитущим. Нічого не зашивав, крий боже, до психіатрів не ходив, але зав'язав, як відрізав. Причому, того самого дня, коли добряче набрався на прийомі у Відні, обдзвонював членів делегації, панікував, шукав академіка Криловського, а той був на розмові у президента, повернувся пізно, десь близько першої години, — його потім посол запросив до себе в резиденцію, — зразу ж подзвонив помічникові, в чому, мовляв, справа, а Кульков відповів, що наковтався снотворного, все гаразд, просто хотів порадитися щодо розпорядку дня на завтра, жодних проблем…

— Документи конференції були в кого? — спитав Славін, насупившись. — Зберігалися в посольстві?

— Ні, в Геннадія Олександровича. А супровідник був, звичайно, з академіком… Гадаєте, з п'яненьким помічником могли зіграти партію в трик-трак?

— А чому б ні? Опитали членів делегації?

— Продумуємо, як це вправніше зробити. Адже всі вони добрі знайомі Кулькова, справа делікатна, та й було їх там дев'ятнадцять чоловік, отже, з багатьма доведеться розмовляти, не сполохати б.

І саме тоді подзвонив Сергієнко:

— В четвер, напередодні партії в преферанс, ваш підопічний попросив академіка Криловського зупинити машину біля Сокольників, голова, сказав, розвалюється, хочу погуляти перед сном…. Це було о двадцять третій тридцять… А о двадцять другій годині в Сокольниках гуляв містер Юрс, мабуть, тоді й відбувся обмін інформацією. Кульков цілком міг узяти контейнер… Він завжди ходить з чималим «дипломатом», туди пеньок уміститься, не те що «булижник»… З містера Юрса і його команди спостереження знімайте, дивіться пильно за Кульковим, він забиратиме контейнер якщо не сьогодні, то завтра.

… Анастасія Вікентіївна Морозова, Настьона, Настуся була чарівним двадцятисемирічним створінням, з пронизливо-чорними очима, підстрижена, як хлопчик, тому волосся її здавалося таким густим, що важко було уявити собі, як вона може його розчісувати, — якийсь руденький негритосик.

До Славіна вона вибігла прямо з репетиції, танцювала в ансамблі; фігурка виточена, усмішка сліпуча й така добра, що в Славіна навіть серце защеміло від жалю до неї, особливо коли він помітив синювату смужку на безіменному пальці, навколо того самого перстенька з камінцем, що його він бачив усього п'ять днів тому в кабінеті Сергієнка…

— Анастасіє Вікентіївно, — сказав Славін, — ви цікаво працюєте… А чому б вам не виконати сольний номер? Зайдіть у Держконцерт сьогодні, я вам телефон залишу, добре? Там комплектують групу для поїздки до Фінляндії, ви чудово танцюєте фінську «летку-єньку», номер, мені здається, пройде на «ура», повірте на слово…

Через півгодини Анастасія Вікентіївна подзвонила Кулькову на роботу, голос веселий, поділилася новиною; той сухо відповів: «Я заїду до вас завтра, спасибі, що подзвонили, Глібе Ніловичу, поздоровляю, сьогодні, на жаль, зайнятий, збори…»

… Збори були присвячені персональній справі; на конструктора Якулова написала дружина: руйнує сім'ю, завів коханку, страждають діти.

Славін з інтересом слухав, як виступав Кульков:

— Що може бути для радянської людини святішим за просте й містке слово «сім'я»? — почав той свій виступ, не дивлячись у зал, зосередившись у собі; гіркі зморшки зборознили лоб, куточки рота печально опущені. — Сім'я — це, якщо хочете, Батьківщина. Зрада дружини, матері твоїх дітей, — крок на шляху до зради… Я не можу інакше кваліфікувати такий вчинок… Скільки років ви прожили з дружиною, товаришу Якулов?

Той повільно підвівся, посміхнувся чомусь і відповів запитанням:

— Ви Анні Кареніній таке запитання поставили б, Геннадію Олександровичу?

— Але ж це демагогія, — стомлено відповів Кульков. — Демагогія чистої води… Якщо покохали іншу, прийдіть до жінки, з якою ростили дітей, і скажіть їй правду. Немає нічого прекраснішого від правди, хоч би якою тяжкою іноді вона була, товаришу Якулов. Я не ханжа, у житті все може статися, але знайдіть у собі мужність! Відкрийтеся тій, яку ви кохали!

— То я й відкрився, — посміхнувся Якулов. — А от чим скінчилося…

— Ні, товаришу Якулов, як мені повідомили, ви призналися лише після того, як дружина спіймала вас, як кажуть, на гарячому… Запевняю вас, якби ви знайшли в собі мужність відкритися, чесно поговорити з матір'ю ваших дітей, — кінець був би зовсім інший…

Славін підвівся і вийшов із залу — не міг слухати, з душі верне, мерзота…

… О двадцять другій годині тридцять хвилин Кульков узяв у Сокольниках «булижник» — контейнер ЦРУ, — сховав його в «дипломат» і подався додому.

Через десять хвилин Сергієнко зібрав у себе в кабінеті контррозвідників, які працювали над операцією.

Закінчивши нараду, повернувся до вивчення матеріалів у справі Пеньковського.

Запитання: Ви сказали, що в Парижі у вас була зустріч із представником розвідки США?

Пеньковський: Так.

Запитання: Чим він цікавився?

Пеньковський: Він розмовляв зі мною хвилин тридцять. Прізвища його я не пригадую, бо коли знайомили з розвідниками, вони швидко вимовляли свої прізвища, і я їх не міг запам'ятати. Розмова носила загальний характер.

Запитання: Про можливість вашої поїздки в Америку запитували чи ні?

Пеньковський: Цього разу була розмова про майбутню, радянську виставку в США, яка намічалася на квітень 1962 року. Вони запитували, чи приїду я туди. Я сказав, — що точно ще не знаю, поїду чи ні, але не виключено, що така можливість буде.

Запитання: Ви весь час говорите про ваші спільні зустрічі з представниками американської й англійської розвідок, а окремі зустрічі з представниками однієї з цих розвідок були?

Пеньковський: Так, була одна така зустріч.

Запитання: Розкажіть про неї.

Пеньковський: Ця зустріч відбулася в готелі, де жили американські розвідники. Ініціативу про зустріч висловили тоді, коли з конспіративної квартири я їхав до себе в готель. Ослаф і Александр запросили мене прийти на другий день після цієї зустрічі до них у номер готелю. Я це запрошення прийняв. Було створено вільну, невимушену обстановку. З бесіди я зрозумів, що американська сторона шкодує, що їй доводиться працювати зі мною разом з англійською.

Запитання: Ви обіцяли щось американській розвідці? Висловили якісь побажання з цього приводу?

Пеньковський: Про роздільну роботу з англійською й американською розвідками я побажань не висловлював.

Запитання: Чи було сказано, що якби виникла така необхідність, то американська розвідка могла доставити б вас у Америку?

Пеньковський: Розмова про це була, коли мали намір представити мене президентові Кеннеді. Вони говорили, що за короткий час літаком мене можна доставити в Америку й повернути назад. Це вони зробили б, якби була нагальна потреба.

Запитання: Крім поїздок на зустрічі з розвідниками в Парижі, куди ви ще їздили з Гревіллом Вінном?

Пеньковський: З Гревіллом Вінном ми їздили у Версаль, Фонтенбло, були в ресторанах, нічних клубах «Мулен Руж» і «Лідо», ходили в кафе, гуляли у вільний час по вулицях.

Запитання: Хто оплачував витрати, пов'язані з відвіданням кафе, ресторанів та інших розважальних місць?

Пеньковський: За все платив Гревілл Вінн, а я робив так у Москві.

Запитання: Підсудний Пеньковський, після повернення до Москви з Парижа ви приступили до виконання завдань іноземних розвідок?

Пеньковський: Так. Після повернення з Парижа у жовтні шістдесят першого року я продовжував виконувати завдання іноземних розвідок.

Запитання: Кого ви повідомили, що вже повернулися до Москви?

Пеньковський: Я подзвонив наступного дня по телефону, помер якого мені дали, й триразовим сигналом сповістив, що прибув благополучно до Москви.

Запитання: Назвіть телефон, по якому ви дзвонили.

Пеньковський: Г-3-13-58.

Запитання: Ви знаєте, кому належить цей телефон?

Пеньковський: Тепер знаю. Телефон Г-3-13-58 встановлено в квартирі тринадцять будинку номер вісімнадцять на Кутузовському проспекті, де проживала колишній аташе посольства Великобританії в Москві Філісіта Стюарт.

Запитання: Ви мали конспіративні зустрічі з представником іноземної розвідки в районі готелю «Балчуг»?

Пеньковський: Після того, як я повернувся з Парижа у жовтні шістдесят першого року, я мав з невідомою мені особою одну зустріч конспіративного порядку в районі готелю «Балчуг» о двадцять першій годині.

Сергієнко підкреслив слова: «з невідомою мені особою» і продовжував вивчення матеріалу.

Запитання: Що ви передали цій особі на зустрічі?

Пеньковський: Пакет, у якому лежали два військових журнали.

Запитання: Розкажіть детально, які були умови виклику іноземних розвідників до тайника «номер один»?

Пеньковський: Я міг викликати іноземних розвідників таким чином: мав два номери телефонів, по яких повинен був дзвонити двічі по кожному, не розмовляти, а лише чекати відповіді абонента, почувши прізвища Монтгомері і Девісон, повісити трубку. Це означало, що я викликаю зв'язкового до тайника. Крім того, я повинен був поставити чорну контрольну мітку на стовпі номер тридцять п'ять на Кутузовському проспекті.

Запитання: Ваш лист дійшов за призначенням?

Пеньковський: Так.

Запитання: По яких каналах ви одержали підтвердження?

Пеньковський: По радіо.

Запитання: Коли останній раз ви мали шпигунський контакт з Гревіллом Вінном?

Пеньковський: У липні 1962 року, коли пан Гревілл Вінн прибув до Москви.

Запитання: Передавали ви йому щось цього разу?

Пеньковський: Так, я зустрів його в аеропорту Шереметьєво на автомашині Рудовського і по дорозі з аеропорту, в машині, передав експоновану плівку й листа.

Запитання: Що вам сказав Вінн, взявши від вас передачу?

Пеньковський: Він узяв від мене матеріал і сказав, що того ж дня передасть його за призначенням; крім того, ми з ним домовилися про повторну зустріч тоді ж, другого липня, у нього в номері готелю «Україна», о дев'ятій чи о десятій годині вечора.

Запитання: Ця зустріч відбулася?

Пеньковський: Так.

Запитання: Що ви одержали од Вінна?

Пеньковський: Од Вінна я одержав коробку, загорнуту в папір і перев'язану шпагатом. Коробка була з-під набору сірників.

Запитання: Що лежало в цій коробці?

Пеньковський: Інструктивний лист, сигнальні листівки для повідомлення розвідників про мій стан і про мої плани. В коробці також лежало три тисячі карбованців. Я дві тисячі потім відправив через Вінна назад.

Запитання: Письмових матеріалів там ніяких не було?

Пеньковський: Були. Проект моєї статті. Я просив розвідників написати анотацію на книжку, зараз точно її назвати не можу: не пригадую… Вони мені написали анотацію, використавши свої джерела. Я хотів ці тези тут, у Москві, доповнити й зробити з них статтю.

Запитання: Які вказівки були в інструктивному листі?

Пеньковський: Там висловлювались пізні рекомендації щодо конспірації і обережності в роботі.

Запитання: Чи не було в цьому листі вказівки про порядок переходу на нелегальне становище?

Пеньковський: У названому листі не було. Це стало гемою обговорення в майбутньому.

Запитання: Коли ви одержали інструкцію встановити зв'язок з Карлсоном і з Кауелл?

Пеньковський: У цьому ж листі було сказано, що до Москви має прибути другий секретар американського посольства Карлсон, з яким я зможу підтримувати контакти на офіційних прийомах. Повідомлялося про те, що найближчим часом має приїхати Памелла Кауелл з чоловіком — другим секретарем англійського посольства, — і було названо порядок зв'язку з Кауелл через тайник, влаштований у банці з-під порошку «Харпік». Фотографії Карлсона й подружжя Кауелл для ознайомлення мені повинен передати Вінн.

Запитання: Які інструкції ви одержали про використання для зв'язку банки з-під порошку «Харпік»?

Пеньковський: У листі говорилося, що на одному з прийомів у домі англійського дипломата в туалетній кімнаті стоятиме банка з-під порошку «Харпік». З днища банки виймається порожня частина, куди можна закласти матеріали або ж забрати матеріали, якщо вони там лежатимуть, потім банку треба було поставити на те саме місце, згодом її мали замінити справжнім «Харпіком».

Запитання: Ви бачили цю банку?

Пеньковський: Так.

Запитання: Хто вам її показував?

Пеньковський: Вінн. У номері готелю «Україна».

Запитання: У вас була з Вінном розмова про порядок використання цієї байки?

Пеньковський: Так, ми разом з ним відкривали банку, виймали днище й дивилися. Потім я сам кілька разів виймав днище банки, після чого цю банку залишив у Вінна.

Запитання: Коли й де ви встановили зв'язок з американським розвідником Карлсоном?

Пеньковський: Четвертого липня шістдесят другого року на прийомі в американському посольстві.

Запитання: Скільки зустрічей ви мали з Карлсоном, і де вони відбувалися?

Пеньковський: З Карлсоном я мав дві зустрічі.

Запитання: Які вказівки іноземних розвідок ви одержали через Карлсона?

Пеньковський: Через Карлсона в серпні я одержав листа в конверті й цивільний фальшивий паспорт. У листі давали інструкцію про порядок користування цим паспортом; говорилося про те, що необхідно його підписати, що це паспорт внутрішній.

Запитання: Кому підписати?

Пеньковський: Мені підписати… В паспорті не було підпису власника.

Запитання: Паспорт зробили на прізвище іншої особи?

Пеньковський: Так.

Запитання: А фотографія в паспорті була ваша?

Пеньковський: Так.

Запитання: Як ви передали розвідці свою фотографію?

Пеньковський: Своєї фотографії я не передавав, вона, очевидно, потрапила через дипломатичні канали. Повинен сказати: при оформленні виїзду за кордон фотокартки посилалися дюжинами і, очевидно, це фотокопія однієї! з них.

Запитання: Що обіцяли вам іноземні розвідки як винагороду за вашу шпигунську діяльність?

Пеньковський: Мені пропонували гроші в карбованцях. Я сказав, що гроші тепер мені не потрібні, в мене є досить своїх заощаджень у родині і я ніякої потреби в грошах, а також у валюті зараз не відчуваю. Гроші мені пропонували кілька разів, але я не брав ні копійки. І для мене було несподіванкою, коли мені надіслали три тисячі карбованців у коробці від набору сірників. З них я карбованців на п'ятсот-шістсот купин різних подарунків — срібні чорнильниці і так далі — кожному з розвідників… Частину з цієї суми я витратив на перебування Гревілла Вінна, а дві тисячі карбованців загорнув і повернув Війну, щоб той передав розвідникам.

Запитання: Які ще блага вам обіцяли іноземні розвідки, крім двох тисяч доларів на місяць?

Пеньковський: Про матеріальні цінності більше ніяких питань не обговорювали. Йшла мова про характер і профіль моєї роботи на Заході.

Запитання: Який характер роботи вам пропонували, точніше, обіцяли запропонувати?

Пеньковський: Роботу, пов'язану з виконанням різних завдань розвідувального порядку. Конкретна посада і робота не називалися.

Запитання: Відомство називалося?

Пеньковський: Так, говорили. Центральне відомство або в Пентагоні, або в імперському генеральному штабі, залежно від вибору, який я міг би в майбутньому зробити, підданства Англії чи громадянства Америки, коли б до цього підійшов.

Запитання: І навіть військове звання обіцяли?

Пеньковський: Оскільки вони знали, що я полковник запасу, то було сказано, що мені збережуть звання полковника англійської чи американської армії.

Запитання: Чи вели ви переговори з іноземними розвідниками з приводу можливої втечі на Захід?

Пеньковський: Це було трохи не так. Американські й англійські розвідники в Парижі говорили, що в тому разі, коли моє становище буде дуже небезпечне й скрутне, існує чимало варіантів, щоб перейти на Захід. Як один з них, називали й підводний човен, і перехід сухопутного кордону з допомогою різних документів. На цю ж тему я розмовляв у липні з паном Гревіллом Вінном, коли той приїхав до Москви. Вінн казав, що мої друзі про мене піклуються, що мені не треба хвилюватися, що, коли буде потрібно, мені завжди допоможуть. Ця розмова відбулася в його номері. Конкретно варіантів переходу на Захід не обговорювали.

Запитання: Коли ви планували свою втечу на Захід?

Пеньковський: Я втечі не планував. Я ніколи не думав кидати своїх дітей і сім'ю. Ця розмова була тільки в тому плані, що про мене турбуються, думають. І хоч Вінн сказав, нібито ця розмова була з моєї ініціативи, я з усією відповідальністю заявляю, що це не так. Гревілла Вінна зобов'язали мене заспокоїти. Саме це й було одним із його завдань — підбадьорити мене, показати, що про мене турбуються і в разі потреби будь-який варіант втечі здійсниться.

Запитання: Чим пояснити, що ви, не збираючись тікати, вже на першій зустрічі з іноземними розвідниками в Лондоні, у квітні — травні 1961 року, звернулися з письмовим проханням до англійського й американського урядів про надання вам громадянства цих країн?

Пеньковський: Я про це писав і звертався з таким проханням не з своєї ініціативи. Коли я написав папірець про свою згоду працювати з англійською та американською розвідками, мені розвідники порадили зробити таку приписку, сказавши, що через кілька років це знадобиться, і я після їхніх порад машинально написав про це.

Запитання: Машинально?

Пеньковський: Вони мені підказали, і я зробив несвідомо приписку про те, що прошу надати мені громадянство США чи підданство Великобританії.

Запитання: Якими конкретними мотивами ви пояснили своє прохання?

Пеньковський: Нічого я не пояснював з цього питання. Це було зроблено несвідомо.

І Сергієнко, не стримавшись, закінчив читання одним лише словом, каліграфічно виведеним на маленькому аркушику: «брехав».

«Мій любий!

Взагалі слово «мій» до поняття «любий», мабуть, не підходить, бо любов — абстрактна, тобто добра, і належить усьому людству, а «моєю» може бути лялька, авторучка; «мій кіт, шарф, внесок в ощадкасу». Розумом я це сприймаю, — погане почуття власності, наполягання на своєму праві володіти, — але вдіяти з собою нічого не можу, всі ми, жінки, однакові.

Ти не уявляєш, як я зраділа, одержавши твою довгу телеграму про проблеми східної медицини. Я відповім, тільки трохи пізніше, добре? Алябрик прочитав твою телеграму вголос на пляжі. Після того, як у всіх барах курорту, незважаючи на ремствування закордонних туристів, ввели сухий закон, у нього тепер тьма-тьмуща вільного часу, вивчає Моруака й Гора Відала, готується до екзаменів, хоче здати їх за третій курс… Напевне ви із Степановим рано чи пізно зробите його якимсь дуже великим абхазьким начальником. 1, слава богу, він уміє працювати і все нове ловить на льоту.

Про що тобі розповісти? Про те, про що я мрію? По-перше, ти й сам про це знаєш, та й нелегко точні слова підібрати; хоч я до слів ставлюся стримано (до цього привчила професія), розмовляєш з пацієнтом, крутиш його перед рентгеном, бачиш у легенях сітчасті дірки, тобто рак останньої стадії, розумієш, що бідоласі залишилося жити лічені тижні, але все-таки з'являються якісь слова, складаються у фрази, нічого не вдієш: лікарська етика, мушу бути спокійною, жартувати й усміхатися, до того ж не вдаваною, вимушеною. усмішкою, якою обмінюються виховані чоловік і жінка після чергової сварки, щоб діти, крий боже, нічого не помітили, а справжньою, щирою навіть. Знаєш, хворі на рак загострено чутливі, завжди переживаєш внутрішню напруженість, коли розмовляєш з ними: тільки б не видати себе, тільки б залишити людині бодай крихту надії…

Тут, до речі, в літньому кінотеатрі показували цей старий італійський фільм; коли я була маленькою, — я тоді, по-моєму, вчилася в п'ятому класі, — ця картина здавалася чудовою, прямо душу вивертала, а зараз зовсім інше враження; шкода; ніщо так швидко не старіє, як жінка й кіно.

… Море шумить за вікном, шарудить галька, місяць, паче п'ятак; скрізь у барах лунає музика, а я сиджу в номері й пишу тобі послання, тільки для того, щоб народилося відчуття твоєї присутності. Ми з тобою ніколи разом не відпочивали, Віталію, ніколи за вісім років. Я заздалегідь погоджуюся з тобою, що й це дуже добре, — під час розлучень акумулюється ніжність, — але ж я примушую себе погоджуватися з цим, причому це нелегко, бо дедалі виразніше відчуваю в собі таку жінку, яка дуже хоче мати дітей, схожих на тебе, їздити з тобою на море, бачити тебе частіше, і нічого я з цим не можу вдіяти, хоч знаю, що в тебе зовсім особливий погляд на все це та й на наші стосунки теж.

Щоранку тепер довго розглядаю своє обличчя в дзеркалі: тридцять два роки, для жінки це немало; пригадуєш, Пушкін писав про якусь із своїх подруг: «Вона стара, їй уже двадцять шість років». Бррр, страшно!

Три дні тому на катері примчав Вова Гумба з друзями й забрав мене на Золотий Берег; звісно, в домі пахне димом, метушаться жінки в чорному, смажиться козлятина, на столі риба п'яти сортів, сир, привезений з гір, — тости, за тебе й за Степанова, надзвичайно гарні, потім чудові грузинські пісні, а після цього Вова читав абхазькою монолог короля Ліра — мороз поза шкірою пробігає, просто здорово.

Був тут якийсь гість із Москви; він підсів до мене й почав говорити про сюрреалізм, сумно, тихим голосом, говорив ще й про те, чи читатимуть Шекспіра в майбутньому столітті, потім ненароком торкнувся мого коліна, перейшов на обговорення новинок американського кіно, запросив на перегляди: залиште телефон, я за вами заїду; Алябрик тут як тут, обняв його, сказав, що дзвонять із Сухумі; повернулися вони через десять хвилин, гість більше коло мене не сідав і намагався не дивитися в мій бік: горці вміють захистити подругу того, кого вони шанують.

До речі, Віталію, будь ласка, подзвони санітарці Марії Іванівні, хай вона зайде до мене в квартиру і поллє квіти, я зовсім забула їй написати в пам'ятці, що це треба неодмінно зробити. Будь ласка, пробач за це моє прохання, але по телебаченню передають, що в Москві стало жарко, боюсь навіть уявити, як мої квіти повільно вмирають на підвіконнях і на балконі від сухого бензинового осоння…

Скажи, коли я їду на море, ти мене хоч трошки ревнуєш?

… Учора приїхали Коновалови, всім сімейством ходять на корти, грають пречудово, тобі з ними не зрівнятися, ти став грати без азарту. Чому?

У своїй телеграмі ти запитував мене про смішну одержиму лікарку, яка робить чудеса з допомогою таджицьких трав. Мабуть, вона говорила тобі про персо-таджицько-індійську медицину? Прошу тебе, не починай у неї лікуватися, поки я не повернуся до Москви. Річ у тому, що в основі медицини всього Сходу лежить таємниця тібетського лікування, бо воно є началом усіх начал східної діагностики, терапії і фармакології. Ще в одинадцятому столітті в Тібеті було завершено «Велику енциклопедію» під назвою «Данджур», і складалася вона з двохсот двадцяти п'яти томів. З усього цього багатотом'я шість книжок цілком присвячено медицині. І там, — будь ласка, не вір московській лікарці, — ніякого стародавньоафінського впливу не було. А головним твором тібетської медицини є «Чжуд-ші», який написав лікар Цочжед-Шонну, чи інакше Кумарджівака. І грунтується цей трактат на найстародавнішій індійській книзі медицини, а на тібетську мову її переклали наприкінці семисотих років минулого тисячоліття. Найвідоміші медичні школи в Тібеті існували при монастирях-дацапах. Лами займалися тим, що, мандруючи на самоті, шукали запашні благословенні луки, які ставали їхньою таємницею; розчинялися в блаженстві спілкування з природою, і тільки після того, як до них приходило натхнення від спілкування з прекрасним, вони починали збирати квіти, трави, коріння, бруньки та паростки дерев… Перша книга медицини, що виклала основи тібетської терапії, діагностики, профілактики й фармакології, називалася «Вайдур'я-онбо» (наче так) і описувала фармакологічну дію не тільки трав, а й дорогоцінних металів, каміння, землі, а також ліків, приготовлених із тварин чи утворених соками (мумійо). В ній, між іншим, говорилося, що рослина бар-ба-да, яку можна знайти на гірських луках Тібету і в Гімалаях, лікує запалювальні процеси, інтоксикацію й інфекції, які супроводжуються жаром; через три століття в тібетській книзі «Чжуд-ші» ця рослина рекомендувалася в тому разі, коли в людини підвищувалася температура від отрути (тобто, та сама інтоксикація); через тисячу двісті років наші лікарі, нарешті, після тридцяти років боротьби, рекомендують вживати бар-ба-да при інфекційних захворюваннях з підвищеною температурою (тобто, запалювальних процесах), шлунково-кишкових розладах (інтоксикації) та хронічних суглобових, ревматизмах… Ось так! Хто був розумніший: стародавні чи ми? До речі, «Вайдур'я-онбо» (якщо мене не зраджує пам'ять, але краще перевір ще раз) складається з чотирьох томів і ста п'ятдесяти шести розділів. У першому томі всього шість розділів: це немовби анотації всієї доктрини тібетського лікування, другий том — він дуже гарно називається, якась магія таємниці, віра в безсмертя, «Вайдур'я-шачжуд», — включає в себе тридцять шість розділів: том присвячений поясненню того, що таке нормальний спосіб життя (сімейного також. Не втрималася, пробач). І це означає регулярне харчування (прошу тебе, згадуй частіше німців, які о дванадцятій годині кидають лопату, циркуль чи начальницьке перо й починають жувати — будь-що: яблуко, хліб, м'ясо! Але неодмінно вчасно! І порівняй цю самодисципліну з нашою дикістю. Вудь лиска, вози: і собою яблуко. З'їдай його рівно о дванадцятій. Ні про що більше не прошу). Але не тільки це було в другому томі: там дуже добре описувалися основи анатомії та фізіології людини, своя концепція ембріології і версія причин захворювання. Більше того, тібетська медицина ще тоді, коли нас як держави не було, дала характеристику хірургічного інструментарію, апаратів для процедур: не лише чудові очні капельниці, а й особливі грілки, інгалятори, прилади для огляду порожнини рота й горла. Ось так! Не зразу вір цій, як ти написав, милій лікарці. Спочатку порадься з жінкою, яка написала тобі цього нудного й довжелезного листа, бо ніяк не наважувалася сказати головного: «Любий! Мабуть, прийшла пора нам з тобою розпрощатися. Не сердься. Я ламаю в собі звичайнісіньку жінку, яка завжди хоче свого, мріє про дітей від тебе і, незважаючи на постійну психотерапію, не може до пуття пояснити тим, хто нас оточує, чому ми разом уже вісім років, а я ще й досі тільки подруга… Невже дружина не може залишатися подругою? Тільки, будь ласка, не думай, ніби я написала це тому, що інколи думаю: «Мине ще п'ять років, — коли мине, звичайно, — кому я тоді взагалі буду потрібна?» Я вдячна долі за те, що вона подарувала мені ці роки з тобою, але тепер…

Тільки не сердься, моя любов.

Мабуть, так буде краще. Тобі принаймні. Ти ж мудрий і ніжний… Ти розумієш, що мені не дуже просто жити… Як це казали великі: не можна бути в суспільстві й існувати окремо від нього? По-моєму, так, за смисл, у всякому разі, відповідаю.

Я лічитиму, як і раніше, години, коли повернуся до Москви, але краще буде, якщо ми з тобою більше не побачимось.

Цілую тебе, любов моя.

Ірина».

Славін подивився на годинник: пів на третю ранку; обережно наближався світанок; згадав Валеру Куплевахського, познайомився з ним у Степанова, вони разом були у В'єтнамі під час війни; молоденький інженер-капітан (це було ще в шістдесят восьмому), схиливши голову до деки гітари, співав свої пісні: «Над Москвой-рекой, тополиный пух, тополиный пух, над Семеновской, ты одна идешь, по Москве плывешь, по рассветной, пустынной Москве»… А іще він присвятив пісню Степанову, коли той літав на Північний полюс: «Последний самолет уходит завтра в рейс»; гарна пісня, тільки сумна дуже: «Уходит навсегда, совсем, совсем, совсем, последний раз пилот махнет тебе крылом, ах, красный самолет, унес последний сон…»

Славін підійшов до вікна, світанок був ще темно-синій; тополиного пуху не було, а може, подумав він, я його просто не бачу в цій густій синяві, в якій бринить ранок; бідолашний Блюм, які чудові були в нього вірші: «Друг протянул мосты, уснули берега»; скоро розвидниться і стане близьким білий тополиний травневий снігопад, лагідний і довірливий, мов кошеня…

«Ну й що ти їй відповіси? — спитав себе Славін. — Що тебе кожної хвилини можуть «ізолювати», «нейтралізувати», влаштувати автокатастрофу? Жінці таке не доведеш: «Цього не може бути, бо цього не може бути ніколи». Повторити — в котрий уже раз, — що я набагато старший за неї, фізіологія вона є фізіологія, чим я стану через два-три роки при моїх перевантаженнях, що ж тоді буде з нами? Як ми житимемо?!»

Славін зняв телефонну трубку, набрав дві цифри — міжміський телеграф; чекати доведеться хвилин п'ять, а потім ще дівчата кинуть трубку — наш сервіс…

Але на диво відповіли дуже швидко, після семи гудків:

— Дванадцять сорок два, що ви хочете?

— Щастя, — посміхнувся Славін і зразу ж злякався, що телефоністка кине трубку, але та не зрозуміла його й перепитала:

— Що?!

— Мені б телеграму послати. В Піцунду.

— Залиште свій телефон, передзвонимо.

Вранці передзвонять, сумно подумав він, коли я буду в чека; ох, Дмитре, Дмитре, таки твоя правда: відсутність сервісу — непоправна витрата часу, а немає нічого ціннішого від цього позаматеріального продукту, який усе-таки цілком належить матеріальному суспільству…

Однак подзвонили через півгодини.

Славін продиктував адресу в Піцунді, прізвище Ірини, потім зітхнув, немов набирав повітря, щоб пірнути за мідіями, в Ялті вони надзвичайно смачні, і зовсім недалеко від берега, відкашлявся навіщось і сказав:

— Текст буде дуже короткий… Лише одне слово… «Дурепа». І знак оклику.

— Я такої телеграми не прийму, — сухо відповіла телефоністка. — Це хуліганство — отаке жінці посилати.

— Навіть коли її дуже любиш? — спитав Славін.

— Ну то й скажіть по-людськи, мовляв, люблю тебе, рідна дурепо. Нехай уже так…

— Тоді, може, напишемо: «Як знаєш?»

— Теж погано. Що це таке: «як знаєш?» Загадка якась. Ви конкретніше напишіть, і швидше, будь ласка, в мене роботи багато…

— Гаразд, валяйте…

Телефоністка образилась:

— Я не «валяю», а працюю!

— Пробачте, сонечко…

— Ніяке я вам не «сонечко»…

— А хто ж ви?

— Я сімнадцять-двадцять один, — відповіла телефоністка. — Диктуйте.

— Добре… Текст такий: «І все-таки я тебе дуже й дуже люблю, золота ти моя дурепо».

— Підпис який?

— Звичайний… «Старик».

О сьомій ранку Славін прокинувся від різкого дзвінка; накинув халат, побіг у передпокій; молодий хлопець приніс термінову телеграму з повідомленням про вручення; з цього повідомлення Славін одразу зрозумів, що від Ірини; так і було: «Коханий, якщо ти ще не одержав мого листа, спали, як прийде. Хай мене зустріне Михайло Аверін чи Кирсанов, коли ти будеш зайнятий. Я дуже щаслива, що ти живеш на землі. Бережи себе. Цілую. Здогадайся хто»…

Робота — VI

Сергієнко побавився олівцями, затиснутими в міцній долоні, взяв у рот сигару, але не розкурив, а лише пихнув уявним димом, глянув спочатку на Груздева й Коновалова, потім на Гречаєва (позавчора вручив йому майорські погони), а вже тоді спинив свій погляд на Славіну.

— Які, Віталію Всеволодовичу, ваші міркування?

— Оскільки Голуб під тотальним спостереженням, оскільки тепер ми знаємо, хто агент, я не поспішав би з арештом, — відповів Славін. — Проведені заходи дають нам змогу заново придивитися до Ленглі, — звичайно, після того, як прочитаємо все, що вони йому пишуть, і ознайомимося з тим, що він їм відповідає… З цього приводу я хотів би пофантазувати, якщо дозволите, товаришу генерал…

— Навіть якщо я не дозволю, — Сергієнко всміхнувся, — ви, думаю, не відмовитеся від свого наміру… Хтось непогано сказав: «Характер — це така даність, яку можна зламати, але змінити не можна».

— Саме так, — кивнув Славін. — Тим більше, що це, як мені здається, написав Степанов, а в зв'язку з потоком кореспонденцій із Женеви мені й хочеться висловити одну ідею… Я звернув увагу на рядок в одній датській газеті: мовляв, американська делегація чекає якогось важливого повідомлення з Вашінгтона, котре може багато в чому визначити наслідки переговорів… Оскільки Кульков працює в сфері ракетобудування, оскільки розвідцентр ЦРУ особливо активізувався за кілька днів до початку переговорів у Женеві й за місяць до майбутнього слухання в конгресі питання про асигнування на космічну програму й на традиційне стратегічне літакобудування, я й подумав, чи не пов'язано все це в один вузол?

— Можливо, й пов'язано, — погодився Сергієнко.

— А коли так, то чи не є нинішня словесна еквілібристика в Женевському Палаці Націй певною даниною якійсь операції Центрального розвідувального управління? Тобто, чи не працює Кульков безпосередньо на переговори, які відбуваються тепер? Точніше кажучи, на їхній зрив? А це не може не позначитися на продовженні діалогу двох лідерів, що почався в листопаді. Сергієнко не стримався, розкурив сигару:

— Кажуть, що подружжя, яке прожило разом багато років, розуміє одне одного без слів. По-моєму, це можна сказати і про співробітників. Справа в тому, Віталію Всеволодовичу, що, продивившись усі кореспонденції з Швейцарії і вашого друга Степанова також, я попросив підібрати досьє на Сема Піма, який очолює космічний проект… Містер Кузані мав рацію: до ради спостереження його корпорації входить містер Макгоні, брат якого, Чарльз, є співробітником ЦРУ, а нині він радник американської делегації в Женеві; не випадково там і містер Дауелл, який працював під началом ЗДРО[8]… Отже, зв'язки Піма з Ленглі дуже надійні. Ви добре фантазуєте, Віталію Всеволодовичу.

— Ми працюємо на женевських переговорах з відкритими картами, — сказав Славін. — Практично ми там поклали на стіл усі дані про наші ракети…

— Все це так, — погодився Коновалов, — але я не можу через себе переступити, — він зітхнув. — Стара школа…

Сергієнко недавно ще раз перечитав стенограму переговорів, які провів нарком оборони Ворошилов з англійцями й французами в серпні тридцять дев'ятого; за вказівкою Політбюро, не дуже охоче, маршал був змушений відкрити Лондону й Парижу стратегічний план Генштабу про розгортання всіх армій, що стояли на західних кордонах; вирішувалося майбутнє світу; остання спроба Москви створити єдиний антигітлерівський блок; англійці й французи, ознайомившись з надзвичайно секретними документами, поїхали, так і не прийнявши рішення; пропозиція Кремля зависла; оборона країни перестала бути найвищою таємницею; Берлін запропонував пакт про ненапад; кого ж звинувачувати в тому, що пакт підписали? Москву? Чи Лондон з Парижем?

Сергієнко подивився на Гречаєва:

— Ви впевнені, що Кульков не відірветься від ваших людей?

— Упевнений, товаришу генерал.

— Своїх сил вистачить? Кажіть зразу, потім може бути пізно..

— Ні, товаришу генерал, ми справимось.

— Полковник Груздєв? — Сергієнко подивився на худорлявого усміхненого полковника; під сорочкою вгадувалась тільняшка; юнга Північного флоту, війну закінчив п'ятнадцятирічним хлопчиськом, відтоді тільняшку ніколи не скидає; у його кабінеті на столі стоїть макет того торпедного катера, на якому він ходив в останню атаку, двадцять сьомого квітня сорок п'ятого, на Балтиці, в районі, де тримали курляндське угруповання нацистів.

— Якщо Гречаєв гарантує нас від якихось випадковостей, — відповів той, — я підтримав би Віталія Всеволодовича. Я не певен, що Кульков одразу після арешту почне говорити… Ми попрацювали з тими, хто добре знає його ще з шкільної лави, — він досить жорстка людина, дуже потайний і надзвичайно спритний.

Коновалов знизав плечима:

— Докази у нас неспростовні… Хоч як там крутись, справа цілком ясна…

Сергієнко важко затягся (хтось писав, що сигарним димом не затягуються, а тільки пихкають, щоб у роті була солодка гіркість. Навіщо тоді взагалі курити?), побавився олівцями і, не звертаючись ні до кого конкретно, сказав:

— А вам не здається, товариші, що в нас випала одна ланка? Я маю на увазі Іванова, якого рекомендував у Центр не хто-небудь, а саме Пеньковський… А з цим, Івановим, наш підопічний Гена підтримує дуже добрі стосунки ще з інститутської пори…

— Товаришу генерал, — Славін зразу ж насупився, — професор Іванов абсолютно чиста людина. Я допускаю, що його навмисне світять. Витоки умів можна організувати й тут, у країні, не переманюючи людини в Штати… Створиш ученому нестерпні умови для роботи — от і втрачені ідеї. Нам би, до речі, про це не завадило подумати…

— Не нам, — заперечив Сергієнко. — Створювати найсприятливіші умови для виявлення нових наукових ідей мусять ті, кому це поставлено за обов'язок. Ми шпигунів повинні ловити. Теж, між іншим, робота. — Пихнувши густим сіро-синім димом, Сергієнко все-таки спитав: — Думаєте, може повторитися луїсбурзький варіант у справі з Тріаноном? Неправильний слід? Страхування агента компрометацією іншої людини?

— Думаю, саме так, — відповів Славін. — Іванов чесний учений. Я погортав довідки: жоден із серйозних агентів, завербованих Ленглі, не займав відкритої позиції, таївся як громадянин, боявся критичних виступів… Вони — всі як один — відзначалися невгамовним славослів'ям, розмовляли не словами, а лозунгами. А Іванов уболіває за справу, називає кота котом, лютує… Звичайно, це далеко не всім подобається, у нас же люблять, щоб була тиша, гладь і божа благодать…

— Мабуть, за Кульковим пильно наглядають люди ЦРУ в Москві, — замислень вів далі Сергієнко. — Гречаєву треба мати це на увазі. Рівень Кулькова вищий, ніж Лісника… Не беруся судити, що Кульков передав Ленглі, — абсолютно можливо, там цікавилися не тільки тим, про що ми зараз гадаємо, і коли це так, то збитки, яких він завдав, підрахувати важко… Звичайно, ми одержимо багато чого: зрозуміємо, що Ленглі вимагає від нього, зіставимо це з ситуацією в світі, зможемо виявити якісь таємні аспекти зовнішньополітичної доктрини Білого дому, вивчимо метод такого тиску, зможемо з'ясувати для себе нові персонали, придивившись, як поводитимуться наші контрагенти на женевських переговорах… Але ж ми не знаємо, коли Кульков закладатиме тайник? Та й чи закладатиме його взагалі? Кульков буває на прийомах у посольствах. Якщо припустити обмін інформацією саме там, — його не затримаєш, територія іноземної держави, суверенітет… Гречаєв, ви спитайте своїх, чи світиться зараз у вікнах Кулькова, чи вже ліг спати?

— Перед початком наради, — Гречаєв подивився на годинник, — о двадцять третій тридцять світло було у вікнах його кабінету… Вікна зашторені, нічого не видно…

— Я запитую, що в нього відбувається зараз, — роздратовано сказав Сергієнко, — а не перед початком наради.

Гречаєв підвівся; Сергієнко зупинив його, сказав, щоб дзвонив з його апарату, підсунув міський; знову пихнув сіро-голубим димом, приглядаючись до того, чи не з'явиться кружечок, в дитинстві просив батька пускати з «Біло-мору» дим кільцями, нанизував їх на-палець; у той день, коли батько йшов на фронт, щоб ніколи більше не повернутися, нанизав цілих три. А я, дурненький, радів…

— «Третій», я «Потапов», як обстановка? — неголосно спитав Гречаєв.

Сергієнко ввімкнув підсилювач; голос «третього» стало чути всім, хто був у кабінеті:

— З квартири ніхто не виходив. Світло в кабінеті ще горить. Штори щільно, старанно запнуто, що відбувається в квартирі, подивитися неможливо, спостереження продовжую.

— Вичерпна інформація, — посміхнувся Сергієнко. — Спасибі, майоре. Продовжимо нашу розмову… Груздев, а команда Юрса бувала на всіх прийомах, які відвідував Кульков?

— Ми працюємо в цьому напрямі, товаришу генерал, — відповів полковник. — Часу було обмаль для перегляду документів… У всякому разі, в бельгійців від Юрса нікого не було; у датчан також… До англійців він сам їздить практично на кожний захід, до шведів теж. Узагальнити дані спостереження я зможу завтра, до п'ятнадцятої нуль-нуль.

— Чудово, дякую… Ну, то яке ж рішення приймемо? Я повинен доповісти керівництву про наші пропозиції… Про нашу пропозицію, — виправив себе Сергієнко, — так буде точніше…

— Наша пропозиція, — сказав Славін, — можлива тільки тоді, коли ми прочитаємо те, що Кулькову написали з ЦРУ.

— Розшифрувавши текст, він спалить його, — відповів Сергієнко. — І ми залишимося з носом…

Славін усміхнувся:

— Ми зобов'язані залишитися не з носом, а з текстом, який він пише, товаришу генерал. А він його саме зараз пише. Якщо не вийде з дому, значить, уранці текст буде або вдома, або при ньому.

— І ви підійдете до нього, коли піп сідатиме в службову машину, й попросите: «Геннадію Олександровичу, будьте ласкаві, мені хотілося б прочитати те, що ви написали в Ленглі?» Брати його треба. Прямо зараз. І з доказами.

— Я не згоден, — вперто заперечив Славін. — У нас досить доказів, щоб передати справу слідчим органам: сотенна асигнація, мічений перстень у Насті, сфотографований на плівку факт закладення контейнера в тайник Юрсом і факт виймання Кульковим з контейнера. Груздєв правду каже, я не знаю, скільки потрібно буде часу, щоб Голуб після арешту почав говорити.

— А по-третє, член американської делегації Чарльз Макгоні чекає якихось дуже важливих новин із Вашінгтона, — замислено повторив. Сергієнко, — які багато. в чому визначать закінчення переговорів… Товаришу Груздєв, який розклад дня у Кулькова на завтра?

Той відповів так, немов ждав цього запитання:

— О восьмій басейн «Москва», сьомий павільйон, париться й плаває разом з артистами московських театрів, у них абонемент на цей же час, — чітко відрапортував Груздєв. — О дев'ятій тридцять їде з Криловським на засідання колегії з електронної промисловості. О першій годині тридцять хвилин обід з індійською делегацією в «Метрополі». О третій тридцять засідання координаційної комісії з нової техніки, потім прийом у англійців, звідти о двадцятій тридцять поїде до коханки Насті, дружині сказав, що затримається на засіданні профкому, а потім, мовляв, має бути ділова вечеря з іноземцями, обіцяв повернутись о пів на дванадцяту.

— А післязавтра?

— О дев'ятій нарада в штабі протиповітряної оборони країни, потім…

— От нам і треба, — жорстко сказав Сергієнко, — щоб після цієї наради його запальничка, з вмонтованою в неї фотокамерою, потрапила до нас хоча б на годину… При цьому підрозділ Коновалова мусить постійно аналізувати маршрути поїздок розвідки ЦРУ по Москві, — чи немає якогось перетину з маршрутами Кулькова… А група Гречаєва робить усе, щоб знайти тайник, де Кульков зберігає шифротаблиціо.

— Коли Кульков кинеться до запальнички, він усе зрозуміє, — озвався Славін. — І ляже на грунт… Або ж запанікує…

— А хіба це погано, коли противник панікує? — Сергієнко здвигнув плечима. — А втім, ваша правда, до певного часу Кульков має бути цілком спокійний… Ось, — він витяг з кишені точну копію тієї запальнички, яку ЦРУ заклало в контейнер, — ця підробка повинна побути в нього доти, поки ми подивимося, що він назнімав справжньою.

Груздєв похитав головою:

— Елегантно, товаришу генерал, та коли ми зв'язуємо Кулькова з тим, що зараз відбувається в Женеві, я насамперед зацікавився б тими питаннями, які вони йому ставлять…

— Не про комбінати ж побутового обслуговування, — зітхнув Славін. — І не про наш ненав'язливий сервіс. Про ракети питають, ясна річ…

— Кожне запитання таїть у собі тенденцію, — зауважив Сергієнко, — Груздєв правильно сказав… Що ж, брати його зараз?

— Ні, — твердо відповів Славін. — Тільки після того, як ми прочитаємо його відповідь Ленглі та їхній черговий запит.

Дружину Кулькова, Лідію Василівну, запросила подруга; сам розважався в танцівниці Насті; на прийомі в англійців ні з ким у контакт не вступав.

А шифротаблиця зберігалася в тайнику, який він зробив у своєму кабінеті за плінтусом; крім інструкцій про постійний зв'язок і час радіопередач, у запитальнику наполягали: «Нам здається, що ви ознайомили нас тільки з тими ракетними установками, які знаходяться на території західних районів СРСР. Наші експерти вважають: ви поки що не змогли дістати вичерпної інформації про всі ракетні комплекси, які, на нашу думку, значно перевищують ту кількість, що ви назвали у вашому попередньому донесенні. Були б дуже вдячні вам, якби ви зробили все можливе, аби виявити стартові площадки не тільки побудовані, а й ті, котрі будуються. Справа, як ви розумієте, зовсім не терпить зволікання, бо ситуація, що склалася нині в Женеві, передбачає прийняття кардинальних рішень в ім'я торжества справи миру й демократії. Просили б також повідомити прізвища, військові й наукові звання тих людей, з якими мають бути зустрічі найближчими днями, це надасть інформації ще більшої достовірності й об'єктивності. Ваш друг «Л».

— Ну що ж, — сказав Сергієнко, — все начебто стає на свої місця. До речі, слідчі готові до роботи з Голубом?

— Дозвольте мені попрацювати з Кульковим, товаришу генерал, — сказав Славін. — Якщо ми хочемо вдарити Ленглі, то краще це зробити, поки Голуб на волі. Думаю, за ним, за кожним його кроком, як свого часу за Лісником — Тріаноном — Дубовим, стежать люди ЦРУ, можемо сполошити… А час у Женеві цокає, ми не маємо привілею на помилку. Якщо він мовчатиме на допитах, ми упустимо темп, цього нам не простять… Треба, щоб Кульков побув на волі, але працювати він повинен не на ЦРУ, а на нас… Думаю, версія двійника, як це ми зробили в операції проти Луїсбурга, зараз не пройде, люди Ленглі — здібні учні, вони вміють робити висновки…

— Ми повинні зайвий раз продемонструвати громадській думці світу, як ЦРУ, виконуючи вказівки воєнно-промислового комплексу, протистоїть будь-якому діалогові між Москвою і Вашінгтоном. Так? Вся преса, контрольована ВПК, — коли не буде завершального акту, який засвідчимо не тільки ми, — ошельмує всю справу, оббреше її або ж взагалі замовчить. Отже, Славін, як завжди, передбачливий: ми не маємо привілею на помилку. Готуйте прикидку гри, доповідатиму нагорі.

«Запитальник, або ж який гіркий хліб зради»

1

Взагалі ж, Кузані належав до того типу письменників, які любили обкатувати свої нові сценарії на слухачах (на анімальному майданчику, а втім, він нікого з друзів і колег не підпускав; «з актором треба працювати віч-на-віч, а ще краще взагалі не працювати, — вважав він, — Коли художник, якщо він художник, нав'язує свою волю іншому художникові, звичайно, якщо мова йде також про художника, а не про ремісника, тоді не вийде чуда, тобто мистецтва»).

Він читав сценарій у номері Степанова, забравшись з ногами на широке ліжко (в американців це природна річ: те, що росіянину може здатися образливим, для американця цілком природно: просто так зручніше розкладати сторінки, курити, підігнувши під себе коліна, побіжно робити правки на полях; столики в готелях крихітні, хіба на них розвернешся?! Прагматизм, насамперед прагматизм, тобто надійна вигідність справи).

Степанов умів і любив слухати, бувало, годинами просиджував з Межировим, Наталією Кончаловською, Поженяном, Юрієм Козаковим, з Висоцьким, який тоді ще тільки починав; Шим чудово читав свої оповідання про теслярів, гіркі й розумні; здається, й досі їх не опублікував; випало Степанову слухати й Федора Панфьорова, й сумовито-осяйного Михайла Свєтлова; одного разу, коли ще старий був живий і Степанов гостював у нього в селі, прийшов Симонов; читав свої фронтові вірші до півночі: «Я много жил в провинции, слезал на дальних станциях, что впереди раскинется, то позади останется», — чудові рядки; іноді в одній фразі закладено сюжет роману; от прислів'я Даля «життя прожита — не поле перейти» і у «Війні і мирі» можна простежити, і в «Гамлеті», і в повісті «Старий і море», і в «Климі Самгіні». А як дивовижно розповідав про свою майбутню книжку академік Олександр Олександрович Микулін?! З поголеною головою, схожий на римського патриція, він тоді ще жив у Коктебелі, сидів на величезній веранді свого маленького будинку і створював концепцію вічного здоров'я людського тіла.

Скільки ж мені ще треба написати, думав Степанов, дивлячись, як Кузані акуратно розкладає сторінки на ліжку; треба кидати все, втікати в село і йти по зустрічах; не можна забирати з собою інформацію; навіть короткі записи знадобляться нащадкам, бо життя зводило — спасибі йому за це — з такими людьми, які ввійшли у світову історію… Невеличкий, прудкий, мов ртуть, Жак Дюкло… Куньял у перші дні після квітневої революції в Лісабоні. Коменданте сандіністів Томас Борхс… Хо Ші Мін у роки американської агресії… А нещасна Ульріка Майнхоф, керівник «Червоної Армії дії»? Ідейний ворог за своєю суттю, а людина найніжнішої душі; хворобливо ненавиділа обивателів стомленого й одряхлілого світу… А Руді Дучке? Непоказний, поривчастий, бентежний, — останній раз Степанов зустрівся з ним у Бонні, за кілька днів до його дивної смерті, — а в кінці шістдесятих років його ім'я було відоме всій молоді Заходу, — бунтар проти міщанства й холодного жаху буржуазного істеблішменту… А Едвард Кеннеді? Жаклін? А сусід у селі Коля Дацун: «Послухай, Дмитре, допоможи, ради бога, налагодити листування з моїм родичем у Японії». — «Та хто ж у тебе там, Миколо? У полон хтось попав?» — «А бог його знає, тільки там паша рідня: недаремно ж японці свій автомобіль назвали «Дацун»; на честь нашого прізвища, чийого ж іще?» А принц Суфапононг, у вогкій печері під Самнеа в дні американських бомбардувань? Як чудово він говорив про поезію Жана Рішара Блока на своїй витонченій, журливій французькій?! А Марк Шагал?! Дивився на Степанова своїми трикутними, скорботними очима й тихо питав: «Хлопчику мій, ну то розкажи, як там у нас дома?! Я дуже хочу поїхати до себе у Вітебськ! Тільки от треба закінчити роботу»; ти ніколи не поїдеш у Вітебськ, з жахом подумав тоді Степанов, бо ніколи не зможеш закінчити роботу в цьому своєму невеликому будинку біля Канн, ти прикутий до самого себе, добрий Марку, як ти можеш розірвати себе; нікому цього не дано, художникові — тим паче…

— Ну, я готовий, — сказав Кузані. — Можеш слухати чи в тебе своє в голові?

— Слухаю, — відповів Степанов.

… Початок сценарію Кузані прочитав йому ще позавчора; в нових епізодах розповідалося, як сер Пітер Джонс обговорює зі своїми друзями з Пентагону думку Вайнбергера про доктрину «прихильного ставлення росіян до американського десанту, — в разі регіонального конфлікту, якщо космічні ударні сили буде обмежено, а то й зовсім заморожено; в університетах над цією темою працюють три групи професорів, концепція може виявитись переконливою, мене знайомили з прикидками, я замовив це дослідження і вкрай правим радянологам, і центристам, які дотримуються об'єктивних даних, і тим, хто симпатизує росіянам; з трьох позицій можна буде звести цілком пристойний документ; треба реанімувати наші відносини з Москвою й поступово привчати росіян до того, що ми — такі ж люди, як і вони, і не хочемо нічого, крім добра й свободи; воюють не народи, а уряди»; у стик Кузані поставив епізод, як цю позицію сера Пітера досліджують Дейвід Лі, штаб його ракетної корпорації і друзі з Центрального розвідувального управління: «Ідея старого — зовсім непогана, і вона матиме своїх прибічників; що ж, не тільки гордіїв вузол, а взагалі будь-який, заплутаний, треба рубати; дешевше купити новий канат, ніж витрачати час на розв'язування старих вузлів: дані про загрозливий ракетний потенціал росіян — ось що нам зараз конче необхідно; це гарантія перемоги над стариком; він тоді хопить облизня зі своїми бомбардувальниками».

— А далі, — сказав Кузані, — мені потрібен буде сюжет про людей ЦРУ, що працюють з агентурою в Росії. Так чи інакше, — немов вибачаючись, сказав він, — я мушу думати про масового глядача. Потрібен карколомний, чисто шпигунський сюжет, лише тоді глядачі проковтнуть мою основоположну ідею: безвихідь трагічної боротьби гігантів бізнесу; розумні, талановиті люди поступово втрачають почуття перспективи… Боротьба затягує, Дмитре, вона позбавляє людину кругозору, породжує зашореність, сліпу спрямованість до поставленої перед собою мсти…

— Тільки не пиши нової версії роману «Парк Горького», — всміхнувся Степанов. — Якщо хочеш, я пришлю тобі паші офіційні матеріали, фантазуй по них. Будь ласка, зривай їх ізсередини, не погоджуйся — твоє право, але дотримуйся фактів, не вигадуй того, чого ти не знаєш, — вийде лобода…

— Що?

— Це не перекладається, — Степанов знизав плечима. — Лайно, одним словом… Ложка дьогтю в бочці меду…

— Але в принципі тобі було цікаво, коли я читав?

— Дуже.

— Чому?

— Тому що це нова інформація… І ти ставишся з симпатією як до свого сера Пітера, так і до Дейвіда Лі, хоч не любиш їх…

— До цих — так, — погодився Кузані. — Але я терпіти не можу Сема Піма. Ця людина йшла по трупах. Він одержимий. Іноді мені здається, що в ньому прихована паранойя: так він вас ненавидить і боїться…

— Мабуть, все-таки спочатку боїться, а потім ненавидить?

— Ні, все саме так, як я сказав. Колись він чомусь зненавидів вас, а вже потім прийшов страх, який породив неймовірну активність — симптом паранойї, правда…

Степанов розповів Юджину кілька сюжетів, що спали йому на думку: справа Філатова, військовий, якого завербувало ЦРУ в Африці; Пеньковський; історія з Лісником…

— Ти все-таки нав'язуєш мені ваші версії, — посміхнувся Кузані, підводячись з ліжка. — Ти працюєш зі мною…

Степанов зразу ж пригадав Клауса Менарта; Кузані повторив його слова.

— Сьогодні писатимеш? — спитав він.

— Звичайно. Все одно на конференції відчувається якась млявість. Треба чекати головного результату, а це — найгірше; порятунок у роботі; замкнусь і почну диктувати…

— Тобі машина завтра потрібна? — спитав Степанов.

— Ні.

— А вона оплачена?

— Так. На тиждень.

— Можеш позичити?

Кузані витяг з кишені ключі, кинув Степанову:

— Документи в ящику, все застраховано, тільки бензину мало… Якщо в тебе зовсім погано з грішми, можу списати бензин за рахунок продюсера.

— Бензин я дістану, дякую, — відповів Степанов.

— Але тобі справді все це подобається? — настійно й очікувально повторив Кузані. — Ти мені чесно скажи, ми, американці, не боїмося, коли нам кажуть правду… Тільки щоб у вічі, відкрито, а не потайки.

— Я не став би брехати тобі, Юджин. Мені справді подобається твій сценарій, — відповів Степанов; господи, які ж ми всі схожі один на одного, любимо, коли хвалять, конче потрібний детонатор для продовження роботи. — Сценарій чудовий, чесно… Тільки ти ніяк не можеш підійти до фіналу… Ти не без підстави говорив, що не знаєш кінця свого фільму. Мені чомусь здається, що фінал має бути дуже конкретний…

— Як це розуміти?

— Ну, не знаю… Припустимо, Дейвід Лі переміг… Повертається додому, в свій замок на озері Токсідо, — щасливий, сильний, невгамовний, словом, динамічна махина… А дітей його в замку нема… Тихо… Наче в морзі… Розумієш? Малюків викрала мафія, перекупивши секретарку Дейвіда Лі… А мафії заплатив сер Пітер… Лежить собі дід у кардіологічній клініці й не зводить очей з телефону, — знає, що зараз подзвонить Дейвід, «улюблений молодий дружок», передбачається торг… Ти тільки цього торгу не пиши, ми з тобою з іншого дерева, ти просто покажи вбитого горем батька і вмираючого старого, який і на порозі смерті не має наміру здаватися…

2

… Вимагати від письменника, щоб він відтворював життя точно таким, яким воно є (або ще більше, яким має бути), значить розписуватись у своїй дрімучості; цінність літератури визначається мірою наближення до тенденції, це, по-перше, і створення образу, котрий збуджує довіру в читача, по-друге.

Предмет літератури — не копіювання потоку життя, а вичленення з нього таких колізій, які викликають у читача симпатію або ненависть, спонукають до діяння, або, навпаки, стримують від необдуманого вчинку.

Вигадати «життя» неможливо; «з нічого не буде нічого»; але саме літератор, який одержав інформацію (тобто, який має дар спостереження й аналізу), може створити таку книгу, що часом виявляється концентратом правди, в чомусь навіть більш життєвої, ніж саме життя, адже категорія випадковостей, така типова для людської повсякденності, поступається місцем емоціям, поєднаним з логічною структурою письменника, який живе суттю сьогоднішнього дня…

… Кузані не знав і не міг знати, що у відділі «45-в», який відав у Пентагоні питаннями психологічної війни, справді вивчали можливості створення циклу радіопередач про те, що в Радянському Союзі є чимало людей, які зустрінуть американських десантників, скинутих з літаків «Авіа Корпорейшн», квітами, хлібом і сіллю; крім того, заново досліджувалася справа Пауерса, якого селяни зразу ж відправили у відділення «таємної поліції» під Свердловськом; конструювалися нові пояснення, чому саме місцеві жителі не сховали американця; переглядали списки людей, котрі виїхали на Захід, але до того служили в лавах Радянської Армії; добиралися типажі, вигідні стереотипу громадської думки Штатів; створювались макети фотороботів, — усмішка, чарівність, розкованість, — що їх згодом мали завчити аси реклами, перш ніж виступати на екранах телевізорів із сенсаційними інтерв'ю про стан російського тилу.

Він, Кузані, відчував дещо і це його відчуття виявилось дивовижним наближенням до правди.

Однак, коли він писав епізоди про ситуацію в ЦРУ, пов'язані з ракетним концерном вигаданого Дейвіда Лі, його непрофесіоналізм зіграв з ним кепську штуку: кіноверсія Кузані про те, що Ленглі готується закинути в Росію групу асів розвідки, не стала навіть далеким відображенням правди життя.

В дійсності ж ситуація в ЦРУ склалася зовсім інша, вельми й вельми непроста.

… Коли в Ленглі прийшло перше — після тривалої «консервації» — повідомлення від «Н-52» про кількість ракетних установок у західних районах Радянського Союзу, ЗДРО подзвонив Макгоні, членові ради директорів ракетної корпорації Сема Німа (за сценарієм Кузані — Дейвіда Лі), і запросив його на вечерю; посиділи, з'їли по шматку м'яса, поговорили; о дванадцятій годині ночі Макгоні спішно подзвонив Піму, вибачився за пізній дзвінок: «Я хотів би побачити вас негайно»; зустрілися вночі; «ситуація ускладнилась, Пім; з Москви надійшло повідомлення суперагента, який має доступ до найсекретнішої інформації; удару по нервах американців, запланованого нами, не вийде; росіяни, справді, не мають такої переваги, яка дала б нам змогу розпочати бум у пресі, озброїти сенсаційними фактами делегацію в Женеві, зупинити переговори і, таким чином, одержати в конгресі асигнування на наш проект».

Пім потер долонею обличчя, здвигнув плечима й закурив:

— Жаль… Зрештою, йдеться про долю всієї нашої справи… Треба йти ва-банк… Від кого надійшла інформація?

Макгоні неквапливо відповів:

— Ви ж догадуєтесь… Від ЗДРО… Безпосередній бос мого брата Чарльза, якого ми змогли послати в Женеву… Ви знайомі, чи не так?

Пім, наче й не почув запитання, відрубав:

— Нехай цей самий ЗДРО щось придумає, нехай, нарешті, пустить у хід дані своєї агентури не тільки про те, що в росіян є зараз, а й про те, що вони мають намір зробити… Що їм під силу… Ми не можемо відступати… Ми мусимо злякати світ, від цього залежить майбутнє… Наше з вами майбутнє.

— Але ж ЗДРО не може підтасовувати факти, Сем.

— Я не знаю, що він може, а чого не може, не я хазяїн його підприємства, але я переконаний, що безвихідних ситуацій нема…

— Спонукаєте наших друзів на службовий злочин?

Пім раптом розгнівався, не приховуючи роздратування, запитав:

— Отже, ви впевнені, що росіяни тільки й думають, як дати мир своїм чадам і спустити благовоління на землю?

— Ні, я так не думаю. Але життя привчило мене діяти в рамках правди.

— Послухайте, мій друже… Карл Маркс абсолютно правильно говорив: «Є маленька брехня, є велика брехня, а вже потім іде статистика». Нехай ЗДРО запитує свою людину не так про наявну кількість ракет, як про те, чого можна чекати від Рад. Росіяни, зрештою, знають про наш проект! І не сидять, склавши руки! Мабуть, вони прикидають щось на випадок, коли в Женеві не вдасться домовитись… А далі питання словесної техніки: кількість побудованих ракет, запланованих до будівництва, міркування про те, скільки треба побудувати, якщо… Невже не зрозуміло? Це ж рамки правди! Сміливої правди, я сказав би… Мене влаштують неперевірені дані, Макгоні. І вашого брата в Женеві це мусить задовольнити. Так, саме так, мусить. Мене задовольнить будь-яка інформація, що надійде з того боку, організована в такий спосіб, аби переміг я, а не їхня авіація. — Пім усміхнувся. — На жаль, на пост ЗДРО жоден з членів нашої ради директорів не хоче йти, — оклад у сім разів менший, ніж у нас, по-людськи можна зрозуміти… Я не знаю, як ви, ваш брат, ЗДРО зробите саме те, що треба зробити, а не зробити цього ви просто не маєте права.

— Коли я правильно зрозумів, у нинішній ситуації вас не цікавить правда, Сем? Вам потрібна брехня, вигідна для діла?

— Взагалі — це так, — Пім усміхнувся. — Якщо ставки зроблено, пізно думати про заповіді Біблії.

3

«Москва, Посольство США, резидентові ЦРУ.

Негайно запросіть «Н-52» не тільки про фактично існуючий ракетний арсенал, а й про тенденції випуску нової продукції, і також про те, скільки нових видів міжконтинентальних ракет могло б бути запущено у виробництво, — маючи на увазі можливу ситуацію на женевських переговорах.

ЗДРО».

4

Резидент підсунув Роберту Юрсу шифротелеграму З Ленглі; той прочитав її, спересердя вилаявся:

— Ідіотизм якийсь, я не можу ставити…

— Тсс, Роберт…

Юрс узяв ручку, написав на аркуші паперу: «Центральне розвідувальне управління. Прошу подати конкретні запитання з кожної позиції, яка цікавить нас. Агент зобов'язаний передавати дані, а не ділитися міркуваннями з приводу того, що «повинно бути зроблено, коли…»

Резидент двічі прочитав текст, зробив поправку, яка пом'якшувала топ телеграми (замість слів «агент зобов'язаний передавати дані» написав: «набагато доцільніше, коли ми й надалі одержуватимемо ту інформацію, що становить найсерйозніший стратегічний інтерес, ніж»), і відправив документ шифрувальникам, закінчивши його фразою про те, що «Н-52» — найцінніше джерело секретної інформації, яке треба всіляко оберігати, запускаючи в роботу тільки в екстремальній ситуації; використовувати його, щоб з'ясувати самі лише тенденції, нераціонально; росіяни, особливо такого рівня, як «Н-52», звикли до конкретизації запитання і відповіді…

5

Одержавши цю телеграму з московської резидентур ЗДРО досить довго сидів над нею, потім виїхав з місто, зустрівся, — дотримуючись у повній мірі конспірації, — з головою ракетної корпорації Семом Пімом, а після цього викликав Кемплера, шефа секції «особливого призначення».

— Слухайте, Алек, а де той Пол? Раніше він, мені здається, мав ім'я Анхел?..

— Пол на базі, — відповів Кемплер, — де ж йому ще бути?

— У якому він стані?

— В цілком пристойному… Ми трохи обмежили його в алкоголі, тепер він прийшов до тями.

— Гадаєте, його можна включити в комбінацію?

Кемплер, невеличкий колобок з сяючими очима, немов у сповненої радості дитини, спитав:

— Справа пов'язана з виїздом?

— Ні. З консультацією.

— Звичайно, з російської проблематики?

— Безперечно.

— Можна.

— Ви йому абсолютно вірите?

— Перебіжчикам ніхто абсолютно не вірить. У чому полягатиме його завдання?

— Сьогодні, добре було б до обіду, він має скласти запитальник… Скажімо, на танковий потенціал росіян у Східній Німеччині… Мене цікавить метода його мислення, ясно? Треба, щоб росіянина запитував росіянин, ось у чому заковика. І найбільше мене цікавить, щоб цей самий Анхел склав частину запитань в умовному способі. Не зрозуміли? Поясню. Нас цікавить таке: що зроблять росіяни, коли ми домовимося з ними про якусь угоду, пов'язану з «мірою довір'я» в Центральній Європі… Чи виведуть вони війська, чи почнуть, як завжди, хитрувати? Як? Мене цікавлять насамперед припущення, що грунтуються на думках компетентних керівників, довірчі розмови з тими, хто має виходи, все, що завгодно, тільки не особиста думка агента. Американець ніколи не зрозуміє психології мислення російського агента так, як це зрозуміє саме росіянин… Мене цікавить: як поведуться росіяни, коли, скажімо, переговори про міру довір'я є для них способом виграти час і запустити в серію нові види… танків… Нехай ваш Анхел складе розгорнутий і детальний запитальник. Потягне?

6

… Анхелом був Олексій Босенко, який утік на Захід у 1964 році; під час першої розмови з американськими розвідниками в Берні заявив: «Саме я зустрічався з Лі Харві Освальдом, коли той попросив у Союзі політичного притулку, а Москва йому в цьому відмовила; саме я був тим, хто прийшов до нього в номер, коли він, приголомшений відмовою властей, імітував самогубство у ванні, перерізавши не ту вену»…

Працівники європейської резидентури ЦРУ слухали його з затаєним інтересом, тоді відправили у Вашінгтон, привезли в Ленглі, тиждень допитували, а потім посадили в камеру, де він пробув тринадцять місяців; випустивши, нарешті, з одиночки, йому зробили пластичну операцію на обличчі, вручили нові документи й закинули на базу — ні виїхати вільно, ні знайомих запросити, тотальна ізоляція; так тривало ще півтора року; потім підвели (хлопчик я, чи що, не розумію?) «приятеля», журналіста Джозефа і жінку, яка потім стала дружиною; через багато років дозволили ходити по місту; в невеличкому барі, вночі, коли вирішив «нахлистатися», підійшов рудий хлопець і шепнув: «Я від головного». Босенко неквапливо обернувся і зразу ж запустив у веснянкувате обличчя пляшкою; ти диви, перевірку мені влаштовують, у мене спитали б, як це треба робити; з тугою пригадав Ніколину Гору, освітлені підмосковним сонцем верховіття високих сосен, їхні гладенькі, янтарні стовбури; щодалі, то виразніше відчував смак шашлику, який смажили на вогні, зібравшись компанією в неділю на березі Москви-ріки; коли гуляли, то гуляли від душі, не так, як тут, один видав, три у думці; ех, життя, життя, от уже воістину не знаємо, що робимо.

Босенко добре розумів, що «дружина» пише про нього кожного тижня рапорти, передаючи їх контакту кожної п'ятниці, коли виїжджала до міста робити покупки; Джозеф був не журналістом, а невропатологом із спецгрупи ЦРУ, намагався скласти точний психологічний портрет перебіжчика; пиши, пиши, рило, чорта з два ти мене зрозумієш; пив тепер щодня; похмелятися вранці дружина не дозволяла відтоді, як почалося безсоння; смоктав тільки перед обідом, та й то їхній паршивий хайбол; ех, скляночку б столичної, — грець із ним, нехай і без закрутки, але свого б, рідного, яке холодить, бадьорить і відтягує… Помалу прийшло страшне відчуття настирливої і самотньої присутності на чужому святі: люди навколо мандрували, веселилися, розкуті, міцні, впевнені в собі, а він був маленьким прохачем у величезній приймальні, де навіть секретарки немає, — автомат-робот, що розмовляє байдужим, нелюдським, скрегітливим голосом: «Вуд ю пліз сіт даун енд вейт а літтл біт»…[9] А чого чекати? Поїзд пішов, промайнув на сліпій швидкості всі станції з милими серцю назвами, назад не повернеш… До дружини відчував гостру ненависть, коли вона вночі шепотіла: «До ю вонт ту мейк лав віз мі?»[10] Господи, не так це треба говорити! Любов не робота, хіба слово «робити» пасує до неї?!

Імена й прізвища йому міняли досить часто, перекидали з бази на базу, безіменний мандрівник, у якому кожен бачить іноземця; боже мій, який же гіркий хліб на чужині…

Коли стало зовсім погано, журналіст, котрий не залишав його ні на один день, завів розмову про князя Курбського: «Тільки кати Грозного називали його вчинок зрадою, насправді істинне подвижництво, боротьба за Русь, за те, щоб дати їй, багатостраждальній, справедливість і закон».

— Курбського поляки зробили командуючим, — сказав тоді Босенко. — А мене?

Почали доручати роботу, пов'язану з консультаціями; відразу зрозумів, що це об'їдки, триває перевірка; чужинець він і є чужинець; потім запросили прочитати лекцію десятьом бовдурам; контакту не вийшло, хоч люди тут виховані, такту навчені з дитинства, в очі нічого прикрого не кажуть, просто перестають спілкуватись, якщо не припав до душі.

Поскаржився, що не знає країни; «хочу подивитися Америку»; це питання досить довго обговорювалося в керівника управління, потім виділили двох супровідників; у Сан-Франціско відчув такий жах — навіть дух перехопило: два молоді негри тричі обігнали його автомобіль; машинально сховав голову під щиток, добре при цьому розуміючи: коли вдарять із автомата, щиток не врятує, знесе череп запросто, розкидає мозок по салону, оздобленому м'якою червоною шкірою; відтоді став пити ще більше; двічі запропонували переглянути запис розмови з перебіжчиками. Боровся із спокусою: нехай ці молодики посидять, як я, у підвалі, при сліпучому світлі прожектора, нехай поводять їх на допити; але, побоюючись, що може засвітитись, ухилився від прямої відповіді; американці посміялися, поплескали його по плечу: «Ви тепер живете у вільній країні, не бійтеся висловлювати свою думку відверто, це вам не Росія, де треба контролювати кожне слово».

… Кемплерові зрадів; той крив на всі заставки Ленглі, обзивав шефів безголовими бюрократами; якось пожартував: «Скажіть, до кого звернутися, втечу в Москву, отам мене повинні оцінити, правда ж?!»

Із запитальником Босенко працював захоплено; поцікавився, чи надійна людина, яка має відповісти на все те, про що запитує, — танки, самохідки і таке інше…

— Німецький полковник, — відповів Кемплер, — досить компетентний, учився в Москві, дружина — росіянка.

Босенко посміхнувся:

— Ну, тоді я поставлю так запитання, щоб німець ві повідав, а не росіянин. Скільки можна зі мною темнити.

— Якби не був таким розумним, не темнили б, — несподівано жорстко відповів Кемплер. — Людина з ваш вправністю могла б багато чого добитися вдома, якого біса полізли в наше болото?!

Сказав це не випадково; за багато років у Босенка нагромадилася достатня інформація; вичислили, що особливо добре він працює, коли ображений, — якась форма самоствердження.

7

… Після того, як запитальник був готовий, ЗДРО запросив до себе Лайджеста, — той свого часу вивчав усі зв'язки Пеньковського.

— Слухайте, Джо, називаючи «Н-52» надзвичайно перспективною людиною з оточення полковника, ви базувалися на розмовах з ним самим? Чи на його інформації?

— Ні, насамперед на усній інформації Олега Володимировича… Він назвав мені «Н-52» у Лондоні, після вечері…

— Чи не хочете згадати подробиці?

— Є запис нашої розмови. Я фіксував усі розмови з Олегом Пеньковським; щоб потім було легше налагоджувати перевірку його інформації…

— Ви йому не до кінця вірили? — з якоюсь затаєною тугою спитав ЗДРО; його круглі карі очі були сумні, обличчя бліде, вкрите зморшками, — такі персонажі, як правило, грають образи добрих і справедливих сищиків з кримінальної поліції, один проти всіх, пістолета не носить, логік, відчуває злочинця й ламає його під час фінальної розмови. — Ви не вірили Пеньковському, — повторив він, тепер уже не запитливо, а жорстко, стверджуючи свою правоту..

— Признатися, було так, — не поспішаючи, немов заперечуючи самому собі, відповів Дайджест. — Я й зараз не до кінця певен, що його розстріляли… Могли поставити хороший спектакль, щоб підтвердити передану нам через нього дезинформацію…

— Тоді і «Н-52» може виявитися каналом дезинформації?

— Може. Я не вірю росіянам. Вони не прогадають.

— Але ж дані «Н-52» збігаються з тими даними, які одержує НСА[11], Джо. Це не агентурна розвідка, а техніка, тут не придумаєш… І ці дані не на нашу користь.

Лайджест знову знизав плечима:

— Я висловлюю свою точку зору, може, я помиляюсь, мені важко переступити через себе… Що ж до подробиць, не зафіксованих у запису… Хай йому чорт, це нелегко переказати… Буває одна гримаса говорить більше, ніж розгорнута шифротелеграма… Коли Пеньковський сказав, що містер Кульков пройнятий спопеляючою пристрастю скакати по сходах угору, хапаючись не за поручні, а за імена, він так посміхнувся, така гама почуттів була у цій посмішці… Росіяни надзвичайно багатозначні в міміці… Це тільки наші «кремленологи» називають їх скованими… Дурниці… Треба тільки збагнути їх, уміти вдивлятися в їхні очі, вичисляти смисл мовчання або ж манеру всміхатися… Найкращі міми світу, повірте слову…

— «Спопеляюча пристрасть скакати по сходах, хапаючись за імена», — замислено повторив ЗДРО. — Знаєте, в цьому справді характер людини… Мабуть, «Н-52» образиться, коли його підштовхнути до моделі відповіді?

— Чому? Навпаки. Він охоче висловить свою думку, якщо зрозуміє, чого ми від нього ждемо.

— Що ви маєте на увазі? — насторожився ЗДРО. — Ми ждемо від нього того самого, що й раніше: об'єктивної інформації…

Лайджест зітхнув:

— Бос, іноді я відчуваю смертельну втому від того, що ми все хитруємо, знаючи, що кожен добре розуміє цю Затаєну хитрість, — кожен проти кожного… Словом: не бійтеся підказати «Н-52» те, що хочете почути. Він правильно зрозуміє вас. Тільки заспокойте його патетикою. Росіяни дуже високо цінять затаєний смисл слова… «Чи правильно ми зрозуміли вас, дорогий друже, що Кремль не зупиниться ні перед якими заходами, щоб, — на випадок різкого охолодження американо-радянських відносин, які пов'язані з «оборонною стратегічною ініціативою», — добитися негайної й страхітливої переваги, кинувши на це всі свої резерви?» Таке формулювання він прийме, повірте… Я ж старий, я знаю, бос, що вам потрібно… Хитруйте з молодими та з начальниками, а мене тримайте за союзника. Я ночами думаю, як улаштуватися, коли вийду на пенсію… Мені стало скучно приїжджати на роботу кожного ранку, бос… Остеохондроз, пієлонефрит, та й до того ж не бачу реальних результатів… А я американець, справжній американець, я працюю з радістю тільки тоді, коли є видимі результати… Росія — це болото, яке засмокче всіх нас… Вони ірреальні, нічого в нас з ними не вийде, повірте слову, бос…

«Ну й спритний чоловік, чи не так?!»

Під час перерви Кульков не попросив секретаря замовити йому обід у кабінет, а подався в сусіднє кафе, взяв салат і сосиски, підійшов до телефону-автомата і, перевірившись, тричі набрав той самий помер — Юрса, звичайно; це означало, чого й треба було чекати: «конче потрібен негайний зв'язок».

… Славін терпіти не міг свого великого, начальницького стола в кабінеті, що вирізнявся якоюсь дивною п'ятикутною формою; «Він у всьому оригінал, — кепкували ті, хто не дуже прихильно ставився до полковника, — навіть кабінет собі вибрав унікальний, не такий, як у інших… Єдину фотографію тримає в книжковій шафі, неначе виклик; подруга Ірина; як можна зустрічатися з жінкою сім років і досі не оформити стосунків? Нічого собі виховна робота з молодими співробітниками».

Славін, звичайно, знав про це, посміювався собі й попросив Едика, давнього приятеля з Тбілісі, ще збільшити портрет Ірини: «Все прекрасне, — погодься. Ірочка — сама чарівність, — сприяє натхненню і є найдійовіший побудник роботи!»

Працював він, як правило, в кутку кабінету, біля телевізора, де стояли невеликий столик ручної роботи й старовинне низьке шкіряне крісло; якось він сказав Груздеву: «Як-не-як, а по материній лінії я наполовину вірменин, мабуть, тому й відчуваю завжди пристрасть до низьких і м'яких меблів».

Саме тут він і влаштувався (подзвонивши перед цим у Піцунду, аби дізнатися, яким рейсом Ірина повертається з півдня), щоб попрацювати з папкою, яку передав йому Сергієнко. Той, як і досі, весь час тримав у полі зору два аспекти однієї, як йому здавалося, проблеми: найтонші нюанси на переговорах про обмеження в Женеві і при цьому копав Пеньковського, всі його зв'язки, особливо московські, паризькі й лондонські, було вже опрацьовано досконально, заново вивчено й ще раз перевірено, методику зв'язку з британською розвідкою і ЦРУ — також; Сергієнко намагався — Славін зрозумів це з його обачних поміток олівцем на копії справи — знайти в показаннях Пеньковського і в усіх свідків, яких допитували, бодай натяки на імена, дружні клички, ласкаві прізвиська, а може, й прізвища, що їх якимось чином обминули в попередніх дослідженнях; Сергієнко виходив з цілком логічної схеми: якщо професора Іванова в науковий центр рекомендував, зокрема, Пеньковський, а Іванов здавна дружив з Кульковим, то виникало питання, на яке необхідно було мати абсолютно точну відповідь: чи не перехрещувалися раніше дороги цих людей? А коли так, то коли? Де? На якому грунті?

Славін відкрив папку, до якої було пришпилено записочку Сергієнка: «Подивіться, цікаво, добре було б і в цьому матеріалі постаратися ще й ще раз пошукати зв'язки. Генерал Васильєв чекає Вашого дзвінка».

Запитання: Зустрічаючись із приятелями й товаришами по чарці, ви використовували можливість дізнаватися про секретні й військові таємниці?

Пеньковський: Так.

Запитання: Ви їх запитували?

Пеньковський: Ні, вони самі сп'яну вибовкували.

Запитання: Ви сказали, що у вас були товариші по чарці. Це ваші постійні друзі чи випадкові люди, яких ви зустрічали тільки в ресторанах?

Пеньковський: У мене не було справжніх, близьких друзів з великої літери, бо якби вони були, то я міг би проговоритися: в порядку поради, допомоги… А ті, хто до мене звертався з якимись проханнями, і я з радістю їх виконував, були не проти розпити зі мною пляшку коньяку з лимоном.

Запитання: А хто платив?

Пеньковський: Коли ініціатива належала мені, платив я. Коли мене запрошували, то платив той, хто запрошував. Чи платили разом. Я не був обмежений у коштах. Тому, коли розвідники прислали гроші, вони мене цим образили.

Запитання: Виходить, ви працювали на англійську й американську розвідки безкорисливо?

Пеньковський: Я знав, що мій труд вони оцінюють дуже високо. Якби я сказав, ніби все те я робив безкорисливо, це була б брехня. Я знав, що там кладуть на мій рахунок на майбутнє, і, коли буде потрібно, я зможу одержати за все, але за півтора року мого злочинного зв'язку з ними я від них грошей не одержував. Мені прислали три тисячі карбованців, я сказав про це щиро, хоч міг би й промовчати.

Запитання: Скажіть, якісь речі ви одержували з-за кордону?

Пеньковський: З-за кордону я не одержував речей, їх мені привозив Гревілл Вінн на моє прохання. За ці речі я з ним завжди розраховувався, не хотів бути у нього в боргу, бо він людина бізнесу, та й чого це він має купувати мені за свої гроші?

Запитання: Чи не була це плата за послуги?

Пеньковський: Ні, не була. Гревілл Вінн ніколи ніяких цінних подарунків мені не привозив, а привозив лише різні дрібнички — сигарети, віскі, пластинки.

Славін довго вчитувався в кожне слово, не те, що у фразу; якось Степанов сказав йому: «Старий, твоя вірменськість помітна саме в тому, як ти читаєш; предки по материній лінії, мабуть, носили землю в мішках на каміння в горах, щоб насипати собі поле. Все це, звичайно, чудово, але, читаючи так оповідання або роман, чи не вихолощуєш ти думку, закладену в словах письменника, поступово замінюючи її своєю? Чи не нав'язуєш ти себе тій літературі, яку читаєш?» — «Навряд, — подумавши, відповів Славін. — Та й потім література — це одне, а робота — зовсім інше. Я від народження досить довірлива людина і цю свою властивість, чесно кажучи, ціню. Але служба в контррозвідці привчила мене перевіряти значення кожного слова, — а за словом стоїть не хтось там, а людина, — і тільки після цього приймати рішення, яке відмінити неможливо».

Славін підвівся, підійшов до телефону, набрав номер генерала Васильєва, — жива енциклопедія; про Пеньковського знав усе, як-не-як вів його справу.

— Олександре Васильовичу, це Славін…

— Нарешті, — всміхнувся той, — Сергієнко вже тричі дзвонив, жду не діждуся.

— Але ж до вас непідготовленим приходити страшно, — в тон йому відповів Славін, — гам — і немає полковника! Я вважаю, треба самому вивчити все, що можна… Хоч однаково без вас я так нічого до кінця й не зрозумію.

— Годі тобі, — зітхнув Васильєв, — усе зрозумієш чудово й без мене. Коли приїдеш?

— Мені хотілося б ще раз прочитати фрагмент промови захисника Апраксіна… І показання свідків…

— Ти із свідків почни, Віталію, — сказав Васильєв. — А я тут іще пометикую, що тобі може знадобитися.

— Спасибі, Сашо, — відповів Славін, сам на сам він називав Васильєва на «ти», дуже симпатизуючи цій людині; він чого заслуговував…

Славін повернувся до столика й почав заново перечитувати допити свідків, повільно водячи гостро відточеним грифелем по рядках; подекуди ставив крапки на полях, помітні лише йому самому.

Головуючий: Ви знаєте Пеньковського?

Свідок Рудовський: Так.

Головуючий: Які у вас були з ним стосунки?

Свідок Рудовський: Нормальні.

Головуючий: Підсудний Пеньковський, ви знаєте свідка?

Пеньковський: Так, свідка Рудовського я знаю.

Головуючий: Які у вас стосунки?

Пеньковський: Стосунки з ним були нормальні.

Головуючий: Свідок Рудовський, що вам відомо у справі Пеньковського? Розкажіть суду.

Свідок Рудовський: На підтвердження свідчень, які я дав на попередньому слідстві, можу додатково показати, що познайомився з Пеньковський років десять тому. Познайомив мене з ним мій приятель Фінкельштейн Володимир Якович, який відрекомендував Пеньковського своїм земляком, уродженцем Орджонікідзе. Зустрічався з Пеньковський переважно в компаніях. А бувало так, що не бачив Пеньковського рік, а то й більше. Зустрічалися ми на стадіоні, в кафе, в ресторанах, ходили в театри. Здебільшого Пеньковського я бачив тільки вечорами. Я знав: Пеньковський виїжджає за кордон, тому вважав, що він людина перевірена, і ніяких підозрінь до нього в мене не було. Хоч тепер багато хто говорить: «Його фізіономія мені не подобається» та інше. А один знайомий каже: мовляв, він знав, що Пеньковський не читав навіть газет. Я цього не знав і не помічав.

Влітку минулого року Пеньковський звернувся до мене з проханням: чи не можу я звільнитися під кінець дня, щоб на автомашині підвезти з аеродрому одну потрібну людину, його приятеля, який працює в нашому посольстві в Лондоні. Без особливого ентузіазму я все-таки погодився поїхати, і ми подалися в Шереметьєво. Мене це не здивувало: я бачив, як Пеньковський працював з японською делегацією і зустрічав інші делегації біля під'їздів. Коли ми приїхали на аеродром у Шереметьєво, він пішов зустрічати, а я лишився в автомашині, навіть не уявляючи, кого везтиму. Невдовзі Пеньковський підійшов до мене разом з громадянином, якого я раніше не бачив. Пеньковський сказав: «Це наш друг. Ти не заперечуватимеш, якщо ми його підвеземо?» Вони сіли ззаду в машину, я був за кермом, і ми рушили до готелю «Україна».

Головуючий: А хто був цей друг?

Свідок Рудовський: Як тепер з'ясовується, це був Вінн. Я його ніколи не бачив, і Пеньковський мене з ним не знайомив. Коли ми їхали в машині, Пеньковський і Вінн розмовляли англійською мовою. Зрідка Пеньковський перекладав мені те, про що вони говорили: наприклад, яка в Лондоні зараз погода. Взагалі, Пеньковський намагався показати, що тримає мене в курсі їхньої розмови.

Головуючий: Вінн подякував вам за те, що ви його зустріли?

Свідок Рудовський: Я попросив Пеньковського спитати Війна, як він доїхав у моїй старенькій машині. Вінн відповів, що доїхав добре, залишив мені пачку чи дві сигарет як презент. Після того як Пеньковський вийшов з готелю, ми поїхали до його будинку. Пеньковський сказав, що це наш працівник, потрібна людина. Я здивувався: як англієць може бути нашим працівником!

Головуючий: Розкажіть про ваші зустрічі з Пеньковський.

Свідок Рудовський: З Пеньковським ми зустрічалися в різний час, але, як я вже сказав, здебільшого ввечері. Були з ним у кафе, в ресторанах, часто разом обідали. Пеньковському дзвонити було марно, дзвонив він сам або мені на роботу, або моєму приятелю, і ми зустрічались. Іноді просто гуляли по вулиці, заходили в ресторан чи кафе пообідати після робочого дня. Ніяких розмов антирадянського характеру в мене з ним і з моїми друзями не було. Ніяких підозрінь і ніяких сумнівів щодо Пеньковського не виникало. Я познайомив Пеньковського з подругою моєї приятельки Галиною. Пеньковський в неї закохався. Принаймні вони часто зустрічались; вона не знала ні домашнього, ні службового телефону Пеньковського, і мій домашній телефон був немовби зв'язковим пунктом між ними.

Головуючий: Комутатором?

Свідок Рудовський: Так, комутатором. Галя дзвонила мені й запитувала, чи не дзвонив Олег; Пеньковський теж дзвонив мені і просив передати Галі, коли він зустрінеться з нею. Це, можливо, було три-чотири, а може, й п'ять разів. Галя працювала недалеко від ресторану «Баку», і під час обідньої перерви Пеньковський кілька разів просив мене зустрітися з Галею і ввійти з нею до ресторану, бо йому, мовляв, незручно це робити: він одружений, а я розлучений. Я під'їжджав до ресторану, зустрічався з Галею і заходив з нею в ресторан, де вже за столиком сидів Пеньковський. Оскільки це була обідня перерва, то все обходилося без будь-яких випивок. Після обіду я проводжав її до місця роботи. Приходив він з нею разів зо два до мене в гості.

Ще я зустрічав з Пеньковським жінку, яку звали Ліда. Пеньковський сказав, що вона дуже добре й уважно до нього ставилася в госпіталі, які стосунки були з цією Лідою — мені невідомо.

Були ще дві жінки, з якими Пеньковський мене познайомив. Це дружини військовослужбовців — Зоя і Тамара. З ними раз чи двічі ми зустрічалися на квартирі в Зої. Потім я сам зустрічався з Тамарою, а чи зустрічався Пеньковський ще із Зоєю — про це я не знаю.

Ще один випадок. Якось із друзями ми були на футболі. Пеньковський сказав, що чекатиме нас із дівчиною в готелі. Після футболу ми зайшли в ресторан, і справді там сидів з дівчиною Пеньковський; імені й прізвища її не знаю; він сказав, що це секретарка начальника управління чи відділу, де він працює. Невдовзі він з нею пішов. Які стосунки в нього були з цією дівчиною — мені також невідомо.

Головуючий: Прошу відповісти на запитання народного засідателя генерал-майора Марасанова.

Народний засідатель Марасанов: Чи часто ви бували в ресторанах разом з Пеньковським?

Свідок Рудовський: Починаючи з весни шістдесят другого року разів два-три на місяць.

Народний засідатель Марасанов: Хто оплачував рахунки?

Свідок Рудовський: Частіше платив він, бо казав, що більше за нас одержує. Коли ми ходили з Галею, то він запрошував і платив.

Народний засідатель Марасанов: А ви завжди ходили з жінками?

Свідок Рудовський: Ні, здебільшого ми зустрічалися в ресторані без жінок.

Народний засідатель Марасанов: Крім ресторанів, де ще Пеньковський зустрічався з Галею?

Свідок Рудовський: Раз чи двічі він був з нею в мене дома.

Народний засідатель Марасанов: Що, ваша квартир була місцем побачень для Пеньковського?

Свідок Рудовський: Вони були один раз чи два рази.

Народний засідатель Марасанов: Вам відомо, які подарунки Пеньковський робив знайомим жінкам?

Свідок Рудовський: Якось я навіть іронізував з цього приводу. Мене дивувало, що він балує Галю. Він подарував їй туфлі, годинник, кофточку і просив її не говорити про це нам, щоб ми не сміялися з нього. Вона сказала одній дівчині, і ми від неї дізналися про цс.

Народний засідатель Марасанов: А вам особисто Пеньковський нічого не дарував?

Свідок Рудовський: З дрібних сувенірів — гаманець, ремінчик для годинника, запальничку, брелок для ключа, флакон туалетної води.

Народний засідатель Марасанов: Як я зрозумів, ви добре знали Пеньковського, дуже довго дружили з ним, випивали разом. Чи не можете сказати суду, яке коло інтересів Пеньковського?

Свідок Рудовський: На попередньому слідстві я висловлював свою думку. Зараз, після цієї страшної події, всі дізнались, що це за людина, а тоді я не міг навіть думати про це. Якихось особливих ненормальностей у. Його поведінці не помічав. Коли ми зустрічалися, він за межі розмов побутового, гастрономічного характеру не виходив. Не виявляв інтересу ні до літератури, ні до музики, ні до мистецтва.

Народний засідатель Марасанов: У мене немає запитань.

Головуючий: Товаришу прокурор, у вас є запитання до свідка Рудовського?

Прокурор: Так. Свідок Рудовський, скажіть, будь ласка, що це був за вечір чи вечоринка, коли замість бокалів пили з туфель коханих дам?

Свідок Рудовський: Був такий випадок, коли в день народження одного мого приятеля ми разом з Пеньковський і його дамою були в Парку культури, в ресторані «Поплавок». Я був без дами, і мені не довелося пити з туфлі. Може, щоб показати свою любов до дами, а може, так заведено на Заході, але справді Пеньковський налив із пляшки вино в туфлю і випив.

Прокурор: На які теми велися розмови у ваших компаніях?

Свідок Рудовський: Найбільше Пеньковський любив говорити про смажений шматок м'яса… «От чудово було підсмажене м'ясо, з кров'ю…» і так далі.

Прокурор: Можна зробити висновок, що його тільки й цікавило, як би смачніше попоїсти, випити, закусити? Ну, а знайомства з дамами?

Свідок Рудовський: Про знайомства з дамами я не можу так говорити. Що стосується його розмов, то повинен сказати: він у наших очах був на важливій, відповідальній роботі, був зв'язаний з іноземцями і тому розмовляти багато про що просто не мав права. І ми вважали, що хоч-не-хоч, а всі розмови він зводив до чисто гастрономічних, побутових інтересів.

Прокурор: У мене немає більше запитань до свідка.

Головуючий: Підсудний Пеньковський, ви маєте щось сказати з приводу показань свідка Рудовського?

Пеньковський: Рудовський правильно показав про час нашого знайомства. Але хочу сказати суду, що факт зустрічі Рудовського з Вінном викладено неточно. Війн привіз сигарети мені, а Рудовському одну пачку сигарет дав я. Рудовського з Вінном я не знайомив, тому що не вважав за потрібне. Я його не знайомив ні біля машини, ні біля готелю, і Рудовський Вінна більше ніколи не бачив. Про Вінна я Рудовському сказав, що він— співробітник радянського посольства в Лондоні, бо й радянські громадяни працюють у різних іноземних посольствах.

Головуючий: Підсудний Пеньковський, навіщо ви обдурили Рудовського?

Пеньковський: Так, тоді я справді його обдурив.

Головуючий: Ви хотіли використати машину Рудовського для неофіційної зустрічі Вінна?

Пеньковський: Так. Що стосується відвідування кафе, ресторанів, квартир наших спільних знайомих, Рудовський показав правильно. Ці зустрічі були, якщо можна так сказати, в ресторанній обстановці й не викликали бажання розмовляти про справи.

Головуючий: Підсудний Вінн, чи знайомив Пеньковський вас із свідком Рудовським?

Вінн: Ні, ваша честь.

Головуючий: Ви знаєте його тільки як водія, який підвозив вас?

Вінн: Так, я нечітко його пригадую, в моїй пам'яті не закарбувалися точні деталі його зовнішності, бо він тоді сидів за кермом машини.

Головуючий: Товаришу комендант, запросіть до залу засідання свідка Фінкельштейна… Прошу, свідок Фінкельштейн, показати, що вам відомо в зв'язку зі справою Пеньковського?

Фінкельштейн: Я познайомився з Пеньковським у п'ятдесят першому чи п'ятдесят другому році, точно не пригадую. Познайомив мене з ним мій товариш по школі в Орджонікідзе, де я вчився. Виявилося, що ми з Пеньковським земляки, жили в одному місті, в один і той же час, правда, вчилися в різних школах.

На цьому грунті, на грунті спогадів про рідне місто, про дні дитинства, про якихось спільних приятелів і відбулося наше знайомство. Воно тривало до найостаннішого моменту протягом усіх цих років. Коли ми познайомилися, Пеньковський був полковником, потім працював у Держкомітеті по координації науково-дослідних робіт. Часто, як мені відомо зі слів Пеньковського, він виїздив за кордон. Тому в наших зустрічах були тривалі перерви. Він мав звичку дзвонити й запитувати, як там Ігор Павлович або хтось іще із знайомих, «якщо вільні, давайте зустрінемось». Зустрічалися ми з Пеньковським у різний час, а найчастіше на стадіоні, коли проходили футбольні змагання. Ми дивилися спортивні змагання, ходили в кіно, в театри, обідали в ресторанах, сиділи в кафе. Я взагалі не п'ю, чи точніше, п'ю дуже мало і не бачив, щоб Пеньковський багато пив. Я запевняю, що в нашому товаристві він випивав не більше ста грамів міцних напоїв, а потім переходив на сухі вина. Ми ще кепкували з нього. Він пояснював це тим, що поспішає, що в нього справи. Все його життя було розписане по годинах: він завжди кудись поспішав. Повертаючись з-за кордону, Пеньковський привозив сувеніри: запальнички, брелоки і нікудишні дрібнички, які щедро дарував на моїх очах усім своїм знайомим. У Пеньковського було широке коло знайомств, як він казав, і я в цьому впевнився, бо часто на вулиці зустрічались якісь люди, з котрими він вітався. Причому це було коло найрізноманітніших осіб.

Славін підвівся, походив по кабінету, зробив кілька гімнастичних вправ; завжди, щоранку, бігав десять кілометрів, а в останні дні припинив це, — не було часу, тому ломило в попереку.

На вулиці розкланювався з багатьма знайомими, повторив Славін слова свідка; спробуй, вичисли серед цих знайомих Гену…

Головуючий: Прошу нас відповісти на запитання народного засідателя генерал-майора Цигаикова.

Народний засідатель Циганков: Ви дружили з Пеньковським тільки з поваги до організації, в якій він працював?

Свідок Фінкельштейн: Я не дружив з Пеньковським. Це дружбою не можна назвати, бо нічого інтимного, близького між нами не існувало… Це було добре знайомство, що грунтувалося на якихось земляцьких спогадах. Він був цікавий оповідач, розказував про багато цікавих речей і подій, про які я не знав.

Народний засідатель Циганков: Скажіть, будь ласка, а що вам розповідав Пеньковський про свої поїздки за кордон?

Свідок Фінкельштейн: Повертаючись з-за кордону, він докладно розповідав про свої враження. Він бував у різних країнах і раніше, — в яких саме, не пригадую, — але розповідав, як живуть у цих країнах, який темп життя, які там цікаві реклами, — в усякому разі, він виявляв до всього цього інтерес і вмів добре передавати свої враження. Торік чи позаторік, коли він повернувся з Англії і Франції, то розповідав свої враження про Францію і Англію. Оскільки я працюю в мистецтві, мене цікавили музеї, архітектура, тобто визначні пам'ятки цих країн…

Народний засідатель Циганков: Які подарунки ви одержували від Пеньковського?

Свідок Фінкельштейн: Я подарунків від нього не одержував, за винятком дрібних сувенірів.

Народний засідатель Циганков: Чим ви йому за це віддячували?

Свідок Фінкельштейн: Нічим. Я не вважав це подарунками і тому не збирався віддячувати за ці дрібні сувеніри.

Народний засідатель Циганков: Ви свідчили, що часто зустрічалися з Пеньковським у ресторанах. Хто розплачувався за ці відвідання ресторанів?

Свідок Фінкельштейн: Ми зустрічалися з Пеньковським, як правило, за його ініціативою, завжди десь у місті. Він дзвонив, і ми призначали зустріч — або в ресторані, «Москва» або десь в іншому місці. Як правило, Пеньковський пропонував випити по бокалу шампанського, піти посидіти в кафе чи пообідати. Коли був обід, ми йшли обідати, і Пеньковський завжди старався розплатитися сам. У нас було заведено, що кожен розплачувався за так званим німецьким принципом — кожен за себе, але дуже часто Пеньковський з обуренням відкидав гроші всіх і платив сам, мотивуючи це тим, що він заробляє більше, ніж усі інші, і йому не шкода витратити десять-двадцять карбованців.

Народний засідатель Циганков: У вас у зв'язку з цим ніколи не виникало ніякого підозріння? Чи ви все це відносили за рахунок того, що він багато одержує?

Свідок Фінкельштейн: Саме так. Я також, коли зустрічався з людиною, яка менше за мене одержує, не дозволяв платити за випивку й закуску.

Головуючий: Яке було коло інтересів у Пеньковського?

Свідок Фінкельштейн: Дуже обмежене.

Головуючий: Конкретизуйте.

Свідок Фінкельштейн: Пеньковський не захоплювався театром. Здавалося б, людина з вищою освітою повинна мати потяг до цього, щоб бути в курсі театрального життя, кіно, різних подій, у мистецтві й літературі, але Пеньковський, за моїми спостереженнями, не цікавився цим. По-моєму, він не читав книжок, а коли й читав, то тільки те, що модне, хоч книжки купував. Я теж дуже люблю книжки й часто їх купую. Коло інтересів Пеньковського в основному концентрувалося навколо його роботи, про яку я, чесно кажучи, дуже мало знав. Усе це я пояснював його надзвичайною завантаженістю.

Головуючий: Свідок Рудовський показав, що в Пеньковського на першому плані були «гастрономічні інтереси». Що ви скажете з цього приводу?

Свідок Фінкельштейн: Справді, він завжди показував себе гурманом, людиною, котра любить тільки вишукану їжу, любить, щоб її гарно обслуговували. Створювалося враження, ніби він вихований у якомусь великосвітському стилі.

Головуючий: Чи цікавився Пеньковський політичним життям?

Свідок Фінкельштейн: Мало. Принаймні, зустрічаючись зі мною, він ніколи на політичні теми розмов не вів. Більше того, навіть уникав їх. Коли починали говорити про якісь хвилюючі події громадського й політичного життя, він переходив на житейські теми…

Головуючий: Підсудний Пеньковський, у вас є запитання до свідка Фінкельштейна?

Пеньковський: Свідок Фінкельштейн дуже детально й правильно розповів про період панюго знайомства і його характер. Щодо подарунків. Я вважаю, що свідок Фінкельштейн правильно показав. Називати подарунками всі ті дрібниці — дуже гучно для тих сувенірів, які я сам одержував від іноземців і роздавав знайомим. Я працював, наприклад, з японською делегацією, і кожен з членів цієї делегації чомусь вважав за потрібне подарувати мені сувенір. Тому в мене набралося аж двадцять пар носків, які я й подарував своїм товаришам.

Головуючий: Пеньковський, ви зараз чули показання свідків Рудовського і Фінкельштейна. Вони говорили, що у вас був вузький кругозір і вузькі інтереси. Ви не виходили поза розмови на «гастрономічні теми». Вони обидва показали: ви не цікавилися політикою. Ви згодні з тим, що у вас були обмежені духовні інтереси?

Пеньковський: Коли ми зустрічалися з Фіпкельштейном, а також з іншими, то просто хотіли відпочити. Фінкельштейн казав: «Дайте, хлопці, більше черемхи, тоді ми й відпочинемо від усіх проблем». У нас справді були розмови про жінок і розмови «гастрономічного характеру». Про це Фінкельштейн і Рудовський розповіли детально. Ці люди, очевидно, зробили правильний висновок, що я уникав політичних розмов. Але я кажу, що не я їх уникав, а всі ми розмовляли на зовсім абстрактні теми. Могли б говорити і про німецьку проблему та й про інші питання, але ми хотіли тільки відпочити й говорили про всякі дрібниці.

Головуючий: Підсудний Вінн, у вас є запитання до свідка Фінкельштейна?

Вінн: Ні, сер.

Головуючий: Товаришу адвокат Апраксій, у вас було запитання до підсудного Пеньковського, прошу вас.

Адвокат Апраксій: Так. Підсудний Пеньковський, ви в перший і другий день процесу говорили про своїх товаришів по чарці. Хто вони?

Пеньковський: Може, я грубо висловився, назвавши їх товаришами по чарці, але це Фінкельштейн, Рудовський та інші, які на попередньому слідстві показали, що ми часто зустрічалися й випивали.

Ці розкрилися, подумав Славін; однак, то лише крапля в морі, бідолашний Сергієнко, як йому нелегко було розкручувати цю справу; спробуй зберегти в пам'яті всі ті лінії, які пунктирно простежувалися, саме пунктирно; Пеньковський не вірив нікому, вовк серед людей, що причаївся, наче перед стрибком… У нього було кілька груп: він ніколи не зводив разом тих, кого близько знав; вищий ешелон його знайомств нічого не відав ні про Рудовського, ні про Фінкельштейна; ці нічогісінько не знали про колег по роботі; а ті навіть не здогадувалися ні про Зою, ні про Галину, ні про Ліду; жінки ніколи не чули імені Гена, прізвища Кульков: а втім, прізвищ він нікому ніколи не називав…

Ну, давай, адвокате Апраксій, мені дуже важливо настроїтися на твою логіку; захист злочинця потрібний, як доказ від супротивного; істина не буває однозначною, вона, як монета, має дві сторони, отже, й зраду слід розглядати без гніву й упередження; хоча це не так з почуття милосердя (в якійсь мірі і на це треба зважати), як для аналізу загадки; для Славіна, як і для Сергієнка, зрада була аномалією, таємницею під сімома печатками; може, тому, подумав Славін, я не люблю зустрічатися з тим, кого спіймав на місці злочину, — постійне відчуття якоїсь внутрішньої ніяковості й прикрості…

— Народився Пеньковський 1919 року в трудовій сім'ї, виховувала його мати, — говорив адвокат Апраксін. — Навчався в школі, закінчив її в 1937 році. Одержавши середню освіту, він, як і його ровесники, вчився далі, але вже у військовому училищі.

Після успішного закінчення училища почалося життя стройового офіцера. Він брав участь у визволенні Західної України, потім у частинах діючої армії брав участь у фінській кампанії 1940 року, а коли почалася Велика Вітчизняна війна, так само, як і багато інших, був на фронті.

За короткий час він пройшов великий шлях — від курсанта-артилериста до полковника — командира винищувально-протитанкового полку.

За участь у боях його відзначено багатьма нагородами.

Закінчилася війна. Пеньковський сідає за парту й знову вчиться.

Завдяки здібностям, працьовитості й упертості — а цього не можна не визнати в ньому — він у післявоєнний період закінчив два вищі учбові заклади, а згодом, уже не будучи в армії, знайшов своє місце в житті й досяг великих успіхів на цивільній ниві. Остання його посада в Державному комітеті по координації науково-дослідних робіт була високою й досить авторитетною…

Бувають дуже рідкісні випадки, — і ми про них дізнаємося з нашої преси, — що той чи інший громадянин через свою недалекоглядність, а іноді й відсутність належного життєвого досвіду, внаслідок якоїсь провокації або ж навмисне створених обставин потрапляє в павутиння іноземної розвідки.

Нещодавно повідомлялося про одного військового службовця, який зрадив Батьківщину, став шпигуном, познайомившись із жінкою, котра співробітничала з американською розвідкою.

Про цю історію писали в газеті «Известия», і я не розповідатиму вам її, а коли й нагадав про неї, то лише тому, аби сказати, що матеріали справи виключають подібну ситуацію. В справі Пеньковського нічого схожого не було, і мені з цього приводу додати більше нічого.

Я також виключаю подібні — схожі чи несхожі на щойно наведені мною, відомі з літератури й судових справ чи невідомі, а передбачувані — способи вербування і співробітництва з розвідками капіталістичних держав, бо, як це з'ясовано слідством і підтверджено тут, на судовому засіданні, підсудним, він сам шукав зустрічі з розвідниками, запропонував співробітничати з англійською розвідкою, і через Війна встановив зв'язок, і сам, без будь-якої винагороди, передав перші відомості, що становили державну і військову таємницю.

Чому так сталося? Чим він керувався? Перш ніж відповісти на це запитання, мушу звернути вашу увагу на свідчення, які дав Пеньковський на попередньому слідстві, де він говорив про свої успіхи:

«Був на Карельському перешийку, дійшов до Виборга, брав участь у Великій Вітчизняній війні. Я певною мірою задовольнив своє велике бажання бути на передових ділянках. В 25 років мені довірили полк. У 30 років присвоїли звання полковника. Мені Батьківщина дала вищу освіту. В мене голова пішла обертом від щедрот Батьківщини, я хотів усе більше й більше».

Ось бачите, як легко й блискуче складалася його кар'єра: в двадцять п'ять — командир полку, в тридцять — полковник.

Не можна не звернути уваги на легкість, з якою він так блискуче пройшов службу. Пеньковський був засліплений своєю кар'єрою, він став себе переоцінювати, йому хотілося мати більше, ніж він мав, він навчився бути поштивим і послужливим з тими, від кого залежало його просування по службі. В нього від успіхів запаморочилася голова.

Хоч як це сумно, але на привезені з-за кордону сувеніри, дрібнички, кулькові ручки, французький коньяк, а також на телефонні дзвінки він покладав більше надії, ніж на сумлінну роботу і беззавітне служіння Батьківщині. Він до цього звик і цим користувався.

Його приймали як близького друга в деяких родинах відповідальних працівників, а ті, в свою чергу, уподібнювалися грибоєдовському Фамусову і для Пеньковського робили все за принципом: «Ну як не привітати рідної людини!»

Став у пригоді одному, допоміг влаштувати сина в інститут другому, посприяв одержати ордер на квартиру третьому, вдало і вчасно розповів анекдот четвертому — все це повільно, але невпинно робило з Пеньковського обивателя, однак обивателя з великими можливостями, для якого кар'єра, веселі гульбища, особисті блага стали вищими за інтереси суспільства, вищими за благополуччя своїх близьких і рідних.

Змінювалися його погляди на життя, змінювалися товариші, змінювалися його суспільні інтереси.

Звичка досягати успіху будь-яким шляхом стала невід'ємною рисою його характеру. В Пеньковського останнім часом з'явилася впевненість у своїй непогрішності, а це повело його на манівці, вбік від суспільних інтересів.

З бойового, сміливого командира винищувально-протитанкового полку в період Великої Вітчизняної війни, що не раз дивився смерті у вічі й боровся з ворогами свого народу, через дрібну, непринципову образу на дії своїх безпосередніх начальників, які, на його думку, заважали його дальшому. просуванню по службі, — а кар'єра для нього була понад усе, — він, забувши про інтереси Батьківщини, які керували його вчинками в роки Великої Вітчизняної війни, став зрадником.

Ви слухали пояснення Пеньковського і, гадаю, погодитесь зі мною, що серед мотивів його вчинків не було таких, які виникли з нелюбові до Батьківщини, до радянського народу.

А відбувався цей моральний процес переродження на очах чесних людей — друзів, близьких і знайомих, що за зовнішньою ерудицією та ініціативою, сумлінністю і товариськістю, галантністю і шанобливістю, розкішшю ресторанних обідів і тихих розмов у домашній обстановці не зуміли помітити червоточини обивателя, яка роз'їдала загалом непогану людину.

Коли ж один із співробітників Пеньковського у грубій, але досить прямолінійній формі заявив, що Пеньковський заражений обивательщиною, що він заради своєї особистої кар'єри й благополуччя ладен на низькі, негідні радянської людини вчинки, що з ним важко через це працювати, то голос його потонув у захоплених характеристиках і трелях телефонних дзвінків про доброчесність підсудного.

Правда, те, про що говорив співробітник, перевіряли, але більше для форми, бо не вірили йому, а істинних мотивів цього виступу так ніхто й не з'ясував.

Заради об'єктивності треба сказати, що такому «благополучному» для підсудного вирішенню цього питання сприяло й те, що й той, хто про це говорив, не в усьому мав рацію.

Я далекий під думки, що свідок Савченко вже в 1956 році передбачав те, що станеться через п'ять років, але, якби до його слів поставилися уважніше, якби було менше заступників, я певен — сьогодні ми не займалися б розглядом цієї кримінальної справи.

До речі, була ще одна людина, яка бачила: з Пеньковським діється щось недобре, — це його дружина, котра на попередньому слідстві показала:

«Взагалі за останній рік він став нервовий, підозріливий. За своєю вдачею Пеньковський був гоноровитий, марнославний і схильний до авантюр. Ці негативні риси характеру складалися протягом усього його життя. Цьому сприяло вихваляння його достоїнств серед родичів, товаришів та друзів. Служба в нього проходила досить легко… В житті великих труднощів він не зазнав».

Бачите, яка прямолінійність? Але любов до свого чоловіка, повага до людини — батька її дітей, до його бойового минулого виключили для неї можливість будь-яких підозрінь.

Самозакоханість, небажання визнавати колектив, товаришів і норми нашої моралі, ігнорування цих норм, кар'єризм, що перетворився на авантюру, — все це й привело Пеньковського на лаву підсудних.

Але засліплення минуло, полуда з очей спала, і тепер судять людину, яка глибоко усвідомила всю непривабливу картину свого падіння, зрозуміла хибність зробленого кроку й глибоко розкаюється у своїх вчинках.

Усе свідоме життя і діяльність Пеньковського до дня його падіння дає підстави вважати, що він для нашого суспільства не пропаща людина, що він спіткнувся, що він не ворог суспільству, яке його виховало, а обиватель, котрий сягнув далеко в своїх помилках і дійшов у своїх вчинках до логічного кінця обивательщини — злочину.

Коли його притягли до відповідальності, він зрозумів свої помилки, зрозумів тяжкість скоєного ним злочину і своїм щиросердним розкаянням і розповіддю про те, що вчинив, активно допомагав слідчим органам викрити ряд обставин, до того їм не відомих…

Чи є підстави вважати, що Пеньковський щиро покаявся і розповів про все вчинене? Захист вважає: є підстави говорити про його щире й повне розкаяння, а це свідчить про бажання підсудного розповідати тільки правду…

… Генерал Васильєв (як завжди, одягнений у синій костюм, ліктики поблискують, черевики полатані, галстук старомодний, зав'язаний невміло) походив по своєму невеликому кабінету (кватирка відчинена навстіж, узимку — холоднеча, а йому байдуже, селянське загартування), зупинився біля вікна, знизав плечима й нарешті відповів:

— Ні, Віталію, я не вірю, що Пеньковський до кінця відкрився, голову навідріз — не вірю… Я ж з ним зіткнувся з першої хвилини після арешту, вів справу всі ті місяці, які він сидів у нас… Між слідчим і тим, хто сидить навпроти нього протягом багатьох годин, день за днем, тиждень за тижнем, складаються особливі стосунки… Ти цього, мабуть, не знаєш…

— Коли ти його побачив уперше, Сашо? — спитав Славін. — Розкажи, будь ласка, все, що пам'ятаєш, до найменшої дрібниці…

— Гм… Скільки років минуло? Аж двадцять три роки, — зітхнув Васильєв. — А втім, гаразд, давай спробуємо реанімувати минуле… Ти, до речі, знаєш, як узяли Пеньковського? Його вже не перший місяць підозрювали, ти ж знаєш, але вести роботу з ним було важко, досить підготовлений професіонал, особливо після того, як перестав їздити за кордон… Коли ми все-таки вже мали доказ — шпигунське приладдя і нічого більше, казна-що, а не доказ, ні імен, ні зв'язків, усе це я повинен був виявити в процесі слідства, сам розумієш, — вирішили його взяти… Але якраз тоді до Угорщини збирався приїхати Гревілл Вінн, там його хотіли затримати, отже, операцію треба було провести елегантно, щоб жодна душа не дізналася про арешт…

Привезли Пеньковського на площу Дзержинського і повели прямісінько до кабінету начальника контррозвідки… Генерал стоїть біля каміна, — а кабінет, пригадуєш, чудовий кабінет, — і я у своїй формі, підполковник середніх літ, але зовсім сивий, імпозантно, правда? Генерал був кремезний, скупуватий на слова, неквапливий у рухах; після довгої паузи сказав: «Олег Володимирович Пеньковський, ви заарештовані, вас підозрюють у злочині, що в Карному кодексі РРФСР іменується як шпигунство на користь іноземної держави». Пеньковський страшенно зблід, знаєш, за якусь хвилину вкрився щетиною, хоч ранком ретельно голився, але дуже стримано відповів: «Ви ж розумієте, що все це — нісенітниця, дурниця, товаришу генерал. Звичайнісінький наклеп ворогів, я був, є і буду солдатом і патріотом Росії!» — «Олег Володимирович, ви добре знаєте, час тепер не той, і, не маючи доказів, ми вас ніколи не затримали б». — «Ні, цього не може бути, я заявляю протест!» Руки в нього вже не тремтіли, як спочатку, коли його затримали, встиг опанувати себе, міцний був чоловік, нічого не скажеш… — «Повторюю, я ні в чому не винен, трапилась якась страшна помилка!» — «Олег Володимирович, не треба… Ви розумієте, що сталося. Поводьтеся з гідністю»… Пеньковський зблід ще більше, став якийсь сірий, попелястий, виструнчився і чітко, майже по складах відрапортував: «Даю слово офіцера: якщо ви пошлете мене в Англію чи Америку, я зроблю таке, що принесе радянській розвідці величезну перемогу над нашим ідейним противником!» — «Чому ви переконані в цьому?» — «Тому, що я справді працюю на ЦРУ і британську секретну службу». — «Коли ви почали на них працювати?» — «Я почав на них працювати двадцять шостого липня тисяча дев'ятсот шістдесят першого року».

Ми тоді з начальником контррозвідки перезирнулися: Пеньковський це міг оцінити по-своєму, а ми зрозуміли, що він брехав з самого початку: чека було добре відомо, що Олег Володимирович став працювати на британську розвідку дванадцятого квітня шістдесят першого року: вийшов з Вінном із ресторану «Метрополь» і в якомусь затишному, прихованому від чужих очей місці показав йому своє службове посвідчення, де він був сфотографований у військовій формі… А через сорок хвилин після цього епізоду по радіо повідомили про політ Юрія Гагаріна в космос, радів увесь народ, справжнє національне свято, щось схоже на урочистість Дня Перемоги, он воно як… Гаразд… Перезирнулись ми з генералом, зрозумівши, що вести слідство буде зовсім непросто, точніше кажучи, дуже складно, а він гне своє: «Я зобов'язаний діяти разом з вами пліч-о-пліч, ми повинні провести таку операцію, яка викриє як СіС[12], так і ЦРУ!» Добре, говори, говори, а в мене в голові тільки одне питання: реальних же доказів про те, що він став шпигуном саме дванадцятого квітня, у нас нема, спробуй, виведи його на процес без доказів, — сором і ганьба!

Ну, а назавтра я почав з ним роботу… Показав йому все, що вилучили в нього на квартирі, він зразу ж пояснив кожен шифрований запис: «Це — форма негайного зв'язку з моїм керівником по лінії ЦРУ, це — стовп на Кутузовському проспекті, де я мав залишати знак для наступної зустрічі, це — шифротаблиці, якими я не користувався, це — паспорт, який передало мені ЦРУ для переходу на нелегальне становище, це — «мінокс», а тут — плівки для нього»… Поводився він, як артист, грав роль достойно, щиро, прямо тобі випускник щепкінського училища, а не шпигун…

Запитую: «Скільки плівок ви зберігали в своєму тайнику?» — «Ну як же, двадцять дві, саме так, їх мені передав Вінн під час останньої зустрічі. Я ж ні разу, ні одного документа за кордон не відправив, ні одної плівки, слово офіцера!» Шпигун мусить усе пам'ятати, така вже в нього гірка доля, але, як відомо, всього запам'ятати не можна, така вже наша природа; от він і забув, що в нього в тайнику було не двадцять дві плівки, а шістнадцять. Куди ж шість поділися? Шість плівок, сто вісімдесят кадрів секретних документів, це тобі не фунт ізюму… Добре… Записали ми з ним у протоколі допиту, що він зберігав у тайнику двадцять дві плівки і жодної ні разу за кордон не відправляв… Таким чином, я, як слідчий, дістав єдину зачіпку. Від того, як я це обіграю, залежало: скаже він правду, коли почав працювати на противника і що йому передав, чи замовкне — раз і назавжди… А Пеньковський гне своє: «Повторюю, ми маємо унікальний шанс завдати удару нашим ворогам у ЦРУ та СіСі, я згоден поїхати за кордон і зроблю там таке, чого ніхто й ніколи зробити не зможе! Я відкрився, не приховував правди ні на мить, після зрозумілого шоку в перші хвилини, ось перед вами мої пояснення, ось плівки із знятими секретними документами, жодної з них я не передав ворогові, так, мене завербували англійці й американці в Парижі двадцять шостого липня, в готелі, так, я мав тут зв'язок з розвідниками противника, але жоден наш секретний документ до них не потрапив!» — «Це все добре, що ти мені пропонуєш, Олег Володимирович, навіть дуже добре, але щоб ми повірили тобі, ти мусиш якнайдетальніше розповісти про все — з самого початку… Розумієш? З самого початку…» — «Та невже ви мені не вірите?! Я ж росіянин, до останньої краплі крові росіянин, Олександре Васильовичу, я відкрився перед вами, як перед братом, як перед товаришем, зрештою!» Я зрозумів, що вести розмову далі нема сенсу: він давно приготувався до лінії свого захисту і не відступить від неї ні на крок, якщо тільки я не завдам йому такого удару, що він завагається й підніме руки: «здаюся». А як же це зробити? Віддав я його іншому слідчому, запропонував колезі вести жорстку лінію допиту: ніякої відвертості і ніяких сентиментів; запитання — відповідь, запитання — відповідь, точне дотримання суворої норми закону, а сам переключився на Війна, якого в той день привезли з Будапешта. Спочатку я до англійця придивлявся, починати розмову не поспішав, враження він справив трохи дивне: людина неуважна, зразу видно, що не професіонал, зв'язковий, погнався за грішми, розвідка, мабуть, пообіцяла йому великі бариші за співробітництво, хоч був він зовсім не бідний, але, як кажуть, жадність фраєра згубила… Розговорив я його, звикли один до одного, і лише тоді, ніби між іншим, спитав його: «А коли саме Пеньковський показав вам своє службове посвідчення дванадцятого квітня, пане Вінн?» — «А як же?! Звичайно, дванадцятого, через годину чи дві після того в Москві почалося шаленство з приводу повернення космонавта Гагаріна!» Добре. Записали в протокол, — як-не-як, а документ, це вже якийсь доказ… Але — не для Олега Володимировича, на ньому зуби поламаєш, я ж кажу, людина він міцної породи, напевне відповість на удар ударом: «Вінн — зв'язковий, а не професіонал, мало що він говорить, а я наполягаю: вербування відбулося двадцять шостого липня в Парижі, тільки так і не інакше…» Я, Віталію, дуже серйозно тоді думав, що ж робити… Вважають, що тільки контррозвідка вміє спектаклі ставити, коли шпигуна ловить… Ні, брат… Ми, слідчі, також повинні володіти майстерністю режисури, а вона, ота майстерність, без ретельного вивчення психологічного портрета твого підопічного зовсім неможлива… От я й вирішив суботу й неділю провести за містом, на самоті. Сидів собі з вудкою: на одному кінці черв'ячок, на другому — дурачок, і не риба, як сам знаєш, мене цікавила, а мій підопічний Олег Володимирович… Людина він явно авторитетна, і хоч бундючився, але в самій глибині його крилася дрібнота, страх перед начальником — і не так важливо, перед яким, перед нашим чи англійським, — і перед папером, який той має право підписати… «Без паперу прусак, а з папером мастак»; будь воно тричі прокляте, оце наше одвічне, але воно ж, це наше, природжене, дало мені тоді ключ до Пеньковського… В понеділок я викликав його на допит: він, звичайно, знову за своє, знудьгувався з моїм суворим колегою, почав викладати карколомний проект комбінації проти ЦРУ; я мовчав, кивав головою, слухав, а потім рубонув: «Олег Володимирович, дивись, що в пас з тобою виходить: ти просиш послати тебе в Англію, щоб ти в Лондоні розгромив СіС, а потім ЦРУ… Все це добре, навіть дуже добре, але як я можу вручити тобі закордонний паспорт, коли ти мені продовжуєш брехати, причому не просто так, аби відбалакатись, а цілеспрямовано? Чому ти наполягаєш на даті вербування двадцять шостого липня в Парижі і досі жодним словом не обмовився про те, що запропонував свої послуги англійцям у Москві, дванадцятого квітня, тобто практично за чотири місяці до того, як підписав у Парижі документ про вербування?» Пеньковський немов спіткнувся об щось, потягся до мене, мабуть, зрозумів, що далі крутити нічого, кінець… От він тоді й поплив… Того ж дня віддав нам свого безпосереднього керівника, поставив знак на стовпі, викликав американця до тайника «номер один» на Пушкінській вулиці, ми його взяли на місці злочину, — не відбрикаєшся, — а потім сів за стіл і три місяці писав про свою шпигунську роботу: день за днем, година за годиною… Так… — Васильєв раптом усміхнувся. — А з Вінном цікаво вийшло. Після того як відсидів своє і повернувся в Лондон, то заявив у «Санді таймс», що, мовляв, російський слідчий поводився зі мною дуже коректно, по-джентльменськи, і якби я опинився на його місці, то поводився б точнісінько так: дотримуючись усіх норм закону… А через два роки облив брудом і мене і англійську розвідку, — як кажуть, усім сестрам по сережці. Американці почали з ним працювати, відбили його в англійців, тому він так і співбратів своїх покотив по грудках, а заразом і мене…

— Ти мені кіно розповів, Сашо, — озвався Славін. — Чому сценарій не пишеш?

— А справи хто за мене вестиме? Це тільки йолопи вважають, що літературою можна у вільний від роботи час займатись, а вона, література, ой яка ж це робота, гірша каторги, Віталію…

— Чим ти поясниш його падіння, Сашо? — спитав Славін. — «Горілку пив, з жінками гуляв» — це все, звичайно, погано, але хіба мало людей цим грішать, а шпигунами ж не стають?

— Йому генерала не дали, Віталію, ось у чому річ… У Комітет по науці перевели, а ті, з ким він воював, уже по дві великі зірки на погонах носили… Заздрість… Немає нічого страшнішого від заздрості, дорогий ти мій… Моцарт і Сальєрі, вічна тема… Заздрість породжує злість, розпач, страх… Але неодмінно відчуття власної винятковості… Він і тим, що на пиятиці в суді особливо наголошував — також вів свою лінію, до потомків, так би мовити, звертався і до нас, смертних: «З ким, мовляв, не трапляється, схибив, покірної голови й меч не бере, пощадіть…» Він не в одні ворота грав на процесі, він туди й сюди цілився гол засадити… Хитрував він, Віталію, до останньої хвилини хитрував… Пеньковський був людиною спритною, але недалекою, він не був інтелігентом, Віталію, хоч і академію закінчив, — за що ж йому зірки чіпляти?! От у ньому ненависть і з'явилася, темна ненависть, тобто заздрість. Сів би за книжки, поринув би в історію, мистецтво, науку, показав би, яка в нього світла голова, — і одержав би він свою зірку, нікуди вона від нього не ділася б… «Або всім, або нікому!» —«Чим він за мене кращий?!» Та тим він за тебе кращий, що талановитіший і розумніший… А в цьому признатися собі може тільки благородна людина. І добра… Ось у чому заковика, — зітхнув Васильєв, — багато про що в цьому кабінеті думається, Віталію, ох як багато…

— Послухай, Сашо, — замислено сказав Славін, — може, моє запитання здасться тобі трохи безтактним, усе-таки ти вів справу, то коли не хочеш, — не відповідай… Але мене ось що цікавить: тобі Пеньковський усе віддав?

— Звичайно, ні, — твердо мовив Васильєв. — Свої тутешні зв'язки, навіть приятельські, він уперто приховував… Та й закордонні пригоди, я певен, старанно редагував… Що ти хочеш, боротьба за життя… Це штука складна, особливо коли сидиш у чотирьох стінах і небо бачиш через густі грати…

— А чому він приховував своїх московських знайомих?

— Думаю, боявся свідчень… Хотів на процесі не втратити гідності… Бойовий офіцер, кодекс честі й таке інше…

— Припускаєш, що якийсь свій, надзвичайно важливий російський контакт він зумів од нас приховати?

— Цілком припускаю.

— І нічого не можна було зробити, щоб домогтися вичерпних показань?

Васильєв кивнув на свій стіл:

— Сідай, спробуй.

— Мабуть, розумів: коли він сам — це одна справа, а коли злочинна група — тут уже пощади не жди, так?

— Найімовірніше, саме так… Якщо намагатися йти за його логікою… Але ж це майже неможливо, — йти за логікою зрадника. Навіть Гоголь з Андрієм не дуже справився, довелося його зраду грати через трагедію Бульби… А дочки короля Ліра? Вони зовсім не мислили категоріями зрадниць, кожна, крім ображеної старим, мала свій цілком логічний резон. Запам'ятай: у літературі ще ніхто не написав образу зрадника. Очевидно, це не під силу письменникові, він живе моральними категоріями, а злочинство і доброта несумісні, проти цього постулату не заперечиш…

— Отже, ти припускаєш, що Пеньковський приховав спільника?

Васильєв знизав плечима, знову зітхнув:

— У цьому кріслі, Віталію, і не те можна припустити… Послухав би ти, що вони тут плетуть, подивився б їм у вічі, — господи, яка прірва, дна не видно, тьма, жах… Звичайно, припускаю… Ти ж Кулькова маєш на увазі? Геннадія Олександровича?

Робота — VII

На аеродромі Ірину, — як вона й просила, — зустрів приятель, лікар Кирсанов, не заїжджаючи додому, привіз її в «Національ»; усміхнувся: «Там тебе благовірний чекає, святковий стіл накрив!»

… Славін погладив Ірину по щоці:

— Ти чудово засмагла.

— Старалась, — відповіла вона, трохи відкашлявшись, мабуть, хвилювалася, дурненька, як пройде зустріч. — Пеклася на пляжі з ранку й до самої ночі.

— Уявляю, як тобі доводилось відбиватися від кавалерів, — сказав Славін.

— Та й справді, — зітхнула Ірина, — це зовсім непросто. Тепер напевне куплю обручальний перстень…

— Тоді взагалі проходу не буде, — зітхнув Славін. — Самотня заміжня жінка, дуже зручно… Чим тебе почастувати? Найкраще, що є в «Націоналі», — це шніцель по-міністерськи. Там на гарнір дають печені яблука — фірмова страва, рекомендую…

Ірина подивилась у величезне вікно: Манежна площа була залита сонцем, в Олександрівському парку гуляли закохані й мами з дітьми, тиша й благодать…

— Як гарно, боже ти мій, Славін… Це ж треба малювати! Чому з цієї точки не зроблено жодного полотна?

— Художників з мольбертами сюди не пускають, — відповів він. — Підлогу заляпають фарбою, вони ж, знаєш, захопляться, а тут паркет унікальний…

— Можна застелити килимами…

— Добре, — погодився Славін. — Застелемо. Я згоден.

— А чому ти такий сумний? Через мій дурний лист?

— Я ж, як ти й просила в телеграмі, спалив його, не читаючи… Просто трошки стомився, — відповів Славін, глянувши на крайній стіл, за яким розмістилася японська делегація; Кульков сидів боком до нього; обличчя зосереджене, породисте; усміхається приємно, навіть поблажливо; академік Криловський здавався поряд з ним добрим дідусем, якого випадково запросили в компанію холодних метрів, — він метушився, намагався прислужитись сусідам, сміявся якось дивно, закидаючи голову; сива чуприна розкошлана, піджачок куций, хоч звідси видно, що з дорогої, касторової тканини пошитий; є люди, які зовсім не вміють носити речей, — хоч би що надів, все одно мішком висить.

— Побачив знайомих? — спитала Ірина.

— Поясни, чому жінка так усе відчуває, га? Ні, справді: мене це чим далі, тим більше цікавить…

— Ти Люду пригадуєш?

— Це та, в окулярах? З великим бюстом?

— Еге ж.

— Пригадую.

— Вона разом зі мною відпочивала, зайшла якось увечері й дуже сумно каже: «Я таки відчуваю, що Ашот у цю хвилину привів у нашу квартиру жінку…» Це її теперішній друг, — пояснила Ірина, — скульптор, дуже талановитий, тільки якось прийшов до консерваторії в кросовках, вона дуже переживала… Ну, а я їй і кажу, мовляв, подзвони, візьми трубку й замов Москву. Вона подзвонила й питає: «Ашот, ти мене любиш?» А він їй сухо відповів, мабуть-таки, був не сам: «Нормально!» Люда в сльози, полетіла до Москви, дурепа… Ніколи не можна з'ясовувати стосунків…

— Ти на диво зразкова подруга, — сказав Славін. — Інших таких нема.

— Є. Зараз дуже багато хороших жінок. Більше, до речі, ніж чоловіків.

— Чому? — спитав Славін, прислухаючись до того, який тост виголошував Кульков: «Наука — шлях до миру… Повага до таланту японського народу… Миролюбні ініціативи радянського уряду…» Ну, гад! Згадав Попова з університету; той часто вів засідання комітету комсомолу, теж заливався соловейком… Робесп'єр, Дантон, трибун… А потім викрили в тому, що членські внески в позику давав, під десять процентів… Треба б славослів'я прирівняти до нечесності; любов ніколи не буває гучною, це ж твоє, особисте, хто ж про це на трибунах варнякає?!

— Чому? — перепитала Ірина замислено. — Мабуть, тому, що жінки стали сильними. Їм і працювати треба, і не любити вони не можуть, а вік у нас коротший, ніж у вас, та й потім ми, нарешті, навчилися цінити в мужчині доброту, вона є виявом сили; тільки дурепи вважають доброго мужчину слабаком; тираном бути куди простіше; хоч декому це подобається, вважають, що крута вдача — свідчення надійності, та й самій непокоїтись не треба — все вирішує він. Ти про що думаєш? Ти чуєш мене, Віталію.

— Звичайно, — відповів Славін, дивуючись її відчуттю: він справді не слухав її, бо думав про те, коли, де і як Кульков повідомить босів, що на завтра призначено несподіваний виліт на нові випробування ракет, — про це йому сказали сьогодні на «нараді»; він не може не повідомити про це; кожну радіопередачу розвідцентру ЦРУ тепер розшифровують, його підганяють: «Будемо дуже вдячні, якщо ви відповісте на розгорнутий перелік проблем, що цікавлять нас, якнайшвидше, бажано на цьому тижні».

Кожний крок Кулькова блоковано, будь-який його контакт буде зафіксовано, а контакт з ЦРУ не може не відбутися; мова йде про ракетний потенціал; Степанов мав рацію, коли написав про прогноз цього Кузані: перерва в роботі женевської наради не в останню чергу пов'язана з наступним слуханням у конгресі питання про асигнування величезних коштів на ракетний проект; потрібні нові докази нашої агресивності; Кульковим грають, підказують відповіді; цікаво, що він їм напише, такий психологічний текст дуже цінний.

Ірина зітхнула:

— А про що я говорила? Повтори.

— Ти говорила, що тираном бути простіше. Але це не зовсім так, Ірочко… По-моєму, тираном бути страшно… Він завжди боїться, він власної тіні боїться…

Вона похитала головою:

— Ні. Помиляєшся. Оскільки тиран є явище в якійсь мірі анормальне, він не має страху. Ним керує впевненість у богом даній правоті будь-якого його вчинку, він, як кожен шизоїд, пропускає повз свідомість те, що не вкладається в схему, яку він собі вигадав. Хіба Гітлер боявся власної тіні? Він був як глухар, — раптом розсміялася вона, — сліпий і глухий, тільки себе слухай і бачні»…

Ірина озирнулася на якусь лише мить — глянула на той стіл, куди дивився Славін; самі чоловіки; Славін зразу ж усе прочитав у її очах; шукала жінку, кого ж іще? Дурненька… Все-таки жінки ревнивіші за чоловіків, мабуть, вони вигадливі на обман, ми прямолінійніші, до хитрощів не вдаємося, — це для слабких; е, ні, заперечив він сам собі, а Кульков? Хитрий, як змій-горинич… А втім, це не так; просто не натрапляв на розумних, по-справжньому розумних; а чи не схоже це на манію величності, спитав він себе, невже академік Криловський дурніший за тебе? Але ж скільки років працює пліч-о-пліч з гадом… І нічого не підозрював…

— Японці красиві люди, правда? — спитала Ірина.

— Дуже.

— У них якась вроджена пластика… І коректність…

— Коректність з'явилася після того, як їх розбили в сорок п'ятому. Подивилася б ти хроніку часів війни на Тихому океані…

Я повинен дочекатися того моменту, коли він повідомить Ленглі про майбутній від'їзд на ракетні випробування, повторив собі Славін; він не може не повідомити їх про це, а вже потім я примушу його похвилюватися, нехай відкриє запасні канали зв'язку, нехай закрутиться, мені конче потрібно зрозуміти, чи немає в нього якихось особливих шляхів для відходу; в Пеньковського був другий паспорт, міг зникнути в будь-який момент, і шукай вітра в полі….

Славін упевнився, що вичислив Кулькова правильно, коли той, шепнувши щось Криловському, підвівся з-за; столу й вийшов у коридор; там люди Гречаєва; кожен крок підконтрольний, нехай іде.

… Кульков попросив у метрдотеля дозволу подзвонити. Той, звичайно, дозволив, спитавши: «Я вам не заважаю?» — «Ні, ні, що ви, які тут секрети»… Набрав номер, прикривши диск рукою; відповів Юрс; зразу ж поклав трубку, набрав ще раз, Юрс трубки не піднімав, чекав, скільки буде дзвінків; сім; екстрена зустріч в «Націоналі»; сам не поїхав, написав на аркушику паперу адресу своєму помічникові Дуаесу; за тридцять хвилин буде тут; обмін інформацією відбудеться в туалеті, недарма Кульков туди подався, — старе, як світ, але ще й досі діє: як у літературі існує тридцять сім сюжетів, не більше й не менше, так і в шпигунстві прийомів не дуже багато; через п'ятнадцять хвилин люди Гречаєва зробили знімок; малесенький аркушик паперу було загорнуто в пластилін і приплюснуто до бачка великим пальцем, не зіпсувати б відбиток пальця Кулькова, і це, можливо, заздалегідь обумовлено; «Негайно вилітаю на секретний полігон, повернуся в суботу, після цього — обмін інформацією; додатковий запитальник, який передали під час радіопередачі, взяв до виконання «Н-52».

— Любий, а чому в наших ресторанах такі нецікаві, без ніякого смаку програми оркестрів? — спитала Ірина.

— Тому що музиканти не мають процентів від прибутку, який дають відвідувачі, — відповів Славін.

— А чому їм не дають процента від прибутку?

— Тому що дурні й бояться, що вони дуже багато зароблять…

— Мабуть, я все-таки чогось не розумію. От я ходжу до мого перукаря вже вісім років, так?

— Сім, по-моєму…

— Вісім. На жаль. Раніше я ніколи не робила зачіски, просто копиця сіна на голові…

— Мені, до речі, це більше подобалося.

— Не обманюй себе. Ти в усьому любиш елегантність, я ж знаю.

— Твоя копиця була дуже елегантна… Смачні яблука дали до шніцеля?

— Надзвичайно.

— А чому ти недоїла?

— Бо я й так набрала багато калорій.

— Не забувай, що з роками чоловіків тягне до жінок у тілі.

— Тебе роки не беруть.

Славін усміхнувся:

— Як законсервований огірок?

— Не смій так говорити! Я не знаю іншого чоловіка, який був би таким молодим, як ти.

— Ох, — усміхнувся Славін. — Повтори, будь ласка, ще раз.

— Повторю. Ввечері, — пообіцяла Ірина. — Так от, про мого перукаря… Я йому завжди плачу більше, бо він заздалегідь резервує час, знає, яку зачіску я люблю, розповідає мені про всякі пригоди, жартує, — от тобі й година відпочинку, немов хвойна ванна, правда… Так от, він хотів відкрити салон у себе дома, то його замучили фінінспектори… В чому його провина? Може, в тому, що він приносить своїм клієнтам радість? Люди з гарним настроєм краще працюють, до речі кажучи… Поясни мені, кому він заважав?

— Світовому імперіалізмові, — відповів Славін. — Ти наслідуєш Степанова.

— До речі, його не гріх наслідувати.

— Рідна община, Ірино, — зітхнув Славін. — У нас, справді, ще лишилися пережитки, але не капіталізму, — він у нас тільки-но почав розвиватися, — а саме общини, ось у чому біда… Звідси, мабуть, така загострена увага до слова і вчинку сусіда, а не до його справ… Потрібен час, потерпи…

Коли ж мені до нього підійти? — подумав Славін. — Я ніколи не забуду слова Лісника, коли той сказав Гмирі, що кожен його крок контролюється людьми ЦРУ; можливо, й Кульков також під постійним ковпаком; хоч хлопці Гречаєва — чіпкі, вони помітили б усе те, що бодай трохи викликає підозру, ні, коли вони помітили щось підозріливе, вважай — операцію провалено; контрагент зразу зробить свої висновки, вони вміють цінити час і рішення приймають круті, зразу під груди…

Підійшов офіціант, приніс рахунок, накритий серветкою; Славін відгорнув серветку й прочитав: «Привіт одержано».

Славін простяг офіціантові двадцять п'ять карбованців і повернувся до Ірини:

— Було дуже смачно, правда?

— Так, чудово, велике спасибі, — подякувала вона офіціантові; усмішка прекрасна, нічого штучного, господи, яке це щастя, що вона повернулася! Чого ж ти з нею не одружишся? — спитав він себе. — Лише тому, що ти переконаний холостяк? Чи тому, що старший за неї на двадцять років, а це така межа, яка ось-ось може виявитись фатальною? Вперше ти відчув роки, коли тобі виповнився п'ятдесят один; далі гірше буде; я ніколи нічого від неї не приховував; зрештою, хто сказав, що альянс «Тургенєв — Віардо» аморальний? Ніхто, відповів він сам собі, тільки ти не Тургенєв…

Посаливши Ірину в таксі, Славін сказав:

— Мабуть, сьогодні я не приїду до тебе, Ірочко. А коли й приїду, то перед світанком.

— Скажи, що ти мене любиш, — усміхнулася Ірина.

— Нормально, — відповів він, повторивши невідомого йому Ашота, нового приятеля жінки з бюстом. — Я тебе дуже люблю; коли тебе не було, до мене ніхто не ходив, — кому потрібен лисий старий чоловік з астигматизмом і виразкою шлунка?

— Мені, — відповіла жінка. — Та ще й як…

— Тоді давай зробимо ось що, — знову поглянувши на годинник, зовсім несподівано для самого себе, сказав Славін, — купуй підходяще плаття, і давай призначимо романтичне побачення… Скажімо, через три дні… Біля загсу… О шістнадцятій нуль-нуль… Як тобі така пропозиція?

… Таксі від'їхало, біля Славіна зупинився Гречаєв і, прикурюючи, неголосно мовив:

— О десятій його чекає Настя. Скільки часу туди їхати?

— П'ятнадцять хвилин..

— Добре, я в себе, на зв'язку, жду інформації…

Вийшовши від жінки, Кульков двері її квартири причинив обережно, до ліфта наблизився навшпиньки, натиснув на кнопку, витяг пачку «Салема», закурив, солодко затягся, і саме тоді Славін спустився з верхніх сходів на площадку.

— Униз?

— Так, — відповів Кульков.

— Я з вами. Можна?

— Ради бога.

Славін почухав кінчик носа, нахмурився:.

— Мені ваше обличчя страшенно знайоме…

— А мені ваше зовсім незнайоме, — відповів Кульков трохи роздратовано.

— Вас же Гена звуть? — спитав Славін, пропустивши його в ліфт.

Дверці зачинилися автоматично, Славін натиснув на кнопку першого поверху, кабіна плавно пішла вниз.

— Відрекомендуйтеся, будь ласка, — сказав Кульков, і в очах його щось раптом майнуло. — Я вас зовсім не пригадую.

— Може, я помиляюсь, — сказав Славін, посміхаючись. — Тільки мені здається, що це ви… Я з вами якось у преферанс грав… На Чорному морі… Років з двадцять тому, а може, й більше… Ви тоді були ще зовсім молоді…

— Цілком можливо, — погодився Кульков. — Для одних шахи, для других преферанс… Треті полюбляють більярд…

— Правильно, — сказав Славін. — Тільки одним преферанс на березі моря зійшов з рук, а інших затягали… Серед свідків у справі Пеньковського, здається, вас не було… А от я насилу викрутився…

— Ви мене з кимось сплутали, — спокійно сказав Кульков, але обличчя його почало спадати, — зразу, за одну лише мить щоки обвисли; шкіра пожовкла; вуха набрякли, відстовбурчились.

— Якщо ви не Гена, то, звичайно, я сплутав, — сказав Славін.

Ліфт, ледь здригнувшись, зупинився.

— Будь ласка, — трохи відкашлявшись, сказав Кульков, пропускаючи Славіна.

— Ні, будь ласка, ви, — Славін простяг руку, — я тут живу, а ви гість.

— Спасибі, — відповів Кульков; обличчя його пожовкло ще більше; ноги стали ватяними, він відчув, як дрібно тремтять коліна; але вийшов спокійно, з гідністю.

Славін одразу ж повернув у провулок; Кульков зупинив таксі.

— Ви можете повезти мене за місто? — спитав він шофера. — Я заплачу більше. Мені треба на дачу.

— Е, ні, — відповів таксист. — У мене зміна кінчається…

— Коли?

— Через годину двадцять…

— Ми встигнемо…

— Куди їхати?

— В Роздори, зовсім близько.

— Де це? По Мінському?

— По Успенці… Я заплачу вам, скільки скажете. Виручайте, товаришу…

— А потім куди?

— Ми повернемося в центр… Я живу в центрі, на Малій Бронній…

— Ну, а скільки покладете?

— Називайте ціну.

Таксист засміявся:

— Може, я півсотні скажу!

Кульков витяг із задньої кишені штанів гроші, дав шоферові:

— Спасибі, ви мене дуже виручили.

— Закурити у вас є? — спитав таксист.

Кульков оглянувся; машин не було; а що, коли той тип запам'ятав номер таксі? Ні, він же повернув за ріг; якби щось сталося, то за мною б ішла машина. А може, й дві. Це вдень можна не помітити, як за тобою стежать, а зараз будь-яку машину видно — фари. Заспокойся, сказав він сам собі; щастя, що це трапилося вночі; завтра мене вже не буде в Росії, аби тільки швидше виїхати за місто; додому заходити не можна; треба подзвонити дурепі; тільки придумати б щось путяще; придумаю…

Коли виїхали на Кунцевську дорогу, Кульков побачив у дзеркальці фари; здригнувся від жаху: попросив шофера пропустити, — засліплюють; їх різко обігнала чорна «Волга» з двома пасажирами; вікна відчинено, ввімкнено радіоприймач, передавали естрадний концерт, видно, їдуть у ресторан «Сосни».

На дачі він зразу ввімкнув світло, вийшов на город через чорний хід, підкрався до паркана, відкинув три листи шиферу, розгріб землю невеличкою сапою, вийняв з тайника цеглину, повернувся до кімнати, обережно відкрив звичайну вогнетривку цеглину, витяг звідти закордонний паспорт, пачку банкнотів — окремо долари, карбованці, марки НДР, — запхнув у кишеню маленькі вуса, які зразу ж змінять зовнішність, сховав у портфель окуляри в масивній роговій оправі; розбив ампулу з темною рідиною, накапав у каструлю, залив водою, старанно помив волосся, витер насухо, — через годину він стане зовсім сивий; помастив брови пальцем, змочивши його в тій же каструлі; решту вилив в унітаз, цеглину викинув у помийну яму, вимкнув світло й повернувся до машини.

— От і все, — сказав він, — їдемо до міста. Тільки не на Бронну…

— Ще кудись везти, чи що?! — обурився таксист. — Не можу, я ж сказав!

— Добре, пересадіть мене в місті на інше таксі.

— Це будь-ласка… В мене ж часу обмаль, — подобрішавши, пояснив водій, — нас, знаєте, як шпетять, коли запізнюємося?!

— Здогадуюсь.

Шофер пригальмував біля таксі, що стояло на Кутузовському проспекті.

— Спитайте, чи повезе? — порадив він. — Може, в нього теж перезмінка…

Молодий хлопець, що сидів за кермом, зразу погодився відвезти Кулькова в Шереметьєво, і, звичайно, спитав, чи заплатить пасажир за порожній рейс з аеропорту до центру.

… На Ленінградському проспекті Кульков попросив водія загальмувати біля кабінки телефону-автомата.

— У вас дрібні гроші є? — спитав він таксиста, вдаривши себе по кишенях. — Я… Мені потрібно по дві копійки…

— Багато?

— Три. А раптом автомат проковтне…

— Вам скільки разів треба дзвонити? — роздратовано запитав таксист. — Два чи три? Ковтає не ковтає, мене це не стосується…

— Три, три, господи! — сказав Кульков, усе ще відчуваючи, як його лихоманить. — Ось вам двадцять копійок, а мені дайте шість…

… Дружина вже спала, голос тривожний:

— Де ти, Геночко?! Я чекала тебе довго-довго й задрімала…

— Люба моя, я за містом, довелося спішно виїхати, чепе… Буду завтра вдень. Якщо подзвонить академік, скажи, що я в генерала, зв'яжуся з ним удень, нічого особливого, не лякай його і спи спокійно, моє сонечко…

— Справді нічого страшного не сталося?

— Справді, люба, я тобі сказав би… Цілую, моя радість…

Він став набирати другий номер — Роберта Юрса, два дзвінки по три гудки, сигнал тривоги; початок запасної операції «Ліберті», але йому не дали цього зробити: витягли з кабіни, зразу ж обмацали комірець сорочки, лацкани піджака, манжети, потім завернули руки за спину, він почув страшне, металеве клацання і тільки після цього побачив на зап'ястях наручники.

У таксі, на якому він їхав, його внесли, — ноги раптом немов одібрало, коліна наче вигнулися назад, здавалося, чашечки вискакують одна з одної…

… Той чоловік, що спускався з ним у ліфті, сидів біля водія, він обернувся до Кулькова, затисненого двома кремезними людьми, й посміхнувся:

— А ви кажете, що я вас з кимось сплутав, Гено… Ні з ким я вас не сплутав…

Кульков замотав головою, насилу проковтнув шорсткий клубок, що застряв у горлі, й сказав:

— Це якесь непорозуміння…

Славін зітхнув:

— Поки ми їдемо до нас, подумайте ось про що… Вас затримали за шпигунську діяльність… Це, сподіваюсь, ви зрозуміли? А коли не зрозуміли, то підполковник Гаврилов, — він кивнув на сусіда Кулькова, — пояснить вам, оперуючи статтями Карного кодексу…

— Ознайомтеся з постановою про арешт, яку санкціонував прокурор, — сказав Гаврилов.

— Ні, навіщо ж, — прошепотів Кульков, — я вам вірю.

Славін посміхнувся:

— На дачі ми вас, до речі, теж фотографували, коли ви паспорт з тайника брали… Перед вами стоїть дилема: або ви зараз же розповісте все, що маєте зробити для ЦРУ, — те, що ви вже зробили, ми знаємо; або завтра почнуться допити, й слідчі опрацьовуватимуть епізоди вашої справи, щоб передати до суду… Ви розумієте, що я кажу?

— Не дуже, — відповів Кульков, майже не відкриваючи рота, й повторив: — Сталось якесь непорозуміння…

— Годі вам, — зітхнув Славін. — Не ганьбіть себе. Пеньковський вас правильно вчив: програвати треба з гідністю.

Кульков похитав головою, підборіддя його тремтіло.

— Ні про яке шпигунство не може бути й мови… Після зустрічі з вами у ліфті я зрозумів: далі мовчати не можна… Я вирішив приїхати до вас і все чесно розповісти…

— Ви хотіли приїхати до нас на літаку? Вирішили з Шереметьєво прилетіти? — спитав Славін, не відводячи погляду від Кулькова.

Тільки не поспішай, сказав собі Кульков, намагаючись зібрати докупи клоччя думок, що вирували в голові; треба виграти час; тепер треба навчитися боротись — за кожну хвилину, де там хвилину, за часточку секунди треба боротися; Роберт правду казав: тепер усе залежить від мене; якщо я поводитимусь правильно, не сфальшую, операцію «Ліберті» буде проведено успішно; тут ідеться про твоє життя; ти повинен заспокоїтись, ти мусиш узяти себе в руки, ти сотні разів уявляв собі цю страшну мить, ти був до неї готовий, а зараз раптом дозволив собі отак зразу розклеїтися, не можна…

— Чуєте, у вас нема валідолу? — стиха запитав Кульков, ледве ковтаючи важкий клубок у горлі.

Чоловік, який сидів поруч, узяв його зап'ястя дужими пальцями, професіонально намацав пульс і став лічити удари, дивлячись на освітлену секундну стрілку свого годинника.

— Пульс трохи прискорений, — сказав він Славіну, — але серце працює без перебоїв.

— Дайте йому валідол, — звелів Славін.

Чоловік витяг металевий тюбик, висипав на долоню дві таблетки, поклав одну з них у рот Кулькову, порадивши:

— Тримайте під язиком.

— Я знаю, спасибі, — відповів Кульков, усе ще не маючи сили вгамувати тремтіння в підборідді. — Мій тато був сердечник, то я з дитинства знайомий з валідолом…

— Коли у вас наступний обмін інформацією з ЦРУ? — спитав Славін. — І де?

— Про що ви?! Який обмін?! При чому тут ЦРУ?!

— Кульков, ви можете розмовляти зі мною серйозно? — знову спитав Славін. — Невже ви думаєте, що ми затримали б вас без достатніх доказів?

— Ні, ні, що ви! Я знаю, як у нас неухильно дотримуються соціалістичної законності.

Славін розсміявся:

— Який ви політично грамотний… Я чомусь думав, що ви не тільки почнете зразу говорити, а й внесете пропозиції, аби хоч якось спокутувати свою вину.

— Вини немає, — заперечив Кульков. — Було допущено помилку, трагічну помилку, але ні про яку вину не може бути й мови… Життя зіткане з випадковостей, часом жахливих. Ми підкорені обставинам, які сильніші за нас…

— Як знаєте, — Славін одвернувся від нього; шия міцна, як у спортсмена; такі люди не здатні тонко мислити; треба триматися; його можна обіграти; зосередься, став благати Кульков, ніби звертався не до себе, а до когось іншого; зосередься ж!

Та коли машина в'їхала на тюремне подвір'я і його ввели до кімнати, зовсім без меблів, освітленої яскравою лампою, — світло холодне, якесь безсловесне, таких ламп немає на волі, коли прийшла людина в білому халаті й досить коректно, байдужим голосом запропонувала Кулькову роздягтися догола, оглянула порожнину рота, промацала анальний отвір, зазирнула у вуха, коли йому дали чужу сорочку, костюм, туфлі, але без шнурків, він раптом відчув у собі бездонну порожнечу й м'яко впав на крісло.

Привели його до тями досить швидко, і найперше він побачив схиленого над собою того лисого, який зустрів його в ліфті, а потім брав у телефонній будці й мучив розмовами в машині; у кожному слові крився якийсь жахливий таємничий смисл; біля нього стояли слідчий і прокурор; лисий назвав їхні прізвища, але Кульков не запам'ятав, у нього щось сталося з пам'яттю, слова немов проходили крізь нього, не затримуючись у свідомості…

— Що ж, мабуть, ви дуже притомилися, — сказав Славін. — Хочете відпочити?

… Кульков витягся на вузькій койці, закинувши руки за голову; найдужче його вразило те, що підлога в камері була паркетна, як дома, така ж тепла, чиста й добре на» терта.

Тільки б не думати про т е, сказав він собі; напевне, в них тут вмонтовано апаратуру, яка читає думки; перед очима близько й чітко виникло обличчя Пеньковського; іди собі геть, благав він; десь у Новосибірську вчений-психіатр фіксував на фотопластинку галюцинації шизофреніків; вони запишуть на якісь пластини, вмонтовані в ці стіни, обличчя Олега Володимировича, а це доказ. Замовкни ж, крикнув він собі й примружився, щоб відігнати видіння, але воно не зникало, а, навпаки, ставало дедалі виразнішим, наче Пеньковський сів біля нього на ліжко; точнісінько таким було його обличчя, коли, сумно і якось навіть співчутливо посміхаючись, він спіймав мене на тому страшному мізері, а грали по копієчці, сто сімдесят карбованців треба було викласти; забув примовку: «грати — грай, та відігруйся»; де взяти гроші, тільки-но інститут закінчив, вирвався в Сочі, і — на тобі!

Пеньковський тоді поплескав його по плечу, всміхнувся: «Віддаси борг у Москві, піди-но до тієї блондиночки, що лежить біля човна, поясни їй, хто я, скажи, що буду радий бачити її в себе в номері, щойно повернувся із Штатів, джинсики й кофточки її розміру лежать у чемодані, треба приміряти»… А знав же, що це Зоя, я її кадрив, усі це бачили, він — також… Боже, яке забуте, безжурне, молоде слово «кадрив»…

«Любий Гено, — сказав тоді Пеньковський, — слово «понт» стосується тих, хто молодший за вас і дурніший; зі мною «понт» не проходить, я граю в карти не для того, щоб мати ці гроші, а для того лише, щоб їх виграти; факт перемоги додає мені сили, це допінг, розумієте? Ви «понтер», ви завжди бундючитесь, навіщо? Кожен, хто стрибає через дві сходини, які ведуть нагору, ризикує зламати ногу. Ви кмітливий, але занадто азартний, скрутите шию, шкода…»

Кульков побачив його на другий день уранці; це було годині о шостій, ще тільки розвиднялося. Пеньковський вийшов на безлюдний пляж у коротенькому халатику, — стрункий, кремезний, хоч уже був немолодий, підморгнув йому якось задьористо, але водночас по-хазяйськи; всміхнувся: «Ваша подружка знає толк у любові, спритна й чарівна». Скинувши короткий, шовковий японський халатик, Пеньковський увійшов у море, пірнув під хвилю і поплив хорошим кролем, як професіональний плавець; метрів за двісті від берега перевернувся на спину і лежав так майже півгодини; вийшовши на берег, сказав: «Люблю самотність, Гено, а вона може бути лише на хвилях; суєтна земля повна двоногих ссавців, які видають звуки й дратують неосмисленістю рухів, суєта суєт і всяка суєта; ви в Москві з батьками живете?»

Навіщо я сказав йому про однокімнатний кооператив?! Промовчав би, понтер нікчемний, а я тоді думав: «Потрібна людина, із зв'язками, полковник, підштовхне…»

Кульков усе ще благав себе ні про що не згадувати, намагався уявити перисті хмари, — йоги рекомендують завжди думати про небо, ніщо так не заспокоює, як образ вічності, — але обличчя Пеньковського стояло перед ним, наче жах, нерухоме, пергаментне, в різких зморшках, із глибоко запалими, світлими, безжальними очима…

… У Москві вже, передавши Пеньковському ключ від квартири, Кульков сказав, що борг віддасть післязавтра; той кинув: «Якщо важко, можна й почекати, не горить». Коли приніс гроші, той запхнув їх у задню кишеню штанів, не лічив; міг би й відмовитися, дівок у мою квартиру водиш безплатно, а я сорок карбованців щомісяця плачу за кооператив із своїх ста сорока. І все-таки до академіка Криловського, — через третіх осіб, — підвів його саме він, Пеньковський, натякнувши, що поки Георгій Іванов біля старого, шлях нагору буде тяжкий; боріться за плацдарм, Гено, найголовніше в житті — це плацдарм; з роботи і з дому до нього не дзвонив, тільки з автомата; «про наше знайомство не треба нікому говорити, я людина з легенди, невидимка і, як справжня невидимка, маю силу; формула «ти — мені, я — тобі», звичайно, це відгонить чужокрів'ям, але ж буття визначає свідомість». Він ніколи не розмовляв серйозно, підсміювався, жартував, тільки очі в нього завжди були, наче в сліпого, зовсім нерухомі. Одного разу, коли Кульков поскаржився на те, що в магазинах майже зовсім зник сир, Пеньковський глянув на нього з подивом: «Ви на що замахуєтеся, мій дорогий? Ви класового ворога критикуйте, а свого не чіпайте, не треба, тим більше, я зробив так, що вас оформляють у Лондон, дуже цікаве місто». Кульков тоді з радощів приніс три пляшки коньяку, купив на базарі баранячих ребер, накрив стіл; Пеньковський пив, не п'яніючи, тільки очі втрачали колір, ставали водянистими, майже зовсім порожніми; вам одружуватися пора, Геночко, одруження — це обов'язок працівника, який може високо піднятись. І п'єте ви погано, не треба пити, коли не вмієте… Батько вашої приятельки Лідочки хто? Той самий Зорохов? Чого ж ви роздумуєте? Це ваш тил, думайте про майбутнє, людина ви азартна, ризикована, треба страхуватися…

Напередодні вильоту в Лондон Пеньковський дав Кулькову триста доларів: «Привезіть мені леза, я голюся тільки «жилетом». Зайдіть у «Селфріджес», купіть мені лосьйон, називається «Джентльмен», на решту — подарунки нареченій, гроші сховайте в задню кишеню, гадаю, вас не оглядатимуть».

А якщо? Кульков не зразу наважився запитати про це, але не стримався, він весь був напружений, що не кажи, а перший виїзд, та ще й у Лондон, збожеволіти можна…

«А якщо? — задумливо мовив тоді Пеньковський. — Припустимо, вас оглянули. Знайшли триста доларів. Що ви відповісте? Ну, швидко, там часу на обдумування не буде…»

Кульков ковтнув клубок (не такий, як зараз, менший), у горлі пересохло, язик був шорсткий і немов заважав йому, став дуже довгий, чи що… Ну, не знаю, скажу, що хотів купити Лідії Василівні Зороховій подарунок на весілля, позичив у знайомого дипломата…

«А як звуть того дипломата? — запитав Пеньковський. — Вас звинуватять у брехні, й життю кінець, Геночко. Якби у вас справді був знайомий дипломат, котрий повернувся з відрядження й продекларував гроші, тоді інша річ, але, як мені відомо, ви ще не обзавелися такими приятелями… Ну, мій друже, коли уявити собі найгірше, то кажіть, що зелень купив у спекулянта. Що ж, карайте, але заради любові на все підеш… Тільки, ні імені, ні прізвища не знаю, запропонували в «Націоналі», дуже хотів привезти сувеніри нареченій, покірної голови й меч не бере… Якщо ви назвете моє прізвище, то вам просто не повірять… Чи переконаєте? Ото ж бо й воно, не зважитесь, ви спритний хлопець, у вас є досить міцний, гутаперчевий стрижень… Дивно, що ви трохи мляво мислите, я думав, ви заперечите мені, коли я сказав про задню кишеню штанів, навіщо марно рискувати, коли саме ви нестимете портфель академіка Криловського, в нього дипломатичний паспорт, оглядові не підлягає, там і місце грошам, невже не ясно?»

Перед другим відрядженням, до Женеви, Пеньковський дав Кулькову п'ятсот доларів: розрахуємося; вкиньте листа; це вже ділове доручення, розумієте? Я ж недарма ходжу під погонами, про рід моєї роботи, мабуть, здогадуєтесь, питання погоджено, але, подалі від гріха, пронесете через кордон, як і перший раз, у речах академіка.

Листа було опрацьовано: ті, хто його одержав, могли зразу впевнитися, розпечатували невинне послання чи ні. В ЦРУ з'ясували, що не розпечатували і не доторкувались; рибка клюнула.

У Відні його напоїли, викрали папку з документацією, дали час для паніки, спостерігали, як поводитиметься; зрозуміли, що ось-ось розвалиться; в номер зайшли без стуку, з відмичкою; «Геннадію Олександровичу, не робіть дурниць, ось ваша папка, у повній цілості; працювали з нею в рукавичках, відбитків пальців немає, можете не бентежитись, однак ви вчинили службовий злочин, передавши нам надзвичайно секретні документи, за це судять; не подумайте просити тут політичного притулку, — ми це передбачили, буде зроблено так, що вас видадуть як ґвалтівника і злодія; повертайтеся додому й спокійно собі працюйте: ми вас не турбуватимемо; вкиньте у поштову скриньку в Москві ось цю листівку, інших прохань немає, до побачення».

Всі контакти й телефонні розмови Кулькова тієї ночі та й уранці перед вильотом контролювалися ЦРУ; листівка в Москві надійшла за призначенням, у чужих руках не побувала, не беручи до уваги листонош, — розвідка знає багато прийомів, які дають змогу перевірити завербованого…

Пеньковського відтоді він не бачив; полковник жодного разу не подзвонив, на холостяцькій квартирі більше не з'являвся, немов кудись зник; номера його телефону Кульков не знав та й не хотів дізнаватись, ліг на грунт, зустрічей уникав, невдовзі одружився, на весіллі не випив навіть шампанського; коли прочитав повідомлення в газеті про арешт Пеньковського, став сірий, зліг у лікарню, — тяжка стенокардія; на допит його жодного разу не викликали; через півроку після того, як Пеньковського розстріляли, оформили на поїздку до Мексіки: відмовився, посилаючись на хворобу; через три місяці передбачалася поїздка в Берлін, там не страшно, свої; в готелі «Бероліна», коли він сидів у вестибюлі за стойкою бару й пив каву, біля нього з'явився той, хто розмовляв з ним у Відні; «Геннадію Олександровичу, ви сьогодні о десятій годині вечора підете погуляти… Конференція ж має закінчитися о сьомій? Отже, час зручний, зустрінемось біля вітрини взуттєвого магазину на Александер-платц, на другому поверсі, ви там були вчора в цей же час».

Кульков зразу відчув у роті такий смак, немов смоктав мідну ручку при вході у свою кімнату; до речі, він згадав, як хлопчиком насмоктався, потім блював два дні; другим невідчепним дитячим спогадом було те, як він умовив Колю Шуригіна разом усунути ножиці в штепсель: «Тільки ти мене ззаду обніми, а то одному страшно». Коля тоді розбив потилицю, чомусь його вдарило струмом дужче, ніж самого Гену, адже коли не сам — не так страшно, справді, гуртом добре й батька бити.

Повернувшись у номер готелю, Кульков відкрив портфель, витяг пам'ятку, видану учасникам конференції; серед інших телефонів був і посольський, радника з питань науки і техніки; зняв трубку; що буде, те й буде; а що буде, спитав себе… Ну, не посадять, це так, але життя пропало! Доведеться скніти десь у провінції, жодної перспективи, тління… Чому, заперечив він сам собі, мною можуть зацікавитись, почнуть гру, все піде, як ішло, адже я сам усе скажу… Але тебе запитають і про Відень, почув він інший, сухий голос, чимось схожий на байдужий, спокійний голос Олега Володимировича. І тобі доведеться признатися, що надзвичайно секретні документи були в чужих руках, і ти нікому не сказав про це… Випити б зараз, висмоктати склянку оковитої, а там або пан, або пропав… «У житті багато виграшів, — почув він тоді голос Пеньковського, — лише програш один, Геночко; я фронт пройшов, знаю, що кажу. Ми народилися для того, щоб умерти; поки живемо, треба брати все, що можна; солодкого часу відпущено років десять, щонайбільше двадцять; спочатку школа, потім інститут, а далі у люди вибиваєшся, от тобі вже й сорок… А в п'ятдесят п'ять печінка починає набрякати і бантик звисає; животіння, затаєне чекання смерті…»

Кульков тоді так і не набрав номера телефону посольства; пішов на Алексаидер-платц, піднявся на другий поверх, залитий мертвотним світлом неону, втупився поглядом у вузьконосі туфлі з м'якої, майже лайкової шкіри, дуже дорогі, «саламандра», нічого не вдієш, фірма, хочеш не хочеш — плати.

Той зупинився біля нього, обнімаючи молоденьку жінку; говорив немовби їй, ніжно схилившись до її шиї, а насправді він звертався до нього, Кулькова: «В Москві ми вас не турбуватимемо; зустрічатимемося під час відряджень; ми дбаємо про вашу безпеку не менше, ніж ви, а більше; ми репрезентуємо ті сили в Штатах, котрі, як і ваша країна, зацікавлені у збереженні миру; обмін науковою інформацією має грунтуватися на довір'ї; пора огидного шпигунства минула безповоротно; і у вас у країні і в нас є голуби і яструби; ми представляємо групу голубів; не думайте, що нам легко, — реакціонери і праві ультра дуже й дуже сильні; сліпі, одержимі люди; боротися з ними можна тільки одним — правдою, абсолютно конфіденційною інформацією; сьогодні, коли ви повернетесь, до вас у номер зайде чоловік і, вибачившись, — переплутав поверх, — одразу вийде. Він залишить вам портмоне, ви там знайдете все, що потрібно: карту «амерікен експрес» покладіть у кишеню піджака, це не пачка банкнот; інструкції спалите; до побачення, Геннадію Олександровичу, всього вам найкращого, до зустрічі. І, будь ласка, після повернення зразу ж сідайте за дисертацію, недаремно у вас кажуть — без паперу комашина, а з папером ти — людина…»

У Москві до нього підійшли тільки один раз, напередодні зустрічі Брежнєва з Картером у Відні; працював шість днів, потім «консервація», і ось цей страшний дзвінок два тижні тому, тайники, гарячкові запитання Про ракетний потенціал: «Не може бути! Уточніть! Кількість ракет має бути значно більша! Зробіть усе для з'ясування істини!»

Якщо тут, у цій камері, записують думки, ще з більшим жахом сказав собі Кульков, якщо вони знають, як фіксувати думки й видіння, я загинув… Але ж усе одно лишається варіант «Ліберті!» Тільки про це тут думати не можна! Це ж порятунок! Промінчик надії! Мене повинні водити на прогулянку, я обдумаю все саме під час прогулянки, в дворі вони не можуть прочитати моїх думок! «Ліберті», повторив він собі; мовчи й розслабся; операція «Ліберті»; якщо чекістам вигідно, щоб я був мертвий, то ті, на Заході, хочуть мене бачити живим…

Пеньковський присунувся ще ближче, посмішка його була моторошна, беззуба, а він же так стежив за ротом, щомісяця бував у дантиста, довго роздивлявся зуби в дзеркалі, оскалюючись своєму відображенню, немов розлючений пес; «Геночко, навчіться витрачати гроші, не можна все життя жити за чужий рахунок; не обідніє рука дающого; все розумію, збираєте гроші на машину, робите подарунки подругам, але про пас заговорять, як про скнару, це відштовхує людей, — тільки гусарам симпатизують; і не будьте таким догідливим, виховуйте в собі самоповагу; коли вже не можете не догоджати, то хоч робіть це з гідністю, не метушіться, та ще так дріб'язково… Признайтеся, ви зненавиділи мене, коли довелося розплатитися за програш у карти подругою? Не зліться, не треба, це психологічний текст. Я належу до породи колекціонерів, мене тішить збирання людського гербарію, — відчуття спокійної зверхності… І ніколи не питайте прямо про те, що вас цікавить, — це насторожує людей… Коли граєш у пульку, можна підкидати будь-які запитання, але не натискайте, мовчання часом найкраща відповідь, тільки треба бути високо компетентним, щоб уміти оцінювати смисл мовчання, зачаєну суть, приховану в ньому… Я вам симпатизую, Геночко, ви мій антипод, тож запам'ятайте: валити, критикувати, патетично боротися за правду залишіть для невдах; більше цитат з передовиць, не бійтеся бути з усіма, тільки це дасть вам можливість відчувати велич внутрішньої свободи… До речі, ваш колишній однокурсник Георгій Іванов справді геніальний? Чи це базікання? Воістину геніальний? Дивно, мені здається, що пора індивідуальної геніальності скінчилася, та й світ зробився страшенно заздрісний; помітили, в Штатах тепер працюють цілі інститути, які планують науку й зовнішню політику; суспільства, що поглинають особистість, розчиняють її в собі; воістину, зверхність тепер можлива тільки в самовідчуттях; уві сні часто літаєте? Жаль, я кожну ніч ширяю… І, будь ласка, Геночко, не наслідуйте піжонів, які вештаються по вулиці Горького, уникайте пристрасті до іноземних штанців та галстучків; носіть «москвошвей»; вас ставитимуть за взірець і висуватимуть по роботі; скромність прикрашає людину…

Кульков тоді наважився спитати: «А ви, Олег Володимирович?» Той засміявся: «Голубе мій, я — Пеньковський… Вслухайтесь тільки: «Пень-ков-ський». Займіть моє становище, проживіть моє життя, — тоді валяйте, це буде стиль, дивацтво, примха…»

Кульков схопився з ліжка; ковдра була сіра, якась нежива, тхнуло карболкою, — як на таке шорстке можна класти жінку; про що я, подумав він розгублено; я божеволію, яка жінка! У мене в скронях дзвенить! Я ж у тюрмі! Я в кутку! Почався відлік секунд до тієї, останньої, коли вони зав'язуватимуть мені очі чорною ганчіркою, і хтось незнайомий, але така, як і я, людина, підніме пістолет і вистрілить мені в лице, і куля розірве кістки, бризне на сірі стіни криваво-жовтий мозок, біль буде нестерпний, безнадійний…

— Нііііііііііі! — закричав Кульков. — Нііііііііііііі!

Двері відчинилися, ввійшов високий на зріст сержант з вилицюватим, веснянкуватим обличчям, спитав байдужим, казенним голосом:

— В чому справа?

— Мені погано, — простогнав Кульков, — зупиняється серце. Вас як звуть?

— Мене звуть контролер, — відповів сержант і вийшов з камери; світло було мертвотне, голубувате; Кулькову здалося навіть, що воно зберігає в собі запах прілого, гнилого листя; так пахло на дачі в зятя на початку квітня, коли шофер Матвій Савелійович приїжджав спалювати торішнє листя, згрібаючи його граблями з величезної ділянки, на якій росли сосни і молодий березняк…

Концепція — I

Центральному розвідувальному управлінню США.

Цілком таємно.

Тому, кого це стосується…

… Саме так починалися всі шифрограми, що надсилалися радником американської делегації Макгоні, які він писав зразу після того як у Женеві закінчувалось засідання радянської та американської делегацій по обмеженню озброєнь.

Абсолютно автоматично телеграми Макгоні розписувались директором і на ЗДРО, — святая святих ЦРУ (через годину зміст чергового повідомлення з Женеви вже знали президент корпорації Сем Пім і його найдовіреніше оточення).

… Керівник делегації надсилав свої звіти в державний департамент; там телеграми вивчали, аналізували на комп'ютерах, робили необхідні виписки й доповідали Білому дому того ж дня (але з повним текстом мав можливість ознайомитись і президент «Авіа Корпорейшн», той, з якого Юджин Кузані писав образ старого сера Пітера).

Другий радник надсилав свої телеграми в Пентагон, третій — у міністерство фінансів; з усієї цієї величезної за своєю насиченістю й обсягом інформації треба було вичленити головне, основоположне, співвіднести це з ситуацією в сенаті й конгресі, на біржах світу, з думкою провідних газет, проконсультувати окремі питання з керівниками цілого ряду урядів країн НАТО і практично того ж дня відправити певні рекомендації в Женеву, якими й належало керуватися делегації; так звана «свобода русла»; ріка може нести свої води, але береги все-таки стоять цементно, ніяких відхилень од визначеного напрямку!

«Позиція російської делегації, — повідомив того дня Макгоні, — при всій її жорсткості має такі пропагандистські достоїнства, що — в разі припинення переговорів — громадськість Західної Європи (до речі, не тільки ліворадикальна і центристська, а й помірковано консервативна, що традиційно орієнтується на союз із Сполученими Штатами) неминуче звинуватить ще в одному заморожуванні діалогу адміністрацію.

Ретельно вивірені тексти заяв росіян, причому не тільки керівника та його заступників, а й наукових експертів, мають у собі деякі елементи концептуальної переваги над нашою позицією.

Склалася альтернативна ситуація.

Або ми повторюємо трагічну помилку президента Картера й дозволяємо собі непростиму розкіш іти на повідку в Кремля, або ж ми, як і раніше, усвідомлюємо, що діалог з Москвою можливий лише в тому випадку, якщо у нас є реальна перевага в ракетному потенціалі.

Саме тому я змушений повторити: ті матеріали, які ви надсилаєте мені, на жаль, не містять вибухового моменту; вони, — в тій чи іншій мірі, — збігаються з даними, що їх одержали НСА, справді свідчать про серйозну ядерну могутність росіян, але не дають підстав говорити про прихованість воєнного приготування Москви, яка хоче заспокоїти Америку словами про мир, а практично має намір, як і досі, утримувати свою стратегічну перевагу, особливо на Європейському континенті.

Саме тому я повторюю: для того щоб ми тут вели свою лінію, не боячись за пропагандистські втрати, яких можна завдати Сполученим Штатам у разі одностороннього заморожування переговорів, конче потрібні якісно нові документи, одержані оперативним шляхом з Росії.

Я наполягаю на цьому ще й тому, що в Женеві існують різні думки з приводу можливого завершення переговорів: принаймні голова делегації, як мені здається, був би не проти одержати Нобелівську премію миру, а її дають за підпис на угоді, складеній на крейдяному аркуші паперу, і аж ніяк не за безперечну твердість.

Макгоні».

«Женева,

Місія США при ООН.

Резидентура ЦРУ.

Цілком таємно.

Чарльзу Макгоні.

Вам потрібно скоригувати стиль і манеру поведінки, бо довірена агентура повідомила, що серед ряду членів нашої делегації зафіксовано розмови про вашу «надмірно» жорстку позицію. До того ж така «жорсткість» пов'язується з незмінною концепцією ЦРУ.

Матеріали з Росії, яких ви так чекаєте, вважаючи, що саме вони вирішать долю зустрічі в Женеві на рівні делегацій по роззброєнню, найближчим часом буде Вам передано.

Просимо конкретизувати, які аспекти в такій документації справлять найбільше враження в бажаному нам напрямі?

ЗДРО».

«Центральному розвідувальному управлінню США.

Цілком таємно.

Тому, кого це стосується.

Інформація, що може вразити тих, хто акредитований при Європейському центрі ООН в Женеві, гранично проста: «незважаючи на переговори, які відбуваються тут, незважаючи на слова росіян про необхідність «збереження миру», в Москві саме зараз розробляються плани модернізації ракетно-ядерного потенціалу Рад, розміщеного не тільки в ЧССР і НДР, а й у всій західній частині Росії.

Для того щоб не розшифровувати агентури, котра працює над одержанням такої документації, оголосити це повідомлення може Дріггер, який представляє на переговорах НСА, а це не е Тут особливим секретом.

Оптимальний варіант я, звичайно, бачу в переході на Захід такої людини з Росії, яка могла б зробити відкриту заяву для проси ії телебачення з цього приводу.

Подібна акція заморозить ідею переговорів з росіянами на найближчі три-чотири роки — строк, цілком достатній для того, щоб реалізувати наші плани розгортання оборонних систем ракет-носіїв у космосі.

Щодо моєї манери поведінки, то я не маю наміру її коригувати, як не можу змінити свого переконання в тому, чому я віддав усе своє свідоме життя.

Коли те, що я відмовляюся «скоригувати поведінку», робить моє перебування в Женеві небажаним або, ще гірше, таким, що завдає бодай найменшої шкоди інтересам країни, прошу прислати мені заміну.

Чарльз Макгоні».

Робота — VIII

— Чаю хочете? — спитав Славін, весело дивлячись на Кулькова, коли контролер — після істеричного зриву в камері — привів його в кабінет підполковника Гаврилова, де працював слідчий.

— Якщо можна, кави, — відповів той розгублено: такою несподіваною була посмішка на обличчі цього кремезного лисоголового чоловіка.

— Маю тільки розчинну. Але дуже хорошу, бразільську…

— Дякую. Без цукру, будь ласка, — попросив Кульков.

— Є сахарив.

— Ні, спасибі.

— Добре, зробимо гірку, — погодився Славін. — Скільки ложок класти? Майте на увазі, дуже міцна, а ви скаржилися на серце…

— Тоді одну, якщо можна…

— Можна, а чого ж… Слідчий вийшов з кабінету.

— У вікно стрибати не маєте наміру? — запитав Славін, підвівшись з крісла. — Не раджу, гулю наб'єте, бо скло в нас непробивне.

— Я дуже люблю життя, — тихо сказав Кульков. — Навіщо ж мені стрибати у вікно?

— Можете спробувати все-таки, — посміхнувся Славін і, розливши каву в чашки, подав Кулькову.

— Дуже смачно, — діловито сказав той, відсьорбнувши ковток. — Зразу пригадав Гагру…

— Ви ж не дуже любили Гагру, як мені відомо? Більше Сочі.

— Це в молодості. Тепер я мрію побути в Гагрі…

— Так, місце чудове… Ви до мене попросилися тому, що в камері дуже страшно? Особливо на самоті зі своїми думками?

— Скажіть, — задумливо почав Кульков, — закон про те, що людина, яка роззброїлася, покаялась, звільняється від кари, справді має силу, чи це було нам потрібно з метою пропаганди?

Трохи сторопівши, Славін перепитав:

— «Нам»?! Ви сказали: «Це потрібно нам»?!

— Я ще не навчився відділяти себе від суспільства, — зітхнув Кульков. — Постарайтеся зрозуміти мене правильно. Якщо на терези покласти те, що я зробив для підвищення обороноздатності країни, і протиставити цьому інформацію, якою обмінювався з колегами по науці в ім'я ідеї домовленості між нашими країнами, то, запевняю, рахунок буде на мою користь як громадянина, члена нашого соціалістичного суспільства.

— Ви ще, мабуть, не прийшли до тями, Геннадію Олександровичу. Ви плетете нісенітницю, пробачте за різкість. А вам є що сказати мені по суті справи, особливо в зв'язку з останнім запитом із Ленглі., Адже ви й самі трохи розгубились, розшифрувавши його, хіба не так? Пригадуєте текст?

— Який саме ви маєте на увазі?

— Послухайте-но, ви боретеся за кожну секунду, — сказав Славін, і ці слова приголомшили Кулькова, бо лисий повторив те, про що він сам думав під час арешту; справді, вони винайшли щось таке, що записує думки, ще з більшим крижаним жахом подумав Кульков; тільки б не згадувати того! Не можна! Загибель! Кінець!

— Ви боретесь навіть за долю секунди, — повторив Славін, з подивом зауваживши, що Кульков розплескав каву — так затремтіла мого тонка рука з гарно обробленими нігтями. — Може, я неправильно сказав? Ви поправляйте мене… Допит поки що не почався, я не слідчий, зі мною можете розмовляти… Вам підполковникові Гаврилову доведеться відповідати… На кожне запитання… Можете, звичайно, відмовлятися, брехати, але ми знаємо правду, Геннадію Олександровичу, всю правду… Ось у чому річ.

— Ні, ви не знаєте всієї правди, — відкашлявшись, заперечив Кульков. — Це тільки від мене залежить, відкрити вам її чи ні. Зате під нас залежить інше: зберегти мені життя чи позбавити мене цього дару…

— Вважаєте, що п'ятнадцять років у камері — це життя?

— Не поспішайте засуджувати мене на п'ятнадцять років. Я ж недаремно запитав вас: чи діє досі закон про тих, хто розкаявся і роззброївся?

— Діє. Ми не притягуємо до суду шпигуна, який одразу прийшов до нас і в усьому зізнався. Але, Геннадію Олександровичу, ви ж до нас не прийшли… Нам довелося самим брати вас…

— А це як подивитись… Я ж їхав до вас, щоб повинитися… А ви поспішили мене заарештувати…

— Повторюю, чека не в Шереметьєво…

— А коли в Шереметьєво сьогодні вночі мала бути та людина, в якій ви зацікавлені куди більше, ніж у мені? І я хотів приїхати до вас не з порожніми руками? А з тим, хто знає весь ланцюг? Що ви скажете на це?

— Я відповім, що пропозиція варта уваги. Ми, звичайно, не без інтересу познайомилися б з тим, хто знає ланцюг, але, погодьтеся, з нашою допомогою, — якби ви звернулися до нас своєчасно, — це можна було б зробити значно професіональніше.

— Будь ласка, постарайтесь мене зрозуміти… Якщо ви погодитеся з моєю версією, що я їхав до вас добровільно віддати себе в руки наших славних органів, моє становище дасть мені змогу — в цьому разі — принести нашій справі максимальну користь…

— Нашій справі, — замислено повторив Славін. — Ось що я вам скажу, Геннадію Олександровичу: хочете бодай чимось спокутувати свою провину, — говоріть. Якщо маєте намір торгуватися, — не вийде. При всьому моєму певному ставленні до Пеньковського мушу повторити: він програвав з гідністю…

— І жодним словом не обмовився про мене, про Гену…

Це вже дещо, подумав Славін; утнув добряче, отже, оговтався.

— Чому ви впевнені в цьому?

— Якби не так, то ви давно мене знайшли б.

— Резонно, — погодився Славін. — Ще кави?

— Так, якщо це вас не обтяжить.

— Коли у вас вихід на черговий зв'язок?

— Ви ж сказали, що вам і це відомо…

Славін кивнув:

— Ми сфотографували текст, який ви заклали в «Націоналі», зберігши при цьому слід вашого пальця.

Кульков знову відчув у горлі твердий клубок і ледве проковтнув його.

— Але ж ви розумієте, я можу написати те, що нам вигідно, а можу взагалі нічого не писати. А вам же треба взяти на гарячому ту людину, яка забиратиме інформацію…

— Резонно, — знову погодився Славін. — Дуже добре мислите. Ваші пропозиції?

— Я їх уже вніс.

— А я вам відповів: говорити з вами я згоден, торгуватися — не мій фах. Якщо вважаєте за потрібне якось спокутувати свою вину, — валяйте. Не хочете — ваша справа. Головне завдання ми виконали, перекрили витік інформації, справу закінчено.

— Згоден, — сказав Кульков. — Правильно. Але я готовий запропонувати вам свою допомогу в грі проти ЦРУ.

— Давайте сформулюємо ситуацію інакше, Геннадію Олександровичу: якщо керівництво дозволить мені залучити вас до операції, я продумаю можливість вашого використання… Але, признаюсь, я не дуже впевнений, що мені це дозволять… Ви занадто заплямували себе… І діяли цілком свідомо багато років… Називатимемо речі своїми іменами: спочатку ви зрадили цю країну, нас… Тепер ви пропонуєте зрадити тих, на кого працювали.

— Ми ж не на зборах, — облизнувши пошерхлим язиком пересохлі губи, сказав Кульков. — Я пропоную викрити тих, хто шантажем примусив мене схибити з того шляху, на якому я стояв.

— Закон гарантує вам тільки одне: слідство і суд ретельно розберуться в усьому, що було до цієї ночі. Але ні слідство, ні суд не пройдуть мимо того, що може статися після сьогоднішнього ранку… Давайте пропозиції, я готовий слухати…

— Можна глянути в запитальник, найостанніший, який ви розшифрували? — спитав Кульков.

— Ви маєте на увазі той, що ви взяли у тайнику вчора вночі?

— Я забув, о котрій годині… Я згадаю, коли ви покажете мені розшифрований текст…

— Ви нічого не забули, — сказав Славін. — Ви пам'ятаєте час з точністю до хвилини… Ви хочете перевірити, чи справді ми знаємо все, чи беремо вас на бога.

— Ви маєте право думати так, як вважаєте за доцільне… Я сказав те, що хотів сказати неодмінно…

Славін вийшов з-за столу, відкрив сейф, вмонтований у стіну, попорпався в папках, витяг одну, синього кольору, поклав її на стіл, погортав сторінки, вийняв два аркуші, скріплені пластмасовою червоненькою скріпкою, і подав Кулькову:

— Це?

Обличчя Кулькова знову потекло, коли він перебіг сторінку; знають усе! Читали всі запити з Ленглі! Оце так жах! Але ж вони не читали моєї відповіді! А тільки це може бути доказом! У цьому мій порятунок!

— Так, — сказав нарешті Кульков. — Це.

— От бачите, — зітхнув Славін і, поклавши руку на папку, мовив: — Тут ціла брошура: «Що ЦРУ хоче знати, — особливо під час женевських переговорів, — про ракетний потенціал Рад».

— Але у вас немає другої такої брошури. З такою ж разючою назвою: «Що ЦРУ дізналось, — під час женевських переговорів по роззброєнню, — про ракетний потенціал Рад».

— Чому ж? — Славін знизав плечима. — Є.

Він знову підвівся, підійшов до сейфа, вийняв звідти невеличкий конверт, повернувся й поклав на стіл:

— Ознайомтесь.

Кульков витяг з конверта запальничку «П'єр Карден»; обличчя потекло ще зриміше; замість щік — капшуки, під очима — западини, як у старого, що вийняв на ніч з рота міст, жодного зуба, шамкотлива порожнеча.

— Та ви сміливіше, Геннадію Олександровичу, сміливіше, — підштовхнув його Славін своєю несподіваною посмішкою, трохи навіть хлоп'ячою. — Ви ж знаєте, як поводитися з цією камерою… Ми проявили всі сімдесят два кадри, ось вам лупа, читайте, ваша робота, ви ж документи клацали, не я…

— У вас немає сигарети?

«Відчувши шок, зразу ж просіть у них сигарету», — згадав він слова Роберта, який інструктував його з операції «Ліберті», коли вони зустрілися в Цюріху, в барі на Бангофштрасе; «це точна ознака того, що ви похитнулися, вони це з'їдять, а вже після цього починайте поетапно цідити інформацію, зберігаючи головний козир на самий кінець».

— Давно курите? — спитав Славін.

— Після того, як зустрів Олега Володимировича.

— Дивно… Я опитував ваших шкільних та інститутських знайомих, вони казали інше.

— Та скільки ж років минуло, могли забути…

— Гуляєва пам'ятаєте?

— Хто це?

— Ігор Гуляєв…

— Я його не знаю.

— А він вас знає. Сидів за партою позаду вас. На вечорі у вашій чоловічій школі він потанцював з Лідою Кирєєвою. Ви до неї залицялися, так? Ви штовхнули Гуляєва із сходів через цей танець… Бідолаха зламав ногу… Він запевняє, що ви в дев'ятому класі вже курили… Сигарети марки «Ароматні», двадцять копійок пачка…

— Я нікого не штовхав зі сходів…

— Ви і Проскуряк, був такий вуркаган. Ви його з собою привели, пляшку йому купили… Невже не пригадуєте?

— Тепер про мене можна говорити все, що завгодно…

— Ми пліток не збираємо, Геннадію Олександровичу… Наприклад, ваш колишній декан, Антон Гаврилович, був дуже захоплений вами: «надія адміністрації, борець з прогульниками, ніхто так, як Гена Кульков, не вмів провести персональної справи проти порушників моралі»… Я погортав ці документи, ви завзято виступали, Савонарола…

— Як я зрозумів, сигарет у вас немає? — Кульков знову облизав пошерхлим язиком пересохлі губи. — Шкода…

— Ну, чому ж, є. Які хочете? Я помітив, вам більше подобаються ментолові «Салем».

— З більшим задоволенням я закурив би «Памір»… Були такі сигарети в дні моєї молодості, чорний тютюн, як «галуаз», тільки коштували дешевше, десять копійок за пачку, якщо не зраджує пам'ять…

— Є й «галуаз», — сказав Славін. — На вибір.

— Тоді, будь ласка, «галуаз»… Мені дуже хочеться саме «галуаз».

Він затягся, жадібно ковтаючи дим, заплющив очі, ніздрі його на якусь мить затремтіли, немов у кокаїніста, стали білими, хрящуватими; тільки не поспішати, благав він себе; я поводжусь правильно; цей лисий, не відаючи про це, допомагає мені; найдужче я боявся натиску, крику, наполягання відповідати; це — вайло, інша порода, тупо мислить, різьба по дубу; я відчуваю удачу, він піддається…

— Так от, — затягшись іще раз, Кульков відкинувся на спинку стільця, — я ж цих даних не послав… Та й вони не припали б — судячи з останнього запитальника — до смаку тим, кого цікавить ракетний потенціал Бать… Радянського Союзу…

— Своєчасно виправились, — сказав Славін. — Слово «Батьківщина», сподіваюсь, ви згодні, зараз прозвучало б трохи цинічно.

— Так, я змушений з цим погодитись. Але — хоч вірте, хоч ні — я був, є і залишусь патріотом Росії…

— Якої? — спроквола запитав Славін. — Генерал Власов теж проголосив себе істинним патріотом «матінки Росії», — без комуністів, комсомольців, профспілкових активістів, — а їх, активістів, майже сто мільйонів, ну і, звичайно, неповноцінних євреїв і циган.

— Я ставлюся з презирством до Власова, даю слово…

Славін подивився у вікно; треба було хоч на мить абстрагуватися від цієї людини; погасив у собі гнів, неголосно сказав:

— Ми відхиляємося від основного, чи не так? У мене буде важкий день, та й вас, мабуть, запросять на допит… Ідіть краще в камеру і спробуйте заснути.

Кульков похитав головою:

— Ви не дозволяєте мені сказати те, що я мушу сказати… Подивіться запитальник і прочитайте ті документи, які є в мікрофільмі. Дані, котрі я пересилав американським ученим…

— Кому, кому?! — вразився Славін. — Ученим?

— Звичайно, Не ЦРУ ж, — відповів Кульков, ковтаючи клубок. — Я обмінювався інформацією з ученими — противниками ядерної конфронтації, у цьому вся суть. Люди, котрі одержували мою інформацію, були і залишаються на тій позиції, що ми і Штати маємо однаковий потенціал ракетних потужностей… А яструбів, які верховодять у Вашінгтоні, така правда не влаштовує… Судячи з останнього запитальника… Яструби підштовхують мене до того, щоб я завищив рівень ракетного оснащення Бать… Союзу… Вони зацікавлені в тому, щоб я передав не об'єктивну інформацію, а чутки, які грунтуються на моїх розмовах з військовими керівниками й провідними конструкторами… Мені здається, їх би влаштували навіть вигадані бесіди, аби тільки я передав те, на що вони натякають в останньому запитальнику.

— А що б ви зробили, якби ми не заарештували вас?

— Я продовжував би передавати об'єктивну інформацію… Я усвідомлюю те, що в полум'ї ядерної конфронтації переможців не буде.

— Взагалі, ви, як я бачу, всі ці роки вели патріотичну роботу, га? — не стримався він. — Певна форма боротьби за мир, хіба не правда?

— Даремно ви іронізуєте… Внутрішньо я виправдовував те, що сталося, тільки цим. Так, вони спровокували мене, так, я не знайшов мужності повинитись… Але потім я зрозумів, що мені треба робити. І боровся з їхніми яструбами, як міг… Я передавав їм тільки те, що так чи інакше було їм відомо внаслідок роботи їхніх супутників…

Славіна кортіло доповнити: «шпигунів», але він стримався, відчуваючи, що Кульков підходить до головної частини гри; він не помилився.

— Я певен: та інформація, якої вони чекають, пов'язана з переговорами в Женеві, — вів далі Кульков. — Гадаю, вони мають намір торпедувати переговори, спираючись, зокрема, на мою інформацію. Я їм такої можливості давати не збираюсь…

— Пропозиції? — знову повторив Славін.

— Дозвольте мені закласти тайник у неділю… З об'єктивними даними, а не з тим, у чому вони зацікавлені… Вони зразу ж надішлють чергову радіограму, ми її прочитаємо…

— Ми її прочитаємо, — повільно повторив Славін. — А що? Цікаво… Пишіть заяву, понесу нагору, чекатимемо рішення…

— Ви ж напевне фіксуєте нашу розмову… Невже цього не досить?

— Запис нашої розмови прослухають аналітики, Геннадію Олександровичу. Вони вичислять, у яких пунктах нашої розмови ви брехали, а де відкривали правду… Але, як кажуть, діло любить форму… Пишіть… аби потім не було розмов, що я вас примушував, погрожував, катував… Пишіть, ось ручка.

… Ранок — для бурхливого московського травня, був не такий, як завжди, — дуже тихий і сонячний; небо високе, блакитне, немов у Домбаї на початку лютого.

— Може, нарешті, випогодиться, — зітхнув Славін, — бо останні роки ми літа не бачимо…

Сергієнко всміхнувся:

— Зате побачимо, як збільшується випуск автомобілів… Та й вантажівок, що тероризують місто… У багатьох столицях вантажні машини давним-давно їздять по вулицях тільки вночі, а ми міцно стоїмо на тому, до чого так. звикли…

— Община, — посміхнувся Славін, повторивши інтонацію Степанова. — Та за нічну роботу водіям вантажних машин треба платити більше, а це порушення «рівності» — багатії серед шоферів з'являться, не можна…

— Думаю, не тільки в цьому справа, — заперечив. Сергієнко, розгортаючи панку (перед початком серйозної розмови завжди «робив крок убік», розминався, немов спортсмен). — Мені здається, міські власті бояться, що треба йти в Міністерство фінансів і просити додаткові кошти… А ми поставили на режим економії… Можуть «неправильно зрозуміти»; хтось на зборах зачепить, для чого рискувати… Посадили б розумного економіста за комп'ютер, попросили б порахувати без гніву й упередження, от і мали б таку довідку; збільшення заробітної плати тим шоферам вантажних машин, котрих перевели на нічний графік, дасть мільйони економії народному господарству, — на одних лише денних пробках, коли даремно спалюють десятки тонн бензину під світлофорами, витрачаємо чорт знає скільки. Але ж не бензин валять, а золото — час, кажучи інакше…

— На що це ви гніваєтесь? — заклопотано спитав Славін.

Сергієнко раптом розсміявся:

— На Центральне розвідувальне управління, Віталію Всеволодовичу. Я також закінчив вивчати оперативні матеріали на Пеньковського… Знаєте, про що я, — чим довше їх вивчав, — думав?

— Я не Джуна, не маю дару прозорливця…

— Шкода… Добре мати прозорливого помічника…

— Ризиковано, — заперечив Славін. — У кожного з нас е щось, властиве лише йому, стороннє око небажане…

— Безсумнівно, — обличчя Сергієнка стало, як завжди, зосередженим, навіть трохи жорсткуватим. — Так от, Віталію Всеволодовичу, я запросив вас для того, щоб ви розбили мою версію.

— А ви мені потім догану вліпите…

Генерал ніби не почув жартівливого зауваження Славіна й провадив своє:

— Навіщо Ленглі — особливо в останній час роботи цього агента — треба було так по-дурному світити Пеньковського? Навіщо вони примушували його раз по раз ризикувати, вимагаючи майже щотижня обміну інформацією? Вони навмисне підштовхували його до провалу…

— Докази, будь ласка…

— Подивіться цю папочку на дозвіллі, я дещо підібрав.

— Подивлюсь і якнайуважніше.

— Одне слово, я дозволив собі припустити версію, — сказав Сергієнко. — Або вони, — практично видавши нам агента такого рівня, як Пеньковський, — хотіли викликати в країні психоз шпіономанії, тотальну підозріливість, яка в епоху науково-технічної революції здатна викликати необоротні наслідки, бо відсутність живого обміну ідеями відкидає на десятиріччя, — або він був їм уже не потрібний, тому що знайшли серйознішу заміну…

— Кульков? — спитав Славін.

Сергієнко не відповів, усе ще говорив неквапливо, немов приглядався до своїх слів збоку:

— Спробуйте запитати його: хто-небудь, коли-небудь з американських колег розмовляв з ним про Пеньковського? Особливо на самому початку його роботи проти нас. Ви напевно відчуєте, бреше він чи хоч трохи наближається до правди.

— Версія цікава, — озвався Славін, — але мені здається, що вона грішить якимсь надто жорстким прагматизмом… Віддати такого агента, як Пеньковський, заради того, щоб розпалити психоз?

Сергієнко впевнено відповів:

— Мавр зробив своє діло… Якщо вони вирішили, маючи заміну, віддати його нам, аби викликати в країні хвилю підозріливості, то, виходить, комбінували можливість його провалу заздалегідь… Мабуть, вони заздалегідь планують загибель свого агента, але при цьому ретельно вичисляють, як повернути це собі на користь. Правда, з Лісником, з їхнім Тріаноном вони програли остаточно, із сухим рахунком… Але я не знаю, що було заплановано, якби він не покінчив з собою… А що заплановано з Кульковим? Яких акцій вони вживуть, коли здогадаються про його провал? А якщо вони вже якось дізналися про це? У вас є пропозиції?

— Є, — відповів Славін. — Є, товаришу генерал. Мені хочеться повірити Кулькову.

Робота — IX

— Геннадію Олександровичу, поясніть мені, будь ласка, — Славін присунув Кулькову чашку кави, — чому ви так необачно повелися з сотенною асигнацією? Невже не могли збути її якось інакше? Навіщо розрахувалися нею в домі друга?

— Випадково, — відповів Кульков зразу, і Славін до кінця зрозумів, що чоловік, який сидить навпроти нього в м'якому кріслі, за маленьким гарним столиком, де завжди сиділи Груздєв, Гречаєв і Коновалов, давно й добре продумав лінію поведінки, відкриваючи далеко не все, що знає, і тільки те, що йому, — з якихось невідомих міркувань, — вигідно.

Славін прийшов до такого висновку після того, як Груздєв поклав перед ним купу папок, у яких було зібрано розмови з усіма, хто знав Кулькова або ж зустрічався з ним протягом останніх двадцяти п'яти років; Савватєєв, кандидат наук з інституту, сказав, між іншим, що Кульков, навчаючись в аспірантурі (дисертації тоді не захистив, професор Іванов допоміг скласти її набагато пізніше, практично написавши її від початку й до кінця), хворобливо, з якоюсь навіть істеричністю ставився до успіхів своїх товаришів по навчанню.

— Послухайте, полковнику, — сказав Славін (як завжди в той момент, коли виникла ідея, його яйцеподібний череп вкривався глибокими, якимись уже старечими зморшками), — а чи не подивитися вашим колегам усі персональні справи професора Іванова? Раніше заздрісники, — в особі Сальєрі, — давали отруту, нині пишуть анонімочку, але це страшніше за отруту, можна довго втішатися, спостерігаючи, як мучиться той, кого оббрехали, воістину, «ой, яка ж це благодать — кістки ближнього обгризать!»

Справу професора взяли з архіву наукового центру; товста; папірець підшитий до папірця; непідписана брудна заява, з якої ще з молодих літ почалися всі його катавасії, була надрукована на машинці; провели через комп'ютер, і виявилось: Славін спочатку нічого не міг збагнути, а потім обличчя його раптом перекосила гримаса якоїсь лютої гидливості, що відстукали заявочку на друкарській машинці самого Іванова; он воно як?!

Славін подзвонив професорові, домовився про зустріч, запропонував побачитися в кафе; почастую смачним тістечком (знав, що Іванов ласун, сам був таким, особливо полюбляв морозиво з тортиками, печуть на вулиці Горького, це справжня насолода), виїхав одразу ж, сподіваючись на те, що розмова може виявитися саморегулюючою, часу на підготовку не було, справжній цейтнот.

— Чого це ви сумний? — спитав Іванов, мазнувши своїми маленькими кабанячими очицями по змарнілому обличчю Славіна.

— Кохана покинула, — відповів той. — Ходжу по порожній квартирі, думаю, як би швидше втекти на море, перед цим закінчивши нарис про вашого брата…

— Якщо покинула, нарис не вийде… Працюється добре тільки в хвилини закоханості, душевного піднесення, коли є бажання самоутвердитись, таємне бажання подивувати ту, якій віддав серце.

— У кого як, — заперечив Славін. — Один мій приятель, композитор, найкраще працює тоді, коли його кидає чергова дружина… «Страждання угодне моїй душі, — запевняє він мене. — Без страждань не було б Достоєвського», коли я сказав, що Тургенєв сформувався на іншій концепції, як, між іншим, і Толстой, він звинуватив мене в тому, що я не розумію нашого національного духу…

— Не гнівайтесь на нього, — зітхнув Іванов. — За вільне трактування національного духу ховаються, як правило, беззахисні люди, невпевнені в собі, які сподіваються на рятівну множинність.

Славін усміхнувся:

— Мої слова.

— Я не честолюбний, — усміхнувся Іванов. — Вважаєте своїми, ну, і вважайте собі на здоров'я, хіба це так важливо, чиї зрештою.

— Я хочу вам запропонувати морозиво з варенням і тортиками… Як ви ставитесь до такої перспективи?

— Позитивно.

— Все-таки наше морозиво найсмачніше, ніде в світі немає смачнішого.

— Нічого подібного! — заперечив Іванов. — Як на мене, найсмачніше морозиво у французів…

— Невже? — здивувався Славін. — Дивно, я думав, що в чому-чому, а в морозиві ми перегнали передові капіталістичні країни… Ви, до речі, де були за кордоном останній раз?

— До того, як мене четвертували?

— Ага.

— У Берліні.

— А перед цим?

— Не пригадую… Здається, в Будапешті…

— А в Парижі коли були?

— Коли мене ще до буржуїв пускали… В шістдесят першому, здається…

— А чому потім перестали пускати?

— Зайнявся новою темою… Закрита, як у нас кажуть… Ну і… Мене, до речі, це не дуже бентежить… Я тут люблю жити. Та й потім з нашими командировочними на Заході себе почуваєш, як бідний родич… Я в Альпах хотів піднятися на фунікулері, снігові поля подивитись, цікаво, то, знаєте, один квиток тридцять швейцарських франків коштував… Майже полонину того, що дають на день! Хай їм грець! Тут я людина, а там ходячий арифмометр: вештаєшся мимо вітрин і підраховуєш, що кому купити, а в номері жуй суху ковбасу! Сором… Я звик жити широко… Тут. Дома.

— Вас перестали пускати не тому, що ви зайнялися закритою темою, Георгію Яковичу, — сумно сказав Славін. — На вас анонімку написали… Дуже підлу. З цього все й закрутилось…

— Так їх на мене без упину пишуть, — Іванов стенув плечима. — Я звик. Людина до всього звикає… Це в молодості обурюються, шукають правди… А в моєму віці доводиться економити час; я тепер і в гори беру з собою роботу, і на море… Приємно на душі, коли працювати цікаво, кайф, як кажуть молоді.

— А хто ще працював над темою, аналогічною вашій?

— Біс його знає… Якось мене це не цікавило… Хотько працював, Улас Хотько, професор з Києва… Чудовий теоретик… Вайцман… Фіма Вайцман… От і все, здається…

— Але ж кандидатська майже на таку тему була в цього… Вилетіло з голови… Щось зв'язане з сумками…

Іванов розсміявся:

— У Кулькова? Сюжет з Чехова, кінське прізвище… Ні, дисертація Гени не варта уваги…

— Що, не цікава?

Невловима посмішка промайнула на тонких, жорсткого обрису губах Іванова; що ж він відповість, подумав Славін; сам же йому писав дисертацію…

— Важко сказати, — Іванов покуштував морозиво, задоволено кивнув. — Між іншим, справді дуже смачне, я такого сорту не їв, беру на озброєння… Що ж до дисертації Кулькова… Гена більше організатор… Як теоретик він не дуже сильний… Чесно кажучи, — але це, звичайно, між нами, — я йому допоміг написати цю роботу…

— По старій дружбі?

— Знову-таки на ваше запитання відповісти нелегко… Гена належить до того типу людей, з якими не можна дружити… Він зручна, дуже славна, зручна людина, але друг…

— По-моєму, «славна людина» цілком може бути синонімом поняття «друг».

— Ви добре відчуваєте слово, — сказав Іванов. — Ваша правда, я вжив не те слово. Хіба у вас немає таких знайомих, які дзюркотять, не дратують вас, розповідають новини, готові зробити послугу? €, звичайно… І ви їм також, — у міру сил, — готові допомогти…

— Слухайте, а ви йому часто ключ від своєї квартири давали? — несподівано для самого себе спитав Славін і зразу ж пошкодував про це.

— Не ваше діло, — грубо відповів Іванов і глянув на Славіна з подивом і погано прихованою неприязню. — Нетактовно ставити такі запитання.

— Я не посмів би поставити вам це безтактне запитання — ви маєте рацію, воно справді некоректне, — якби анонімку про те, що ви є прихована антирадянська людина, не надрукували на вашій машинці…

— Що?! — Іванов навіть відкинувся на спинку стільця.

— Саме так.

— Не може бути.

— Я кажу правду.

— Не може бути, — повторив Іванов. — І потім — звідки вам це відомо? Хто вам міг сказати, що анонімку надруковано на моїй же машинці? Цим слідство займається, а ви…

— А я? — спитав Славін.

Іванов відсунув від себе морозиво.

— Знаєте, мені щось не хочеться з вами розмовляти. Точніше, мені раптом перехотілося з вами розмовляти.

Славін витяг з кишені аркушик, на якому було надруковано непідписаний текст: «антирадянські висловлювання, анекдоти, пиятики, цинізм», і мовчки подав Іванову.

— На це витрачено багато годин роботи в архівах, Георгію Яковичу… Так що, будь ласка, змініть гнів на милість.

— Не хочу читати всяку гидоту, — вперто повторив Іванов, але в голосі його вже не було тієї раптової відчуженості.

— Погляньте на дату, Георгію Яковичу, — попросив Славін, — тільки на дату.

— Ну й що? — Іванов надів окуляри, подивився на число, місяць і рік. — Ну й що? Подивився. У цей день новий Ейнштейн народився? А може, Чайковський?

— Ні. Наступного дня вас усунули від академіка Криловського, ось що тоді сталося. А його самого зробили — через місяць після цього — консультантом уряду з ракетної техніки… І працювати з ним почав Кульков.

Іванов підсунув до себе морозиво, взяв товстими пальцями, схожими на сосиски, сухий шматочок торта, вмочив його в розталі вершки, облизав, наче кіт, і сказав:

— Зараз ви говорили як обчислювач… У вас розум математика… Але ви не математик. І не журналіст. Мабуть, ви з КДБ. Якщо не можете сказати правди — помовчіть, я досить гостро відчуваю брехню…

— Ви маєте рацію, я справді з чека.

— Чому ви одразу не відрекомендувалися? Граєте гру?

— Грав, — виправив його Славін. — Тепер перестав… Вам доведеться виїхати з міста, Георгію Яковичу…

— Не можу. В мене завтра захищається аспірант, тямущий хлопець, тому й багато ворогів, треба прикрити…

— Захист доведеться перенести.

— Що значить «перенести»?! Ви подумали, що буде з хлопцем?! Та й взагалі, чому я маю виїжджати?

— Повинні.

— Заарештовуєте, чи що?

— Я забронював вам номер у готелі «Ялта», і це було дуже не просто зробити, — Славін чомусь посміхнувся. — Туди нині буржуй унадився, всі місця продано за місяць наперед… Покатаєтесь на водних лижах..

— Це несерйозно…

— Це серйозно, — відповів Славін. — Ви навіть не уявляєте, як це серйозно.

— З чим пов'язано? — Іванов знову відсунув морозива.

— Я поки що не можу вам відповісти. Я не став оформляти свого прохання про ваш від'їзд офіційно: довелося б запрошувати вас до нас, дзвонити в спецчастину вашого центру… Я вирішив звернутися до вас особисто.

— Стривайте… Ви почали з Кулькова. Потім показали мені анонімку, надруковану на моїй же друкарській машинці. Після цього провели пряму між датою, коли її написали, і часом мого усунення од Криловського. І тут же підкинули ідею про висунення академіка на ключовий пост у ракетній техніці… Як тільки ви посмієте після цього сказати, що Криловський причетний до шпигунства, я вам зразу, не встаючи з місця, дам ляпаса.

— У міліцію заберуть, — відповів Славін. — Протоколами замучать… Не бийте… Тим наче, я сповненим ришнекту до академіка Криловського.

— Слава богу. Тоді лишається один висновок, найбільше пов'язаний з вашим запитанням; чи не давав я ключа Гені від моєї квартири, і висновок однозначний: ви підозрюєте Кулькова?

Славін довго мовчав, а потім, проклинаючи себе за свій. характер, відповів:

— Ми заарештували Кулькова.

— Та я ж сьогодні до нього дзвонив, мені сказали, що він у Берлін вилетів…

— А ви хотіли, щоб вам відповіли, мовляв, сидить Кульков? До нього ж не тільки ви дзвоните… Скажіть, часто бувало, що в п'ятницю, коли ви сідали за пульку, хтось кілька разів підряд дзвонив по телефону й не відповідав?

Іванов нахмурився; мабуть, чомусь зацікавившись запитанням; ну й лобище; Славін пригадав, як Степанов йому похвалявся: «Одного разу в Криму до мене підійшла парочка, простягла листівку, а на листівці вірші — самі склали: «Плечі богатирські, голова Сократа, напиши автограф для нашого брата». А в Дмитра голова малесенька порівняно з головою Іванова, оце справді-таки Сократ…

— Бувало, — відповів Іванов після тривалої паузи. — Але ж ви знаєте наші телефони.

— Знаю. Та коли ви спробуєте пригадати, то, думаю, впевнитесь, що такі дзвінки лунали саме в ті п'ятниці, коли у вас був Кульков, і до телефону підходив він, говорячи звичайне в таких випадках «алло».

Іванов довго мовчав, а потім ляснув своєю товстою долонею по мармуровому столику так, аж підскочили бокали з морозивом:

— Якщо він написав анонімку, то зробив це саме тоді, коли я закінчив йому дисертацію! Але навіщо?! Поясніть мені, навіщо?!

— Не поясню. Не знаю. Припустити можу: йому потрібно було зайняти ваше місце… Біля Криловського…

— Але ж це ганебно, — якось жалібно сказав Іванов. — Це по-скорпіонячому…

— Нічого подібного, — заперечив Славін. — Скорпіон жалить того, хто його везе через річку, і тоне разом з ним… Кульков же хотів, щоб потонули тільки ви… Георгію Яковичу, я мушу вас попередити: про арешт Кулькова знаєте лише ви!

— А генерал з артистом?

— Генерал знає, артист — ні. Повторюю: попереджати не треба?

— Не треба.

— Ви ні з ким не поділитесь цією новиною? Якщо ви зробите це, то завдасте нашій країні непоправної шкоди…

— Я те раз кажу, я нікому нічого…

Іванов раптом насупився, обірвав себе, завмер, лоб навис над столом, а потім рвучко підвівся:

— Поїхали до мене! Швидше!

В однокімнатній квартирі, яку він наймав, панував артистичний розгардіяш, що таїв у собі якусь аскетичну організованість: письмовий стіл, складений літерою «г», з двох звичайних, розсувних, для їдальні, був ареною роботи; в горі книжок чітко вгадувалася система; купка списаного паперу була закладена різнокольоровими смужками; все, що не потрібне було для стола, тобто для арени його роботи, немовби й не цікавило господаря.

— Зараз, почекайте, де ж це?! — Іванов зупинився посеред кімнати. — Здається, в комірчині, ану допоможіть…

Він відчинив у прихожій двері комірки, задекоровані шпалерами під цегельну кладку, і заходився викидати звідтіля дорогі гірськолижні черевики, спортивний одяг, водні лижі «Росіньйоль», потім витяг два важкі ящики — книжки, що не вміщувалися на полицях, а вже потім дістав три чемодани; останній, плоский, зроблений під крокодилячу шкіру, приніс у кімнату, вивалив з нього на підлогу конспекти, книжки, кілька сорочок, діряві шкарпетки, потерту хутряну шапку і дві пари рукавиць.

— Так от, — немов проти своєї волі, скрипучим голосом сказав Іванов, — цей чемодан мені подарував Гена. Напередодні моєї останньої поїздки на Захід: «Не з фанерним же тобі їхати, сором, думай про престиж»; у поїздку мене споряджав він; ключ від квартири був у нього завжди; подивіться чемодан, — як правило, зустрівши мене в аеропорту, він забирав його в свою машину і ніколи, розумієте, ні-ко-ли, не їхав прямо до мене, неодмінно заїжджав кудись по дорозі: то додому, то на роботу, то до друга… А що, коли він переправляв у цьому чемодані інформацію?! В будь-якому готелі дуже просто ввійти в номер, ми ж зупиняємося в тих, які дешевші, економимо.

Тайник у чемодані знайшли відразу; аналіз підтвердив, що в тайнику перевозились фотоплівки; там же без особливих зусиль виявили відбитки пальців, які, як досить швидко встановили, залишив Кульков.

Через десять хвилин після того як Славін піднявся до себе, його викликав Сергієнко:

— Я попросив спеціалістів уважно вивчити текст донесення, що Кульков запропонував нам надіслати в Ленглі. Вивчили. І вичислили одне слово «Ліберті»… Там, звичайно, виявилися тисячі варіантів слів, як розумієте, але мене зацікавило саме «Ліберті»… Пригадуєте, в одній з радіограм ЦРУ інструктувало Кулькова: «В критичній ситуації в дію вступить план «Ліберті». Але при цьому ми повинні не тільки мати можливість побачити вас, а й упевнитися, що це справді ви, а не двійник…» Ох і Кульков! Оце так бажання «спокутувати провину»… Що ви на це скажете?

«Заум Ейнштейна — не наше діло!»

Академік — провідний спеціаліст у галузі космосу — знайшов Степанова через радянське представництво: приїхав на кілька днів як науковий експерт; з людьми сходився швидко; рудоволосий, голубоокий, він випромінював доброзичливість; глянувши на Кузані, сказав:

— Я прочитав сьогодні вашу кореспонденцію в «Нью-Йорк трибюн». Мені сподобалось. Хоч ви й не дуже компетентні в нашій проблематиці, але широкий читач вас зрозуміє більше й краще, ніж спеціалістів, що засідають у Палаці націй…

— Спасибі, — відповів Кузані. — Я знаю ваше прізвище з листопадової зустрічі, коли ви супроводжували Горбачова, тому мені дуже приємно почути саме від вас таку похвалу.

Степанов пішов на кухню ввімкнути плитку: можна зробити непогану яєчню з плавленим сиром; академік гукнув з номера:

— Дмитре, знаєш, у кого я щойно був?!

— Звідки ж мені…

— У Сіменона, уяви собі! І він чудово пам'ятає дев'ятсот десятий рік, коли до землі наблизилась моя комета Галлея.

— Чому «ваша»? — спитав Кузані.

— Бо я її вивчаю. Серйозно. Кожного дня. І чекаю її наближення до Землі, — весна вісімдесят шостого… Так от, слухайте, люди… Дмитре, ти чуєш?

— Чую, — відповів Степанов, орудуючи сковорідками.

— Сіменон, виявляється, пам'ятає, — академік розповідав, наче добрий казкар, — як його дядько фотографував комету на темні, задимлені скляні касети… Він розповідав також про страшенну паніку, яка піднялася тоді в Америці: «Настає кінець світу!» А тепер, коли людство стоїть на грані загибелі через можливість реалізувати ідею космічних воєн, — усі спокійні! Ідіоти якісь, слово честі! Людська логіка зовсім непідвладна розрахункам! Сіменон мене спитав, чому з появою комети Галлея пов'язані такі жахливі уявлення про майбутні земні катастрофи… Я розповів ряд епізодів, вони справді цікаві…

— А нам? — крикнув з кухні Степанов. — Це справді цікаво?

Академік подивився на Кузані.

— Ще й які —відповів той.

— Історія зберігає опис про те, як напередодні однієї з найважливіших битв Вільгельма-завойовника Нормандського в небі з'явилася комета Галлея, — почав академік. — Він вирішив, що це хороша прикмета для нього й погана для ворогів і сміливо кинувся в бій під Гастінгсом, тисяча шістдесят перший рік… І, справді, битву виграв. Його дружина, Матільда, замовила напрочуд фантастичний гобелен чи, не знаю, як це тоді називалось, родина Гобеленів, казав Дмитро, почала своє виробництво набагато пізніше… Не так важливо… Це був велетенський настінний килим, майже п'ятдесят метрів завдовжки, уявляєте?! І над полем битви було зображено символіку перемоги: сяюча величезна комета… Тобто, ми маємо перше документальне підтвердження приходу комети Галлея, під час битви при Гастінгсі… І зафіксовано це мистецтвом… Ну як?! Цей гобелен, до речі, зберігається в Нормандії, в містечку Байо… — Академік зітхнув, — Як мало знають про це у Франції…

Треба рекламувати б, — і новий туристський. бум! До речі, відтоді прихід комети Галлея став вважатися символом війни… А Сіменон, говорячи про паніку дев'ятсот десятого року, правильно зауважив, що той прихід люди потім, через три-п'ять років, асоціювали з передднем першої світової війни. А може, символіка наших днів полягає в тому, що росіяни й американці намагаються домовитись про роззброєння напередодні чергового приходу комети?! Цікаво, чи усвідомили це, чи розуміють обидві сторони сокровенну суть події?

— Скажіть, академіку, — замислено спитав Кузані, — отже, саме ви можете передбачити, що станеться з людством, коли «Веги» зблизяться з кометою?

— Запитання поставлено неправильно, лагідно, але чітко відповів академік. — Наше завдання в іншому — зрозуміти, що являє собою комета Галлея з близької відстані. Запитання треба формулювати гранично просто. Кожне запитання — це ж завдання. Відповіді можна по-різному тлумачити, це, будь ласка, але завдання… Між іншим, Сіменон сказав, — якось розгублено мовив академік, — що наближення комети Галлея викликало в Америці масову епідемію самогубств…

Кузані несподівано схопився з стільця, потім знову сів, поліз у кишеню по сигарети.

— Початок, початок фільму, чорт візьми! — сказав він радісно. — Це ж блискучий початок кінострічки!

Степанов пояснив академікові:

— Юджин готується до зйомок нового фільму про міжконтинентальний вузол, ти йому ідею подарував…

— Це ключ, а не ідея, — заперечив Кузані. — Це ключ до будь-якого твору! Масове самогубство на грунті страху перед силами, не відомими й не підвладними розумові людства… І спокійне нерозуміння того, що тисячі маленьких комет Галлея стирчать у шахтах, готові — на тридцять хвилин — стати новими зірками, щоб потім перетворитися в ядерні смерчі й знищити планету…

— Я сформулював би це трохи інакше, — зауважив академік. — Ваші військові в Пентагоні виступали кілька разів із заявами: «Всі ці Венери, Юпітери, комета Галлея — суєта суєт і всяка суєта. Треба думати про космічну оборону, це головне завдання моменту…» Дивні люди… Вони, мабуть, не розуміють, саме поняття ядерного стримування таке серйозне, що безглуздо оперувати лише тим, що там у них сховано в шахтах… Може, в них камуфляжу на півсотні процентів, хто їх знає? Військові — великі штукарі… А поняття ядерного стримування пов'язане з демонстрацією технічних можливостей людства, ось у чому річ… Смисл стримування не в тому, щоб будувати нові воєнні системи в космосі, а в тому, щоб продемонструвати світові найновітніші технічні можливості, зокрема пізнати комету Галлея, проникнути в таємницю Венери, спробувати встановити надійний космічний міст з Юпітером. Це і є справжнє стримування, а не асигнування коштів на зоряні війни… Якось я літав на повітряній кулі, — між іншим, — він усміхнувся до Кузані, — у вас, у Штатах… На землі вітрюга дув, жах, майже ураган, а коли я піднімався, то вітер зник, наче й не було його, і сталося це за якісь три хвилини… А насправді ж вітер не зник… Просто він поніс повітряну кулю, прийняв її в свої потоки, я став, коли хочете, його складовою частиною, розчинився в ньому, підкорився тому фізичному законові, який породив його в даному конкретному регіоні світу… Хоч би світ не понесло, хлопці, ось у чому жах… Світ може понести, немов повітряну кулю, і спочатку ніякого вихору не буде, — поки не пролунає вибух… Останній на Землі, який підведе риску під усім… Дмитре, кави завариш?

— Звичайно. А ти нам про Галлею іще розкажеш?

Але про Галлею академік розказати не встиг: подзвонили з місії, що йому треба спуститися вниз, машину вже прислали, надзвичайна подія, американська сторона несподівано попросила відкласти засідання на три дні; чекають нових вказівок із Вашінгтона…

Академік підвівся, подивився на Кузані й несподівано сухо сказав:

— Значить, у вас хтось злякався того, що ми були вже близько до певної домовленості… Точно. Повірте мені. Вчені мають надзвичайний дар відчуття… Особливо ваш радник Макгоні хворобливо сприймав будь-яке зближення в позиціях, у нього очі заморожені й пальці якісь істеричні…

Кузані пішов до себе в номер, подзвонив у Нью-Йорк, потім у Вашінгтон, повернувся через півгодини і похмуро мовив:

— Цей Макгоні — так принаймні пояснили мені хлопці з преси, — мабуть, представляє інтереси Ленглі. А його брат входить до директорату «космічного концерну» Сема Піма. Тепер, Дмитре, ти правильно говорив, я просто мушу придумати для фіналу мого фільму кров. Жах… Розумієш? Твій геніальний академік відчуває своє, а я — моє: справді, все це пахне кров'ю, або ж я перестав вбирати в себе те, що відбувається.

— Ти спочатку передай у газету, — Степанов здвигнув плечима. — Сенсація, передрукують усі телеграфні агентства.

— Я вже попросив Нью-Йорк викликати мене через п'ятнадцять хвилин по твоєму номеру…

Кузані витяг з кишені невеличкий плаский диктофончик і почав неквапливо, але твердо, наче цвяхи вбиваючи, говорити:

— Із Женеви спеціально для «Нью-Йорк трибюн» передає Юджин Кузані… Абзац, початок тексту: «Як і будь-яка монархія, наші могутні корпорації мають свої генеалогічні дерева…» — Він весело подивився на Степанова, не втримався і спитав-таки: — Нічого, правда?

— Ти краще зразу пиши на папері, відповів той. — Стенографістка з твоїм диктуванням просто замучиться.

Кузані дістав з кишені маленький шнур з присоском на кінці.

— Техніка, Дмитре, техніка! Все вирішує техніка і її демонстрація, як учив нас академік! Я з'єдную диктофон з телефонною трубкою, а в Нью-Йорку мене — точно таким же способом — записують на велику касету, а з неї уже йде на набірну машину…

От, чорт, подумав Степанов із заздрістю; бідолашні наші дівчата з стенографічного бюро; спробуй їм продиктувати без помилок якусь назву типу «Сан Плюї де Невейї», відразу ж: «Давай по буквах» — Даю: великий Семен, Анна, Никифор, великий Петро, Леонід, Юлій, Інга», будь воно неладне!

— Саме це генеалогічне дерево і створює ілюзію, — Кузані знову став диктувати, — квітучої життєвості: скільки гілок! Яка розложиста крона! Який цілющий затінок дає вона людям! Якщо перерву на нараді в Женеві оголосять завтра на прохання чи під впливом одного з членів нашої делегації, а конкретно — містера Макгоні, то можна легко простежити — за розгалуженим деревом корпорації — абсолютно унікальну генеалогію: Джозеф Спенсер Макгоні, брат тутешнього Макгоні, Чарльза Вільяма, е членом директорату «космічного концерну» Сема Піма, який з нетерпінням чекає голосування в конгресі про виділення асигнувань на його проект «космічної оборони», — дванадцять мільярдів доларів тільки в наступному бюджетному. році. Надалі кошти, які мають закладатися в його махину, зростатимуть у прогресії, близькій до геометричної… Центральне розвідувальне управління безупинно говорить про російську воєнну перевагу, а Пентагон розподіляє замовлення на поставку оборонних систем у космосі між провідними корпораціями країни… Таким чином містер Макгоні, один з босів нашої делегації в Женеві, представляє інтереси не просто і не так нашого державного інституту, тобто ЦРУ, як зацікавленість своєї родини в успіхові Сема Піма в його космічному підприємстві. Отже, будь-яка домовленість з росіянами, — на будь-якому рівні, — це удар по фінансових інтересах монополії Сема Піма, — ось воно, генеалогічне дерево, однією з гілок якого є брати Макгоні! То хто ж тоді править Америкою?! Хто думає про майбутнє її народу?»

… Закінчивши диктувати, Кузані переможно подивився на Степанова.

— Чудово, — сказав той. — Але фактів мало.

— Головний факт, — що я передаю це повідомлення в Нью-Йорк перший. Офіційного підтвердження про заморожування переговорів ще немає, ми ж чули останні вісті…

— Ти про Ейнштейна ніколи не писав? — запитав Степанов.

Кузані знизав плечима:

— Я ж нічого не розумію в техніці, Дмитре!

— Він був філософом, тому й став математиком… Введи в свою кореспонденцію такий пасаж, якщо, звичайно, у вас це дозволяється: всі доейнштейніиські школи філософії вважали, що інтуїція є суб'єктивним феноменом, певною категорією, котра з'єднує підсвідомість з логікою. І лише Альберт Ейнштейн, саме він… — Степанов раптом замовк, нахмурився, похитав головою і тихо спитав, немов звертаючись до себе:-А коли б Гітлер не переслідував євреїв? Адже тоді рейх став би першим володарем атомної бомби… Так от, саме Ейнштейн перший в історії філософії сказав, що інтуїція грунтується на інформації… Інтуїція за Ейнштейном є шлях від зовнішнього виправдання до внутрішньої досконалості… Ще простіше — для американців, як ти мене питав, треба писати просто — шлях від часткового до загального — інтуїтивний, від загального до часткового — логічний… Обіграй це в кінці… Ти писав свою кореспонденцію, інтуїтивно відчуваючи колізію. Ти йшов від часткового до загального, нехай тепер розбираються вчені й політики. І ще можна обіграти, що будь-яке генеалогічне дерево, — при всій буйності його гілок, — як правило, не має коріння, ось у чому річ, Юджин…

… У потоці газетної, журнальної і телеінформації коротка кореспонденція Юджина Кузані, опублікована до того ж органом далеко не першої величини і написана не так, як прийнято в Штатах, — суха інформація, позбавлена будь-яких особистих акцентів (для цього є колонка Арта Бухвальда чи Стефана Коєна), не привернула уваги серйозного рівня в ЦРУ; зрозуміло, рядовий співробітник, який сидів на комп'ютерах, поткнувся був до шефа свого сектора, але від нього відмахнулися: треба встигнути опрацювати інформацію, що надходила від людей із світовими іменами. Хто такий цей Кузані? Кіношиик. Які в нього зв'язки? Чию тенденцію виражає? Якби йшлося про замітку Гендріха Сміта чи Лесслі Гебла з «Нью-Йорк таймс» — це одне, вони близькі до Білого дому, а так нехай собі грається, тим наче закінчується його замітка якоюсь абракадаброю про часткове й загальне; Ейнштейн давно помер; його заум не наше діло…

Тому в Женеві за ним і не пустили стеження, — по лінії ЦРУ.

Отже, за Степановим також не стежили, бо практично він увесь цей час був разом зі своїм американським приятелем…

Робота — X

— Скажіть, Геннадію Олександровичу, — Славін дивився повз Кулькова, примушуючи себе якось обминати його обличчя поглядом; контрагент чутливий, може зрозуміти мій стан, а його зараз важко приховати, особливо після розмови з Івановим; «Ліберті» — це його робота, остання надія, по-людськи можна зрозуміти, а от у ставленні до Іванова виявився його страшний характер, цілковита, мерзенна аморальність, — топити того, хто рятує тебе?! Такого Славін зрозуміти не міг, одвертало; донос на друга — нічого не може бути паскуднішого! — Який рік ви вважаєте переломним?

— Як це? — Кульков аж подався вперед; мабуть, відчув стан Славіна; мембрана, а не людина. — Ваше запитання мені не зовсім ясне.

— Ви недавно говорили, що у вас було тільки п'ять зустрічей з працівниками управління науки ЦРУ… З якого року ви почали працювати на них активно?

— Я ж відповідав вам… У листопаді позаминулого року…

— До цього ви з ними контактів не підтримували?

— Звичайно, ні…

— Ви запропонували нам співробітництво, Геннадію Олександровичу, запропонували розпочати гру проти ваших роботодавців… Припустимо, ми розпочали цю гру… Ризиковано, погодьтеся?

— Звичайно. Я розумію, як ризикую…

Славін здивувався:

— Ви? Чим же?! Ні, ви нічим не ризикуєте, Геннадію Олександровичу, ризикую я… А як мені йти на ризик, якщо ви кажете неправду?

Слідчий Гаврилов вийшов з кабінету. Кульков допив каву й відповів:

— Я кажу правду, тільки правду і нічого, крім правди…

— Ви, мабуть, не до кінця розумієте своє становище, — мовив Славін. — Ми не заарештовували б вас, не маючи в руках неспростовних доказів. Ми ж не один день спостерігали за вами, до того, як я привітав вас біля ліфта… В камері ви болісно вибудовуєте комбінації, пригадуєте дати, придумуєте лінію захисту, але це схоже на те, як людина, що не вміє грати в шахи, сідає за стіл, де її партнером є Каспаров, тобто, особистість, котра володіє знаннями, точніше кажучи, інформацією. А ми маємо інформацію, ви наївно вважаєте, що нас можна обійти на повороті. Проти вас працюю не один я, а наш апарат… КДБ… Цілком професіональна організація. Не вважайте нас аматорами, яких вдасться обіграти. Не вийде. А от я ще раз переконуюся в тому, що ви мені брехали з самого початку, і нічого серйозного запропонувати, як обіцяли зразу, не можете… Тому я востаннє запитую: коли і як ви стали працювати на Ленглі?

— Клянуся честю, я відповів вам правду… Славін зітхнув, повторив:

— Клянетеся честю… Це добре, що ви клянетеся честю. Я не братиму під сумнів наявність честі в людини, котра працює на Ленглі…

— По-перше, тієї, що працювала, а, по-друге, не на Ленглі, а на вчених, яких бентежить, як і мене, збереження миру на землі.

— Ви це вигадали, чи таку репліку вам заздалегідь написали, Геннадію Олександровичу?

— Ні те, ні друге. Це моя глибока переконаність, внутрішня переконаність… Пробачте, ми з вами так багато говоримо, ви мене називаєте на ім'я та по батькові, а я позбавлений такого привілею, незручно.

— Я не відрекомендувався? Дивно… Мене звуть Іван Іванович…

Кульков посміхнувся:

— Хороший псевдонім, легко запам'ятати.

— Все ви про нас знаєте, — зітхнув Славін і нарешті глянув прямо в очі Кулькову. — А от що ви знаєте про ази Кримінального процесуального кодексу, хотів би я почути?

Обличчя Кулькова здригнулось, очі забігали, зіниці розширились, немов узяв понюшку кокаїну.

— Тобто? Ви маєте на увазі статтю, пов'язану з шпигунством?

— Ні… В даному випадку я мав на увазі статті про докази у кримінальній справі.

— Ну, не знаю… Поняті, свідки…

— А от відбитки пальців, по-вашому, є доказом?

— Не знаю.

— Хочете прочитати роз'яснення з цього приводу?

— Навіщо ж? Я вам вірю… На відміну од вас, я вірю кожному вашому слову.

— Так от, відбитки пальців, які знайдено на місці злочину чи на знарядді злочину, носять доказовий характер. Суд приймає їх як докази… Звичайно, ви можете спростовувати, — висновок експертів, доводити випадковість появи відбитків ваших пальців на названому місці, знову ж таки, — ваше право… Але це буде голослівним спростуванням факту, яке суд до уваги не візьме.

— Спасибі за вичерпне пояснення. Для чого ви сказали мені про це?

— Для того, щоб ви, подумавши, згадавши минуле, відповіли мені правду, — до того, як вам подадуть доказ…

— Але мені нема чого вам сказати! Я й так вишкрібся! Я довірливо відкрив вам душу! Запропонував план гри! Написав — під диктовку — повідомлення туди! Я відчув величезне полегшення, коли признався вам у всьому! І став допомагати…

Славін підвівся, підійшов до дивана, що стояв біля стіни навпроти столу, й акуратно, факірським, грайливим жестом зняв покривало з досить великого, плоского предмета — це був чемодан, який подарував Кульков «любому другові» Георгію Іванову перед відрядженням до Парижа.

— «Чий це? — спитав Славін. — Взагалі вам мали пред'явити його офіційно, щоб ви впізнали, трохи пізніше, але слідчий Гаврилов пішов мені назустріч: я вирішив прискорити справу, часу в нас обмаль.

Обличчя Кулькова знову потекло; як же міняється воно в моменти, коли треба приймати рішення; холодець якийсь, ложкою можна накладати, але на стіл капне…

— Ні… Ні, я не знаю, чий він…

— Не знаєте, — повторив Славін. — Що ж, кінь на чотирьох ногах та й то спотикається… Могли забути, стільки років минуло… Ну, а коли ознайомити вас із свідченнями професора Іванова? Хочете почитати? Чи літери перед очима стрибають?

— Стривайте, стривайте, — сказав Кульков, човгаючи підошвами черевиків, — це ж чемодан професора Іванова! Я згадав! Це Жорин чемодан!

— От бачите, — посміхнувся Славін, — у вас, мабуть, асоціативна пам'ять. Вам треба побачити, а вже потім ви починаєте згадувати…

— Безперечно! Ви правильно помітили, що в мене, як у математика, вибіркова пам'ять! Хіба можна все зберегти в пам'яті?! До біса різних справ, важливих справ…

— Ви подарували цей чемодан Іванову?

— Я? Не пригадую… Навряд… Чому саме я?

— Так свідчить Іванов.

— Мабуть, він помиляється. Я… Ні, ні, зовсім не пригадую… Взагалі я люблю дарувати, та хіба згадаєш усе, що ти дарував колись друзям і знайомим?

— Ми пам'ятаємо, — відрубав Славін. — Список речей, які ви дарували, повертаючись із відряджень за кордон, вам покажуть. Більшість ми вилучили, майже дев'яносто сім предметів… Потренуйте пам'ять, ви ж ідете від зримого образу, правда?

— Значить, усі вже знають, що я тут?

— Тільки ті, кому треба. Ви ж просили — в інтересах операції проти ЦРУ, яку ви запропонували, — не повідомляти про факт арешту…

— Затримання, — поправив Кульков. — Будь ласка, вживайте це слово, мені тоді не так боляче…

— Гаразд, повернемося до чемодана… Ви підтверджуєте, що не дарували його Іванову?

— Ні, я так категорично не говорив би… Я сказав, що не пам'ятаю. Я ж не хочу вводити вас в оману… Я не пам'ятаю…

— Ви пам'ятаєте, Геннадію Олександровичу, ви все дуже добре пам'ятаєте…

— Та ні! Іванов міг сам купити цей чемодан! Чому я?!

— Він не міг купити цього чемодана.

— Чому?! Він завжди любив елегантні речі, особливо закордонні, він…

— Він не міг купити цього чемодана, — повторив Славін. — Справа в тому, що чемоданів цієї фірми ніколи не закуповував Зовнішній торг. Жодного разу. Вони занадто дорогі, люксові. На Садово-Сінній боялися, що на такий товар не буде попиту в масового покупця, а ми ж про нього мусимо думати насамперед…

— Звичайно, — підтвердив Кульков, — абсолютно зрозуміло, що насамперед треба думати про запити трудящих.

Славін одвів погляд від обличчя Кулькова, надовго замовк, потім підійшов до чемодана, відкрив Його, мовчки показав, як закладається інформація в тайник, зроблений не кустарно, а цілком професіонально, з протимагнітним захистом, — робота лабораторій ЦРУ, — і, не обертаючись, сказав:

— Тут відбитки ваших пальців, Геннадію Олександровичу. Адже саме ви завжди проводжали Іванова у відрядження… Використовуючи його як кур'єра… Доти, поки вам не наказали написати на нього донос, щоб самому перейти до академіка Криловського… Мабуть, за поданням Олега Володимировича Пеньковського… Отже, працювати на ЦРУ ви почали не в позаминулому році, а зна-ачно раніше… Ідіть-но в камеру й готуйтеся до допитів слідчого.

— Ні! — тонко заверещав Кульков і впав на коліна. — Ні! Я хочу спокутувати! Зрозумійте, мені соромно! Я не приховую! Мені страшенно соромно за все, що було! Не позбавляйте мене можливості спокутувати хоч трохи мою провину! Благаю вас, Іване Івановичу!

— Ви встаньте, — сказав Славін. — Я не терплю істерик. У чоловіків тим більше… Коли ви хочете спокутувати свою провину, — звичайно, хоч у якійсь мірі, — поясніть на пальцях значення слова «Ліберті»?

— Що?! — Кульков удав, ніби не зрозумів. — Про що ви?!

— Не треба відтягувати час. Або ви поясните мені, що це таке, або я поясню вам, але це буде наша остання зустріч, Геннадію Олександровичу…

Кульков знову побачив близько обличчя Роберта, згадав його слова; все йде саме так, як той і говорив; тільки продовжувати гру, тільки не зірватися б, тільки поводитися так, як почав, тоді я вирвусь…

Вставши з підлоги, Кульков тяжко зітхнув, потер обличчя долонями й відповів:

— Операція «Ліберті» полягає в тому, щоб за цим умовним сигналом мій безпосередній керівник з ЦРУ Гаррі Сайтон приїхав у столицю Німецької Демократичної Республіки і там нелегально зустрівся зі мною.

— Навіщо?

— Для обговорення варіантів мого переїзду на Захід.

— А які варіанти можливі?

— Перший варіант: він вручає мені американський паспорт і квиток на поїзд… Другий: літаком, але через третю країну, найімовірніше африканського континенту…

— Ви добре пам'ятаєте Гаррі Сайгона?

— Так! Я зразу ж упізнаю його! Ви захопите його з доказами!

— Ви маєте на увазі американський паспорт з вашою фотографією?

— Звичайно.

— Де й коли ви зустрічалися з Гаррі Сайгоном?

— Уперше в Парижі, коли він передав мені цей триклятущий чемодан.

— А вдруге?

— Через рік… У Женеві… Саме він запропонував мені усунути Георгія Яковича з тієї посади, де той тоді працював…

— Він розмовляв з вами про Пеньковського?

— Так.

— Коли?

— Практично під час кожної з цих зустрічей.

— Він казав вам, що Пеньковський їхній агент?

— Ні.

— Впевнені?

— Звичайно.

— Що його цікавило в Пеньковському?

— Все.

— А що ви йому відповідали?

— Я?

— Ну, звісно, не я, — посміхнувся Славін. — Я знав би, що йому треба відповісти.

— Я намагався давати обтічні відповіді.

— Чому?

— Не знаю… Я боявся Пеньковського… Я думав, що це перевірка…

— Ви думали, що це перевірка, — знову повторив Славін і, не кваплячись, майже по складах запитав: — Скажіть, а скільки варіантів і значень дав цей Сайтон для використання слова «Ліберті» в шифровці?

Обличчя Кулькова знову потекло; Славін зрозумів, що вгадав; бійся везіння спочатку, згадав він слова Абеля, той часто повторював саме цю фразу; зараз Кульков поставить якесь запитання, щоб виграти час.

— Що ви маєте на увазі? — спитав нарешті Кульков, облизавши сухі губи.

— Нічого, — втомлено відповів Славін, — абсолютно нічого. Але від того, як ви відповісте, залежить тільки одне: чи повірю я вам, чи ні. Конкретно: приймемо ми вашу пропозицію про поїздку в Берлін чи відхилимо… Не поспішайте говорити… Йдіть у камеру й подумайте…

… На повідомлення Кулькова, яке він заклав у контейнер-тайник, — звичайно, під контролем контррозвідників — і яке взяв через п'ятнадцять хвилин Роберт Юрс, радіо-відповідь, як це бувало раніше, того ж дня не надійшла.

КДБ не знало, що негайно після прочитання інформації «Н-52» московська резидентура ЦРУ надіслала в Ленглі шифрограму: одна з цифр написана «Н-52» таким чином, як було обумовлено заздалегідь, — на випадок його провалу.

… Прочитавши розшифроване повідомлення, ЗДРО простяг ноги, закинув руки за голову й заплющив очі, він не знав, радіти цій новині чи сумувати; будь-який агент приречений, тільки коли це трапиться; зараз важливо інше: чи настав час, коли вигідний провал «Н-52» і, відповідно, розиграш «Ліберті», чи цей час ще не настав; рано, пізно, ие встиг, поспішив, — значення не має; час настав чи ні, ось у чому річ…

… Кузані подзвонив Степанову; довго слухав гудки, тільки потім зрозумів, що його немає, поїхав; ти ж сам віддав йому машину; голова зовсім не варить, ось що значить шок.

Він дав відбій; посидів замислено з трубкою в чавунній руці; якщо я приречений на те, щоб бути сьогодні самотнім, нап'юсь, як тварюка, а мої ліки від серцевих перебоїв скінчилися, серце розірветься, прикро; жаль Стіва; пиндючиться, але ж дитина, я йому ще років три потрібен, поки там захистить докторську й одержить місце в хорошому інституті… На жаль, без галантерейника з мафії Равіньйолі, «почесного консула» Італії у Лос-Анджелесі, нічогісінько не вийде… Та ні, чому ж, заперечив він собі, рано чи пізно вийде, Стів дуже талановитий математик. Тільки шкода часу… На те, щоб зайняти плацдарм у нього — без моєї допомоги — піде зайвих п'ять, а то й шість років, а їх не повернеш… У його літа не думають про те, що прогаяного не надолужиш, це тільки в моєму віці близько бачиш безокий жах цієї непоправності, особливо коли спостерігаєш розкопки, де вчені промірюють черепочки… А може, це череп якогось Моцарта? Антропологів не цікавить, що було всередині, вони судять про вигляд по черепу та по кістках, логіки…

Кузані набрав номер, відповіла дівчина.

— Добрий вечір, — сказав він, — де ваш колега?

— О мосьє, в мене три колеги! Який вас цікавить?

— Той що вчився у Штатах.

— Це Жюль! Хвилинку, я покличу його! Він п'є каву в барі…

Жюль узяв трубку через кілька секунд; він біг, чи що, подумав Кузані; потім зрозумів: дівчина перемкнула телефон на бар, — вони тепер, як і ми, наскрізь телефонізувалися, навіть у туалетах поставили апарати.

— Послухайте, — сказав Кузані, — тут у вас у місті є «колл-герлс»[13]?

— Я маю подивитися вечірню газету, сер, — відповів Жюль. — Там повинні бути номери телефонів… Який тип вам більше до вподоби? Блондинка? Брюнетка?

— Ви хоча б при вашій колезі не говорили, — зауважив Кузані, — вона ж зовсім молоденька…

— У неї двоє дітей, — розсміявся Жюль. — І потім, це нормально: мужчина, одірваний від домашнього вогнища, має право знайти заспокоєння в товаристві подружки…

… Прийшла висока, дуже красива жінка років двадцяти шести, одягнена визивно розкішно; англійської не знала зовсім.

— А як у вас з італійською? — Кузані примусив себе всміхнутися. — Розумієте?

— О, тільки трошки! Але ж ви запросили мене не для того, щоб виголошувати переді мною промови, — жінка всміхнулася. — Мене звуть Ані, добрий вечір…

— Я хочу запросити вас повечеряти, — сказав Кузані. — У найкращий ресторан.

— Що?! — обличчя жінки якось змінилося, здригнулось; під пластом гриму Кузані побачив розгубленість; очі в неї гарні, тільки навіщо, дурепа, наквацяла на лобі та щоках золотих мушок? Це ж вульгарно. Хоча хтось йому говорив, що саме вульгарність приваблює чоловіків, вони тоді не відчувають скованості… Ти хотів, щоб на телефонний виклик відгукнулася магістр філософії, спитав він себе. Попроси її зняти цей жахливий грим, у неї круглі, гарні очі й чудовий овал обличчя… А потім зійди вниз, виклич таксі і їдь до міста, туди, де реве музика і дуже багато людей; коли ти не самотній, тоді не так страшно, нема гнітючого відчуття приреченості; ця Ані нещасна, порочна жінка, але і в ній живе її одвічне — ніжність… Ось ти й доторкнись до неї… Тобі зараз потрібна довірлива ніжність жінки, тільки це і нічого більше. Завтра вранці почнеться робота, повернеться Степанов, аби тільки сьогодні не бути самотнім; якось Дмитро читав вірші російського поета: «Те, кто болели, знают тяжесть ночных минут, утром не умирают, утром опять живут». Чудові рядки… Ми зовсім не знаємо російської поезії, цивілізовані дикуни.

— Я хочу запросити вас повечеряти, — повторив Кузані, — в найкращий ресторан…

— Оце так, — Ані роблено посміхнулася. — До котрої години я вам потрібна в ресторані?

— А біс його знає. Поки не виженуть. Підемо останніми.

— О першій годині ночі я мушу поїхати…

— Чому? А втім, пробачте за моє запитання, воно нетактовне… Мабуть, пов'язане з сім'єю? Дитина?

Ані похитала головою, розглядаючи Кузані своїми круглими чорними очима:

— Ні, не дитина… Взагалі, я можу й затриматися, але вам доведеться оплатити неустойку… О першій годині ночі я повинна бути в іншому місці…

— Фу ти, — видихнув Кузані й відчув, що й повіки в нього стали чавунними. — Скільки я вам винен за виклик? Я оплачу все, як належить, і, будь ласка, їдьте…

В обличчі жінки знову щось здригнулося, Кузані навіть здалося, що вона зблідла; він ткнув їй гроші в широку кишеню «Карденової» спідниці, розчинив двері, пробурмотівши:

— Не сердьтеся, на добраніч…

Ніч він провів на вокзалі; там було мало людей, але ресторанчики й кафе працювали, за столиками сиділи пасажири; всі ми пасажири на цій землі; гурт молодих хлопців щось гамірно обговорював дивовижною німецькою мовою; жодного слова не можна зрозуміти; ага, це ж тутешня, особлива німецька, «швіци» розмовляють по-своєму; швіців було небагато на вокзалі, а ті, хто розмовляв по-французьки, — таких у Женеві більшість, — поглядали на них з погано прихованою недоброзичливістю; яка ж традиційна неприязнь французів до тих, хто розмовляє по-німецьки… Ніде так не нехтують іноземцями, як у Франції. Чому? Чудова країна, талановитий народ, Бастілію взяли; який же в людях живучий сліпий жах шовінізму…

Біля вікна притулився похилого віку чоловік з копицею сивого волосся; смалив одну сигарету за одною; мій брат по нещастю, подумав Кузані, тільки в нього немає грошей, щоб випити, тому він і смокче кофейну гущу, що лишилася на денці чашки; бабуся в кутку із старим, подертим чемоданом, теж моя подруга по нещастю, мабуть; зовсім самотня, черевички геть стоптані, як це боляче й зворушливо — стоптані черевички сивих бабусь із натрудженими пальцями, покрученими подагрою. Цікаво, що в неї в чемодані, подумав він, іграшки, які вона везе онукам, зекономивши на пенсії? Чи все її вбоге майно, — зла й невдячна дочка вигнала нещасну, старі дратують дітей, треба перечитати б «Короля Ліра»… Людина сиротіє, коли помирає батько чи мати, навіть якщо їй самій за п'ятдесят. Усе одно людина ця віднині сирота, обірвався зв'язок з тими, хто дав життя; Стів напівсирота з трьох років, завжди пам'ятай про це, сказав собі Кузані, а ти став це забувати, вбив собі в голову, що поряд з тобою росте друг, а не дитина, в якої не було матері… Сирітка… Але я був йому всім? Ні, відповів він собі. Все можна замінити, тільки матері не можна…

Бабуся повільно встала, важко підняла чемодан; бідолашна…

Кузані кинув на мармуровий столик купюру, підійшов до бабусі, поклав свої крижані пальці на її, що стискували ручку важкого чемодана; в очах у жінки зразу ж з'явився переляк:

— Ні, ні, я сама! У мене немає грошей, мій пане, спасибі…

— Я допоможу вам без грошей, — сказав Кузані, — що ви… Мені так хочеться допомогти вам, ви дуже схожі на…

— Ідіть собі, — сказала бабуся голосніше. — Я не віддам вам чемодана! Ідіть собі!

Кузані знову відчув, які в нього чавунні пальці; навіть не пальці, а нігті: так і тягнуть до землі, будь воно неладне…

… Він повернувся за свій столик, купюри вже не було, здачі також; хотів підняти руку, щоб покликати офіціанта, але зрозумів, що не зможе цього зробити; тоді, гніваючись на самого себе, вигукнув:

— Дайте склянку віскі! Без льоду! Повну склянку віскі! П'ять порцій! Чуєте ви там?!

Коли плавний «гер обер»[14] поставив перед ним склянку, він зразу ж відчув різкий запах: підступила нудота; мабуть, якась іспанська підробка; на вокзалах усього світу шахрують, — найчастіше люди їздять тоді, коли в них радість чи горе; хто ж стане звертати увагу на дрібниці?!

Кузані неохоче взяв склянку, важко, переборюючи чавунність, підніс її до рота, подумавши: «Навіщо кінчати з собою таким чином? Приїдуть лікарі швидкої допомоги, капельниця у вену; якщо несила — іди й стріляйся, секунда — і все скінчено…»

Кузані повільно вилив віскі на підлогу, замислено дивлячись на те, як важко й чавунно темно-жовтий струмінь стікає на підлогу; підвівся, вийшов на безлюдну вулицю, зупинив таксі, поїхав у нічну аптеку, купив снотворне, повернувся до готелю, прийняв дві таблетки і, вчепившись пальцями в диктофон, став наговорювати нові епізоди сценарію; вирішив зробити дочку серу Пітеру, нехай помучиться, як король Лір, цікавіше писати, коли сам собі вигадуєш перешкоди. Робота, тільки робота, нічого, крім роботи, а там буде видно…

«Ну й «Ліберті»!

Після того як московська резидентура ЦРУ передала в Ленглі нові дані про Кулькова, котрі одержали її люди, ЗДРО скликав нараду, запросивши найближчих йому людей; запропонував продумати всі корективи, які, мабуть, доведеться внести в план «Ліберті», заздалегідь розроблений і обчислений у секторі «17»; часу на обдумування дав дуже мало — до вечора; просив працювати сепаратно; «Мені хотілося б звести ваші ідеї в одну, мислите ви діаметрально протилежно; плюс на мінус дає плюс, — єдине, що я добре пам'ятаю зі свого курсу математики».

… Пізно вночі ЗДРО уважно вивчив міркування своїх колег; воістину, кожна людина — це світ, немає в природі нічого однакового, все несе на собі печать різнобічної неповторності, — пропозиції мали взаємовиключаючий характер, сповнений протиріч; люди із зовсім іншого підрозділу звели докупи всі пропозиції.

«Об'єкт» переходить кордон Росії з нашими документами, котрі він має. З'являється в пункті, відомому йому з плану «Ліберті». Служба в Західному Берліні заздалегідь бере «відоме місце» у Східному Берліні під спостереження. Зразу, як тільки буде виявлено «об'єкт», у «відомому пункті» почнеться практичне виведення «об'єкта» в нашу зону, для чого відряджено групу «активної дії «А-37»;

а) входить у контакт з військовою розвідкою З. Берліна (Уолтер-молодший);

б) зв'язок між усіма службами підтримується безперервно;

в) о шістнадцятій нуль-нуль люди Уолтера-молодшого знімають пароль біля метро «Фрідріхштрасе», Берлін, НДР;

г) о сімнадцятій годині агентура вступає у випадковий контакт з «об'єктом» у метро на Ляйпцігерштрасе;

д) в операцію вводиться «у»[15], який — одразу ж після того, як одержить о вісімнадцятій годині від об'єкта відомий йому документ, — переходить кордон на Чек Пойнт Чарлі[16] й рівно о дев'ятнадцятій тридцять розголошує його зміст;

є) відповідальність за безпеку «об'єкта» і його вивезення з НДР на Захід о 19.30 покладається на військову розвідку (Уолтер-молодший)».

… Уолтера-молодшого недаремно включили в комбінацію: протягом трьох років уся його сім'я працювала на «Авіа Корпорейшн», корпорацію старого Летерса, орудуючи в армійських колах на користь максимальних асигнувань для розвитку стратегічної авіації; дані, які передавав компанії, мали винятковий характер; це могло — на стадії слухання справи в конгресі — ускладнити роботу тих, хто поставив на ракетний проект Сема Піма.

В результаті комбінації його приберуть із Західного Берліна; в ЦРУ все планується заздалегідь; звичайно, той, хто малює схему, не здогадується про живих прототипів «ікс», якого призначено «ізолювати», цілком може виявитися братом автора проекту операції; схема, хай живе схема! Необхідно щадити людей, які роблять жорстоку, але таку необхідну — в боротьбі з тоталітаризмом — справу; розвідка схожа на математику; Ейнштейн, записуючи свої рівняння, не міг навіть уявити собі Хіросіми; він думав про абсолютні форми й доказовість посилань, зведених воєдино його думкою.

… Газети Сполучених Штатів — у цьому розумінні непокірний Макгоні з Женеви має рацію — повинні одержати сенсаційне повідомлення провідного російського вченого через «залізну завісу» про безперечну перевагу Рад у ракетній обороні; це, до речі, ще раз засвідчить невисоку компетентність у роботі військової розвідки; Уолтера-молодшого у зв'язку з цим буде відкликано із Західного Берліна; його місце займе людина, зорієнтована на корпорацію Піма.

Тепер, після того як служби запропонували зведений, скоординований план «Ліберті», покликаний врятувати агента «11–52», заступникові директорату розвідки ЦРУ США лишилося зробити один контакт, і провести його повинен він, ЗДРО, особисто; таке не доручають нікому, навіть найвірнішому співробітникові, бо зустрічатися йому треба було з людиною, яка не стояла на агентурному обліку Центрального розвідувального управління, бо Чезаре Бінальті представляв інтереси мафії в ложі «П-2»; таких не вербують, — в разі чого не відмиєшся; з таким контактують конспіративно, дотримуючись усіх застережних заходів, які, коли буде потрібно, неспростовно підтвердять «безглуздість» таких вигадок.

Оскільки ЗДРО встиг попрацювати під керівництвом Аллена Даллеса, він гребував звичними прийомами, почерпнутими з аналів класичної розвідки: йдучи на контакт з Бінальті (такі. зустрічі мали незвичайний характер, до них вдавалися нечасто), трохи змінював зовнішність, говорив мало, глухим голосом, хоч розмовляли на спеціально обладнаній, звукоізольованій квартирі; був гранично стислий у формулюваннях, — цілком імовірно, що контрагент усе-таки записує кожне його слово: японці перейшли на пластмасовий звукозапис, апаратура ЦРУ до цього ще не готова.

Розстеливши на колінах карту району Берліна, де Кулькову було призначено зустріч, з метою переправлення його через кордон, ЗДРО тицьнув пальцем у червоний кружечок:

— У цьому місці буде один чоловік, — і показав Бінальті фотографію Кулькова. — Правда, він виглядатиме трохи інакше, — ЗДРО витяг інший портрет Кулькова — постриженого наголо; зробили на фотокомп'ютері, заздалегідь готуючи операцію «Ліберті». — Запам'ятали?

— Так. Скільки тижнів ви дасте на підготовку операції?

— Жодного дня.

— Це несерйозно.

— Навпаки, це цілком серйозно.

— Але я не встигну…

— Це ваш клопіт, — перепинив його ЗДРО.

— Сюди, — Бінальті тицьнув пальцем у карту, що лежала на колінах ЗДРО (міста не назвав, кожен страхує себе, такі правила), — я можу добратися тільки завтра ввечері.

— Ну то й що?

— Дуже мало часу на підготовку, — повторив він замислено.

— Я пригадую, ви говорили, що саме в таких районах тримаєте постійні бази… Роблю висновок саме з цих ваших слів, плануючи справу…

Бінальті кивнув, уважно, допитливо подивився на ЗДРО:

— Ви, звичайно, розумієте: Схід доведе, що стріляли через стіну? В них будуть докази. Балістична експертиза підтвердить цей факт… Спростувати досить важко…

— Нічого, спростуємо, — посміхнувся ЗДРО, хоч у завдання комбінації входив факт визнання пострілу із Західного Берліна; річ у тім, хто звідти стріляв; нехай відмивається Уолтер-молодший, він тісно зв'язаний з «червоними бригадами»; доведемо, що волосатими керує Москва чи Софія, та й, зрештою, реакція Сходу нікого не бентежить; шоу мають дивитися ті американці, які голосуватимуть за асигнування в конгресі й вирішуватимуть долю переговорів у Женеві.

— Мало часу, — втретє повторив Бінальті.

— Я не зовсім розумію, — ЗДРО з подивом знизав плечима, — ви відмовляєтеся, чи що?

Той сумно посміхнувся:

— Особисто я з радістю відмовився б, але, думаю, боси мене не зрозуміють.

— Та й я не зрозумію, — зауважив ЗДРО. — На всяк випадок не завадило б забезпечити тих, хто робитиме діло, документами, які дають змогу провести пунктирну лінію на Схід.

— Варіант «сірих вовків»? — посміхнувся Бінальті. — «Болгарський слід»?

ЗДРО закурив, повільно погасив сірника, нічого не відповів, тільки трохи опустив повіки; Бінальті похитав головою:

— Цікаво, люди колись навчаться вірити одне одному?

— Звичайно, — впевнено відповів ЗДРО. — Заради цього ми й живемо на землі.

— Хто ще знає про діло?

— Ви.

— Хтось із ваших — у разі екстреної потреби — зможе допомогти?

ЗДРО заперечливо похитав головою.

— Тобто це моя робота? І аж ніяк не наша? — наголосив Бінальті.

ЗДРО знову кивнув, роблячи швидкі, легкі затяжки.

— Ви погано виглядаєте, — сказав Бінальті. — Відпочиньте кілька днів, у вас дуже стомлене обличчя.

— Добре, — відповів ЗДРО, підводячись. — Через два дні полечу в Майамі. Як тільки дізнаюсь, що ви закінчили цю справу.

… Повернувшись у Ленглі, ЗДРО продиктував радіограму для «Н-52»: «Дорогий друже, будьте максимально спокійні. Ситуація — під контролем. Негайно переходьте на нелегальне становище. Вживайте всіх можливих заходів, щоб прибути в заздалегідь умовлене місце за нашими документами — через три дні. Ваш перехід прикриватиме спеціальна група з чотирьох чоловік, це аси розвідки. Вірте в благополучне завершення. Сердечно ваш «А».

— Де це умовлене місце? — спитав Славін.

— Беренштрасе, — відповів Кульков.

Славін знайшов цю вулицю на карті Західного Берліна; нічого примітного: недалеко від державного кордону НДР.

Сергієнко повернув шифровку ЦРУ Славіну:

— Навіщо вони написали про чотирьох «асів розвідки», Віталію Всеволодовичу? Вони це не Кулькову писали, а нам. Сенс? Навіщо вони віддають нам чотирьох своїх? Мета?

Концепція — II

1

«Женева, Місія США при ООН.

Резидентура ЦРУ.

Цілком таємно.

Чарльзу Макгоні.

Якою тональністю має бути забарвлена заява, — коли припустити можливість втечі з-за «залізної завіси» одного з тих, хто симпатизує ідеалам демократії і миру?

Зважаючи на те, що Ви перебуваєте в епіцентрі подій, одержуєте інформацію безпосередньо з Палацу націй ООН і, отже, можете скласти певний стереотип уявлень про бажане швидше, ніж наші аналітики, просимо Вас негайно, надіслати приблизний текст заяви, яка, на Вашу думку, викличе найсприятливіший ефект у Європі.

Питання про Ваше відкликання в Сполучені Штати вирішує керівництво управління, а не Ви.

Якщо ж Ви незгодні з загальною лінією Центрального розвідувального управління, ми готові розглянути Ваше офіційне прохання про відставку.

Бажаю успіхів у роботі.

ЗДРО».

2

«Центральному розвідувальному управлінню США.

Цілком таємно.

Тому, кого це стосується.

У заяві, про яку йшлося раніше і поява якої відіграє позитивну роль на Заході, має бути наведено неспростовні дані про нарощування російської ракетно-ядерної могутності.

Отже, слід було б роздати журналістам виписки із справжніх документів Рад, позначених грифом найвищої державної секретності.

Особливу увагу доцільно приділити тому, якими методами росіяни камуфлюють свою агресивну спрямованість. Це неминуче скомпрометує добре організовані ініціативи «за мир і ядерне роззброєння», оплачені резидентурами КДБ.

Переконаний, що Палац націй найбільше шокує інформація про цілком секретне безупинне розгортання росіянами своїх ракетно-ядерних сил, щоб завдати першого удару по Західній Європі.

Бажано було б навести факти про те, що всі зусилля Рад спрямовано на організацію впливу на Бонн, Париж і Лондон у головному напрямі: «проблеми війни і миру насамперед стосуються саме нашого континенту». Сенс такого тиску росіян очевидний: на випадок заморожування діалогу з Вашінгтоном Москва зберігає абсолютно надійних економічних партнерів.

На відміну від нас європейці емоційніші, саме тому заява патріота ідеалів демократії, який, можливо, опиниться на Заході, має бути досить яскравою, такою, що б'є на почуття.

Вважаю, що відділ психологічних акцій прислухається до моїх рекомендацій при розробці проекту такої заяви.

Хочу підкреслити: серед нашої делегації намічається — дедалі виразніше й чіткіше — тенденцій до зближення з росіянами з цілого ряду позицій, які набагато вигідніші Москві, ніж нам.

Щодо моєї відставки, то, надіславши попередню телеграму, я не розглядаю питання в такій площині. До того ж, підкреслюю ще раз, я не вмію легко міняти принципів, тим паче тих, які служать справі демократії, свободи й миру. Звичайно, коли з якихось причин на нинішньому посту я зайвий, питання про мою відставку у Вашій компетенції. Саме тому не можу не повторити, що міняти позиції не маю наміру, бо не навчений поступатися життєвими принципами.

Макгоні».

3

ЗДРО зітхнув; нічого не вдієш, дурень; але доводиться зважати через їхню кількісну перевагу. Дитині ясно, Що росіянам конче потрібне позитивне завершення переговорів, вони повинні вивільнити ресурси для розвитку й модернізації мирних галузей промисловості, їхні пропозиції мають цілком серйозний характер, вони справді шукають виходу із становища, яке склалося в світі і яке, на жаль», загрожує ядерною катастрофою. Але ж є на землі люди, — боже, скільки їх! — які з юних літ упруться в щось лобом, і подолати їхню впертість неможливо; Макгоні й належить до таких лобів; а втім, саме така індивідуальність і потрібна зараз у Женеві; своєрідна форма «акції стримування», нічого не вдієш, усі ми жертви збігу обставин…

ЗДРО надіслав телеграму Макгоні у відділ психологічної боротьби, нехай працюють над текстом заяви для «Н-52», а сам викликав керівника групи «активна дія-Ш» Ніка Девієса та Роберта Шварца-практика.

— Вам треба буде полетіти у Західний Берлін, друзі, — сказав ЗДРО, запросивши своїх найдосвідченіших співробітників до невеличкого столу, де вже стояли три чашки кави й маленька вазочка з сухим печивом. — Завдання надзвичайно відповідальне. Мова йде про життя і смерть борця за демократію і прогрес. Росіянина, який вирішив обрати свободу… З міркувань оперативного характеру підготовчу роботу доручили представникові військової розвідки, Уолтерові-молодшому. Загалом, мабуть, правильно… Навіщо ображати колег з Пентагону? Однак давайте говорити відверто, між нами не може бути таємниць, братство у спільній справі: Уолтер-молодший щасливець, ви знаєте, з якої він сім'ї, йому не доводилося пробивати собі кар'єру так, як це випало на долю кожного з вас… Його родичі сидять у спостережних радах «Авіа Корпорейшн», мультимільйонери, сучі діти… На що здатний цей білоручка, не знаю. Так що вам самим треба виявляти максимум обережності у справі… А вона, повторюю, абсолютно ювелірна… Зараз я запрошу автора проекту, він викладе вам план по пунктах… Тільки умовимося про одну невеличку гру. нехай Пік, — сподіваюся, він пробачить мені, — будучи, як завжди, керівником операції, грає роль помічника, а Шварц одержить титул старшого. Так задумали в секторі опрацювання проекту, нехай, поділите честолюбство, коли вивезете потрібну нам людину. Я не кажу, що її життя у ваших руках, це, мабуть, ви й так зрозуміли… Я не кажу, яка вона цінна для нас тут, на волі, — ви досить досвідчені люди… Є якісь запитання перед тим, як розпочнемо йти по деталях?

4

А вже після цього ЗДРО подзвонив Семові Піму:

— Доведеться зустрітися.

— Я згоден, — відповів той; адреси не називали, домовились заздалегідь.

5

— Ви хотіли, щоб усю справу було вирішено одним махом, — сказав ЗДРО, ввімкнувши приймач. — Я запустив вашу ідею в роботу… Але не можу не розповісти про те, якою вона буде.

— Справа ця дуже рискована, мабуть, не обійдеться без аксесуарів кругової поруки, — посміхнувся Пім. — Гадаєте, якщо станеться біда, я відсахнуся од вас?

— У мене є для цього підстави. Вся моя служба працює на проект «Ліберті», — у нас є цікава ідея: вивезти на Захід агента, який потрапив у біду. Але я не думаю, що вас влаштують його свідчення в конгресі: наші зубри, які стоять за діалог з Кремлем, витягнуть з нього правду. Навіть якщо наш агент говоритиме ті репліки із сценарію, який ми йому підготуємо, особливого довір'я він не викличе… Але все-таки заради того, щоб урятувати його, я посилаю в Європу бригаду…

— Навіщо? — Пім здивувався. — Тим паче, коли його тут розіб'ють і він скомпрометує вас і мене?

— Я посилаю бригаду для того, щоб професіонали управління, — скрипуче відповів ЗДРО, — знали, як ми цінимо своїх агентів і боремося за них… Але його не вивезуть на Захід… Його нейтралізують на місці.

— Уб'ють, чи що? — посміхнувся Пім. — Ви називайте речі своїми іменами, не терплю цих конспіраторських викрутасів…

ЗДРО повторив:

— Його нейтралізують. Але якщо хоч один з тих, хто це робитиме, провалиться, — слід приведе до мене, і я буду змушений піти з ЦРУ.

— Шкода, — сказав Пім. — Ви природжений стратег розвідки.

— І все-таки.

— Вас цікавить ваша подальша доля? Відповідайте, старина, відповідайте, я звик до конкретики.

ЗДРО мовчав, дивився на перенісся Сема Піма й не говорив ні слова.

— Гаразд, — сказав нарешті Сем Пім, — не лякайте, я вже ляканий. Працюйте спокійно, нехай тільки той, хто може мені завадити, не заважає. Поїдете в Майамі, там в фірма, яка давно жде хорошого директора. Згодні?

ЗДРО підвівся, мовчки кивнув Піму і, не зронивши й слова, вийшов.

6

— Ось що, — після довгого, тяжкого роздуму сказав Сергієнко, — негайно дзвоніть, Віталію Всеволодовичу, в Женеву вашому другові… І запросіть його, — звичайно, разом з Кузані, без американця не вийде сенсації бажаного рівня, свій усе-таки є свій, у Західний Берлін… Останній акт гри треба розглядати з обох боків кордону, можливі будь-які варіанти. Нехай Степанов виїде до вас із Західного Берліна на півгодини. Введіть його в курс» справи, в загальних рисах, звичайно…

Славін спохмурнів:

— Степанов мій друг. Я не вмію вірити наполовину, товаришу генерал.

— Я також. Коли він ваш друг, то пощадіть його все-таки. Менше знатиме — легше спатиме… Зараз, розмовляючи з Москвою, він зрозуміє, що пахне смаленим?

Славін посміхнувся:

— Він усе зрозуміє…

— Ви тільки назвіть не один Західний Берлін, а кілька європейських міст, його ж напевне слухають, нехай гадають… А він зрозуміє?

— Зрозуміє, — зітхнув Славін. — Усе буде як слід… Вилітати завтра?

— Ні. Зараз, — відповів Сергієнко, — Група Гречаєва чекає на вас, Кульков теж; генералові Конраду Фуксу в Берлін я вже подзвонив, полетите спеціальним рейсом, везти Кулькова на Аерофлоті, здається мені, дуже ризиковано.

Славін непомітно глянув на годинник; голубі очі-щілинки Сергієнка фіксували кожну дрібницю, зразу ж вбираючи в себе все.

— Якісь невідкладні справи? Не можете зараз вилетіти? Що ж, півгодини у вас є, не більше…

Невідкладні справи, подумав Славін; звичайно, невідкладні справи; Ірина чекає біля загсу вже п'ять хвилин: вона звикла до того, що він завжди запізнюється; чекатиме ще хвилин двадцять — а їхати туди півгодини — й піде; погано, як же це погано, просто гірше бути не може…

І саме в цей час дали Женеву; Степанов, на щастя, був у номері, писав…

… Ірина чекала Славіна сорок хвилин; вона була в білому платті, бігала по комісійних, дурненька; загримів грім, закрайки хмар стали фіалковими — вмить погода змінилася, в Москві тепер це стало звичним; парасольки в неї з собою не було; як кішка під дощем, подумала вона, і ці хемінгуеївські слова здалися їй раптом такими дошкульно-жалюгідними, що вона, не стримавшись, заплакала; в секретаріаті Славіна їй відповіли, що Віталій Всеволодович несподівано вилетів до Ялти, буде через тиждень, пробачте, хто його просить, жінка, не відповівши, обережно повісила трубку; дощ вирішила перечекати в кабіні автомата; таксі з парочками під'їжджали до загсу часто; трохи рідше «чайки» з нареченими; переодягнуся — і в Рязань, до бабусі, швидше б додому, в неї я наплачуся вволю, тільки б зараз не розплакатись: немає нічого гіршого, коли жінки рюмсають на вулицях…

«Спробуй напиши, не знаючи правди!»

— Ну і який же шанс? Яка ймовірність того, що цього «ікса» викрадуть? — спитав Кузані, пильно глянувши на Степанова; обличчя його за цю ніч змарніло, під очима залягли чорні тіні. — Скільки можна поставити, що це здійсниться?

— Не знаю.

— Інформація надійна?

— Той, хто мені її передав, — цілком надійний. А про тих, від кого її одержав мій друг, нічого сказати не можу.

— Давно ти з ним знайомий?

— Давно. Ти, до речі, його теж знаєш.

— Я?!

— Так. Через мене. Це він назвав адресу лікарні, в якій тримали Емму Шанц, дружину Джона Глебба з луїсбурзької резидентури ЦРУ. До речі, тобі пригодилася зустріч з дамою?

— Дуже. Це міняє справу. Я не хочу запитувати, кого представляє твоя людина… Так мені зручніше.

— Правильно, — кивнув Степанов.

— Проте летіти нам доведеться вдвох.

— Я згоден. Хочеш, щоб я допоміг тобі?

— Ти мені будеш потрібен як свідок. Правда, одного свідка мало… За нашими законами має бути два… Давай адресу…

— Умови завдання такі, Юджин, що я можу назвати адресу лише за годину перед тим, як на місці одержу підтвердження…

— Гм, досить складно починати справу, коли головному її учасникові не довіряють, — Кузані пішов на кухоньку, що була в номері Степанова, ввімкнув плитку, поставив воду для кави. — Не можна не вірити співучасникові справи.

— Річ не в тому, вірять чи не вірять. Вони роблять свою справу, я — мою, ти — свою. Повторюю: я знаю місто, де має статися таке, що перешкодить діалогу… А може, взагалі зробити його неможливим, тільки це на телефонна розмова… Остаточну інформацію я одержу або у Відні, або ж у Західному Берліні, — так мені пояснили. Вранці, напередодні цієї справи. Це все, що я можу тобі сказати. І ще повинен попередити: мабуть, без приватного детектива тут не обійдеться, він знадобиться тобі як режисерові.

— Тобі сказали, що справа має якусь причетність до мого майбутнього фільму? — спитав Кузані.

— Так, бо твій фільм має причетність до того, що відбувається тут, у Женеві, та й на нью-йоркській біржі.

— Звідки твій друг знає про мій новий сценарій?

Степанов посміхнувся:

— Він не дикун — газети читає. Я ж тобі перекладав мою кореспонденцію: там я чимало розповів про те, над чим ти зараз працюєш.

Кузані повернувся з кухоньки з двома чашками кави:

— Мені треба порадитися з моїм адвокатом, Дмитре.

— Думаю, цього робити не слід.

— Але ми не ступимо й кроку, не залучивши до справи людину, яка знає закон. Інакше у нас не можна.

— Дуже добре, — мовив Степанов, — і, чесно кажучи, мені це подобається, бо самі ми все більше покладаємося на щастя, — якось воно буде, — а тепер, гадаю, цього робити не слід.

— Не думай, що всі наші адвокати — агенти ЦРУ.

— Я ніколи так не говорив і не писав! Навпаки, писав, хвалив ваших законників, це було… До речі, приватний детектив діє відповідно до закону?

— Очевидно, так… Але я ніколи не звертався до них по допомогу.

— Чи довго оформляють угоду на співробітництво? Кузані повторив:

— Я ніколи до них не звертався. Вважаю за краще виконувати соло. До речі, не німець Вальраф це почав, а я, американець, коли боровся за звільнення вашої Анджели Девіс.

— Вашої, — лагідно виправив його Степанов. — Не нашої, а саме вашої Анджели… Тебе трохи понесло, Юджин.

— Авжеж, понесло! Я маю летіти за свої гроші, а їх у мене, між іншим, дуже мало! Я повинен найняти детектива, а це тобі не повія за п'ятдесят марок, набагато дорожче! Крім того, я не знаю, для чого я встряю в це діло, і що воно собою являє… Ти кажеш «злочин»… Який?. Браухич із фліківського концерну дає ще один хабар людям з партії віце-канцлера Геншера? Це не моя тема, хай собі! Наркомани колективно клянуться спалити весь героїн? Не повірю. «Має причетність до твоєї роботи…» Викрадають нашу ракету? А може, вивозять за «залізну завісу» новий Ф-13?

— Не знаю, — повторив Степанов. — Я сказав тобі про умови. З мене взяли слово, що і и нікому ніколи про це не скажеш. Я таке слово дав. Якщо ти не входиш у цю справу, забудь про пашу розмову.

— Що значить «не входжу»?! — Кузані роздратовано відсунув порожню кофейну чашку. — Не треба поводитись, як імпотент, що довів жінку поцілунками до екстазу, а потім запропонував їй почитати праці філософа Фіхте.

Степанов чомусь образився, хоч збагнув, що ображатися не слід:

— Я ще не імпотент.

— Попрацюєш кілька років, станеш, — пообіцяв Кузані і, розсміявшись, витяг з кишені плоский диктофон. — Мимохіть виникла непогана фраза, треба записати, знадобиться.

— По-російськи кажуть: «Він його вмив». Ти мене непогано вмив, справді по-дружньому…

Через годину вони вилетіли з Женеви…

… Коли принесли сніданок і стюардеса спитала пасажирів, хто що питиме, — ниво, вино, соки, — Кузані відповів:

— Склянку холодної води.

Степанов знову подивився на нього; що з ним сталося за той час, поки мене не було? Змарнів, очі запали, якісь погаслі, хворі, неживі…

— Щось сталося, Юджин? — спитав Степанов.

— Ні, ні, абсолютно нічого, — відповів той, але не стримав зітхання; воно було судорожне, спазм якийсь, а не зітхання.

— Я можу чимось допомогти тобі?

— Ні, Дмитре. Спасибі, — відповів Кузані, пересилюючи себе, сумно всміхнувся. — А втім, можеш: будь ласка, ніколи не давай порад, пов'язаних з моїм особистим життям.

— Погані новини від Стівена?

Кузані поколупав виделкою холодну закуску, але нічого не їв, витяг з кишені сигарети.

— Слухай, — мовив він, — у тебе є якісь сенсаційні матеріали про мафію?

— Чорт його знає… Я ж подорожував по Сіцілії вісім років тому. Але розмотувати клубок треба з Нью-Йорка і кокаїнових плантацій у Парагваї. Потім уже братися за Сіцілію.

— В тебе ніколи не з'являлося бажання, — задумливо спитав Кузані, — застрахуватися на мільйон доларів, увійти до лева в клітку і провести з ним день? Чомусь я певен, що він не кинувся б на мене… Якщо звір ситий, він не нападає на людину, йому ліньки…

Натиснувши на кнопку в кріслі, Кузані відкинув спинку й одвернувся до ілюмінатора.

— Я спробую поспати, добре? — тихо сказав він. — Ніде так не спиться, як у літаку. А ти присунься ближче… Хочу відчувати поряд із собою спину…

Степанов зітхнув:

— Запам'ятай, з розвитком науково-технічної революції функції попа, якому сповідалися, перейшли до лікаря. Йому розказують про себе все, нічого не приховуючи, — він володіє знаннями, які можуть тобі допомогти…

— До чого ти про це?

— Не знаю… Просто спало на думку, от і сказав.

— Добре, — всміхнувся Кузані, — коли повернуся додому, неодмінно піду до невропатолога, ти ж мене на це штовхаєш…

Бюро приватного детектива Ганса Прошке містилося неподалік готелю «Берлін». Його помічник, молодий і трохи екзальтований чоловік (Степанову це дуже не сподобалось; Кузані відмахнувся, шепнувши: «Не звертай уваги, на світі повно психів») провів у невеличкий хол:

— Шеф зараз вийде, сідайте, будь ласка.

На низькому столику, довкруг якого стояли три м'які крісла якогось дивного, темно-малинового кольору, лежали журнали «Поліцист», «Ассосіейшн фор лоу», «Детектив»; західноберлінські газети, підшивка «Інтернешнл геральд трибюн» і «Шпігель».

У Женеві, коли Степанов назвав Кузані приблизну дату і район майбутніх подій, той, за годину перед вильотом, заїхав до приватного детектива Рене Сежо; «Він співробітничав зі мною проти нацистів, які оселилися в швейцарській Асконії в останні місяці війни, чесний хлопець, принаймні особисто я вірю йому», Рене й назвав ім'я Прошке; «Тільки майте на увазі, панове, — сказав він, переводячи погляд із Степанова на Кузані, — Західний Берлін — особливе місто, зі своїм статутом, у них існує ряд обмежень, не відомих нам. Приватні детективи, зокрема, не мають права тримати зброї; і все-таки Прошке міцна людина, нова хвиля, ніяких зв'язків з минулим, у цьому розумінні він чистий».

… Прошке був цілковитою протилежністю своєму помічникові; величезний, недбало одягнений, повільний у рухах, він справляв враження абсолютної флегми; схожий на бездомного художника чи музиканта з дешевенького ресторанчика в привокзальному районі.

— Так, Рене мені дзвонив, дуже радий знайомству, фабулу він виклав досить туманно, розповідайте детально, я уважно слухаю.

— Можливо, це буде пов'язано з операцією розвід-служби, — сказав Кузані й спитав: — У вас американський акцент, жили у Штатах?

— Так, я там учився.

— Де?

— У Збігнєва Бзежинського, в Нью-йоркському університеті, факультет права… Про Бзежинського жартую, я не славіст, але його семінар відвідував, чоловік з головою.

— Цього не можна не визнати в ньому, — погодився Кузані. — Думати вміє…

— Що ви вкладаєте в поняття «розвідслужба»? — поцікавився Прошке. — До речі, повинен попередити, що наша розмова записується…

— Ким? — спитав Кузані.

— Моїм помічником, Францом. Тут так заведено, нічого не вдієш. Я повинен мати виправдувальні документи перед прокуратурою, якщо трапиться якийсь скол.

— Тоді краще поговорити в барі, — сказав Кузані.

— В якому?

— У вашому будинку, поряд з італійським рестораном «Ля Боке».

Прошке всміхнувся:

— Там теж записують. Але не Франц, а дяді з поліції, це значно гірше. Ходімо, — Прошке підвівся, — погуляємо, коли ви вважаєте, що справа така делікатна…

Вони вийшли на вулицю; спека спала, від каналу повіяло прохолодою, листя дерев було вкрите шаром пилу, і тому здавалося, ніби його намалював якийсь неореаліст, — відточеність правди, що наближається до фотографії.

— До речі, я дорогий детектив, — сказав Прошке. — Майте це на увазі. Особливо коли доводиться працювати проти організації. Одна страховка в такій справі коштує не менше тисячі марок.

— Я розумію, — кивнув Кузані. — Спочатку я поясню, що мене цікавить, а потім ви назвете ціну.

— Добре. Валяйте, я слухаю.

— Сьогодні ввечері…

Прошке зупинився, різко обернувся до Кузані:

— Що значить «сьогодні ввечері»? Зараз одинадцята година, вечір ось-ось настане, до справи треба приготуватися…

— Я закінчу, гаразд? — Кузані поліз по сигарети. — Так от, сьогодні ввечері по той бік зонального кордону має дещо статися. Так принаймні вважає мій друг, — він кивнув на Степанова. — До речі, він росіянин, вас це не лякає?

— Червоний? — спитав Прошке.

— Так, — відповів Степанов.

— Професія?

— Літератор.

Прошке посміхнувся:

— А чин по службі?

Кузані зітхнув:

— Генерал. Можна продовжувати? Чи те, що я не вважав за можливе приховати, — маючи на увазі громадянство мого колеги, — якось вплине на ваше рішення?

— Доказуйте до кінця, містер Кузані. Я повинен зрозуміти, чого від мене хочуть. Насамперед умови завдання, рішення потім. Коли б ви попросили мене вистежити вашу коханку, яка спить з приятелем, поки ви заробляєте гроші, я зразу назвав би ціну, — вигідна робота, ніякого риску… Ви ж сказали про операцію якоїсь розвідслужби. Це інша справа. Я життєлюб, розумієте, великий життєлюб…

— Так от, — продовжував Кузані, — в умову завдання входить таке: ви озброюютесь…

— У місті заборонено зберігати збро…

Кузані перепинив його:

— Чого ви такий прудкий? Вислухайте до кінця. Я прекрасно знаю, що ви живете під окупаційним статутом… Ви озброюєтесь телекамерою і знімаєте осіб, які спостерігатимуть у біноклі за подією, що має статися в НДР. Ви також фотографуєте номер машини, на якій ці люди під'їдуть до зонального кордону, це мене надзвичайно цікавить…

— Можливо, там буде не одна машина, — озвався Степанов. — Треба буде простежити маршрут кількох автомобілів.

— Думаю, вони поїдуть в аеропорт, — сказав Кузані. — Мене цікавить фотоматеріал про всіх, хто ввійде з ними… Чи з ним… у контакт. Якщо, звичайно, хтось увійде… Коли контакт відбудеться, я хочу знати, куди поїде людина, яка підходила до них… Чи полетить. Більше того, я хочу, щоб ви і ваш помічник супроводжували цих джентльменів, з'ясували, де вони зупиняться у тому місті, куди їх доставить літак… І стежили за ними доти, поки я не скажу: «Стоп».

— А як ви мені це скажете, хотів би я знати? Полетите разом зі мною й Францом?

— Ні. Я не полечу з вами. Я дам вам свій телефон у готелі «Кемпінський». І чекатиму вашого дзвінка.

— Ви розумієте, скільки може коштувати така операція?

— Думаю, дорого.

— Франц, — Прошке обернувся до свого помічника, який ішов за ним невідступно, — будь ласка, поцікавтесь вечірніми рейсами літаків… Їх, здається, дванадцять… Замовте квитки… На наші імена… на всі рейси.

Кузані й Степанов перезирнулись: у хлопця є хватка.

— Повернемося до оплати цієї роботи, — сказав Прошке.

— Я розумію, що це дорого, — повторив Кузані.

— Це не просто дорого, містер… Це дуже дорого.

— Я оплачу витрати. Про квитки на літаки, оренду машин і номери в готелях я не кажу, само собою зрозуміло. Прошу тільки не брати квитків першого класу, не орендувати «ягуарів» чи «ролс-ройсів» і не поселятися в люксових готелях.

Прошке спитав:

— Чи довго я маю топтати людей, які вас цікавлять?

— Не знаю, — відповів Кузані, подивившись на Степанова. — Поки що не знаю.

— А коли вони кудись зникнуть, це позначиться на моєму гонорарі?

— Скільки ви візьмете за роботу? — спитав Кузані.

— Я не знаю ступеня підготовленості об'єктів спостереження…

Степанов упевнено відповів:

— Найвищий.

Прошке поцікавився:

— Маєте якусь інформацію?

— Те, що в мене з'явиться, буде вручено вам на аеродромі, коли ви передасте містеру Кузані знімки, зроблені на місці…

Кузані зітхнув, пояснивши Прошке:

— Російський комплекс — зайва підозрілість, нічого не вдієш…

— Нічого не вдієш, — повторив Прошке. — Що ж, сьогоднішня фотооперація — дві тисячі, перші два дні нашого подорожування-погоні коштуватимуть тисячу сімсот марок… Тисяча мені, сімсот Францу… Наступні дні я хотів би одержувати по дві тисячі п'ятсот, — це, звичайно, багато, дуже багато, але все-таки справедливо.

— Дуже дорого, — сказав Кузані. Степанов похитав головою:

— Ні, Юджин, це за правилами. Пану Прошке треба буде дивитися не за коханцями… Риск великий, ми не повинні приховувати цього, нечесно, а ніщо так високо не оплачується, як риск.

— Де тут можна поміняти гроші на дрібні? — спитав Кузані. — Мені треба подзвонити в Голлівуд.

— В «Ля Боке», — відповів Прошке. — Наміняють, скільки хочете.

В ресторані було порожньо; вусатий італієць, який наслідував засновника ресторану (той купив будинок на Корсіці, добре заробивши під час західноберлінського буму, — середина сімдесятих, розрядка; поклав долари в швейцарський банк, одержує десять процентів річних, щасливець), ліниво підійшов до каси, вигріб жменю п'ятимарочних монет, висипав їх у кишеню Кузані, й сказав:

— Ви мені винні дев'яносто папірців, можливо, я втрачу на цьому п'ять марок, а коли й виграю, то сущу дрібницю, лічити — дорожче.

— Ви виграли десять марок, — меланхолійно зауважив Прошке. — Я підрахував, Карло. Ви висипали рівно вісімдесят марок, вигідний бізнес.

Кузані й Степанов перезирнулися; Кузані ледь посміхнувся, підморгнув росіянинові; хлопець хоч куди; коли спустилися в туалет, де стояли два автомати, один міський, другий міжнародний, Степанов сказав:

— Пане Прошке, якщо ви працюватимете так чітко, як зараз рахували гроші, тоді про завершення справи можна не хвилюватися.

— Ви так думаєте? — Прошке позіхнув, прикривши рукою рота, що став круглим, наче вхід у тунель. — Добре, коли так. Насправді ж Карло програв, він сипонув вам дев'яносто п'ять марок, але я не терплю штучок, — гроші треба рахувати.

Кузані набрав голлівудськнй номер продюсера Грінберга; той, на щастя, був дома; різниця в часі, там ще пізній вечір; хоч наша куля й невелика, але різна.

— Привіт, Стів, це я.

— Ти вже в Берліні? — спитав Грінберг.

— Еге ж.

— 11у то як?

— Може бути цікаво.

— Зйомка прихованою камерою?

— Боюся, що ні. Телевік. Але такі фото дуже добре монтуються, Стів, це дає більшу достовірність, ніж кінозйомка, та й потім тутешніх клієнтів на камеру не знімеш, нема часу і, судячи з усього, надто рисковано.

— Тобі видніше. Скільки це мені обійдеться?

— Оплата їхнього номера в готелях…

Прошке підняв палець:

— Ні, ні, двох номерів, будь ласка! Франц хропе, і, крім того, я звик засинати з жінкою, стрес треба знімати не віскі, а дівкою.

Кузані різко обернувся до нього:

— Вам і дівку оплачувати?

Прошке якусь мить подумав і відповів:

— Ні, це не входить у контракт.

Кузані спитав Грінберга:

— Ти чув?

— Чув. Скільки все це коштуватиме? Назви суму, я відповім тобі «так» чи «ні».

— Ти відповіси «так», Стів.

— Спочатку нехай він назве суму, — повторив Грінберг.

— Це може коштувати плюс мінус дванадцять тисяч доларів.

Прошке похитав головою:

— Ні, неправильно. А якщо люди, котрі цікавлять вас, полетять у Штати? Чілі? Чи на Мадагаскар? Нехай він перекаже п'ятнадцять тисяч.

— Він говорить, що треба переказати п'ятнадцять тисяч, Стів.

— Нереально, — відповів Грінберг. — Максимум, на що я можу піти, це шість тисяч. Марка все ще падає, отже, так чи інакше, йому вигідно, він погодиться…

Кузані обернувся до Прошке:

— Мій продюсер згоден заплатити шість тисяч доларів. Прошке похитав головою:

— Це несерйозно, містер.

— Добре, але ж скиньте хоч скільки-небудь, — став благати Кузані.

Прошке пожував губами й трохи розгублено шморгнув носом:

— Добре, чорт з ним, нехай переказує чотирнадцять тисяч.

Кузані повторив у трубку:

— Він згоден на чотирнадцять.

— Це нереально, Юджин! Чотирнадцять тисяч баків за двадцять фотографій?! Мін хоче зірвати куш на смаленому! Знайди когось іще і зразу називай суму: «Мій продюсер згоден переказати вам сім з половиною тисяч і ні цента більше, ціна остаточна».

— Почекай, — Кузані знову обернувся до Прошке. — Сім з половиною тисяч. Він каже, що заплатить сім з половиною. тисяч…

— Повторюю: я полюватиму не за зрадливою жінкою. Він знає, про кого йде мова?

— Добре, Стів, — сказав Кузані, — домовимося так: я йду на риск… Сім з половиною тисяч платиш ти, а решту, шість тисяч, вирахуєш з мого гонорару.

— Не роби дурниць! Він обдере тебе…

— Стів, зроби те, що я прошу…

Прошке написав на серветці номер телекса:

— Нехай перекаже тринадцять тисяч зараз же у мій банк, рахунок шістнадцять двадцять три чотириста п'ять.

Кузані повторив, Грінберг роздратовано кинув:

— Почекай, я встану з ліжка… Ну, диктуй…

— І нехай надішле підтвердження по моєму телексу, — сказав Прошке. — Берлін, дев'яносто сім сімдесят два, «Правейт лебенс бюро». Я хочу мати підтвердження негайно, — він подивився на годинник, — бо через годину я повинен розпочати роботу… І — останнє: коли ви мені назвете адресу, де я повинен вести фотозйомку?

Темп — III

О шістнадцятій годині вечора мимо Кулькова, що сидів на лавочці біля станції метро «Фрідріхштрасе», після телефонного дзвінка, який він заздалегідь зробив з автомата, повільно проїхала старенька машина марки «Фольксваген» з військовим номером підрозділу МПС США, розквартированого в Західному Берліні.

Через годину, коли Кульков ішов до виходу з метро «Ляйпцігерштрасе», два п'яні турки на високих підборах, у вузьких штанях, що обтягували сідииці й були розкльошені донизу, штовхнули його в бік, і він відчув, як у кишеню піджака щось упхнули; група Гречаєва, спостерігаючи за ним разом із співробітниками контррозвідки НДР, помітила, що цим предметом був конверт; дуже тонкий; авіапошта Болгарії; марку погашено в Софії.

… Через двадцять дві хвилини турки перейшли державний кордон НДР із Західним Берліном на станції метро «Фрідріхштрасе»; офіцер, який перевіряв їхні перепустки, повідомив контррозвідників, що Махмет Шаабі й Абдулла Кіжа були тверезі, але трохи афектовані; в інтересах операції спостереження не вели.

У Західному Берліні вони пересіли на лінію, що вела до «Клей-алеї»; штаб-квартира окупаційних військ США; однак до резидента ЦРУ не пішли; на вулиці Махмета Шаабі підібрав пошарпаний «Мерседес-230» й одвіз у невеличкий особняк на Фогельштрасе; будинок належав фармацевтові Ріхарду Різенбауму — конспіративна явка регіонального відділу військової розвідки.

Після тридцятихвилинної розмови Махмет Шаабі вийшов з особняка й подався в Кройцберг; там у будинку, де містився магазин радіоапаратури, що працював в основному на турецьких емігрантів, на другому поверсі, в квартирі сім була явка одного з керівників «сірих вовків», так звана «група-зет»; разом з ним поїхав до кордону; залишили «фольксваген» біля звалища старих автомобілів; піднялися на п'ятий поверх напівпорожнього, зруйнованого ще з часів війни будинку; тут на ім'я «художника Рікенброка» тиждень тому найняли ательє? звідти було добре видно територію НДР, особливо Зауер-штрасе (а не Беренштрасе, як говорив Кульков у Москві), куди — згідно з інструкцією, яку впхнули в кишеню Кулькову, — він мав з'явитися о дев'ятнадцятій годині тридцять хвилин, обстрижений наголо: «Треба буде перейти кордон, вас забере наш спільний друг, але спочатку вам необхідно вкинути о сімнадцятій годині листа, що додається, переписавши його заздалегідь від руки, у поштову скриньку квартири. Це сигнал, який означає, що ви будете в умовленому місці на Зауерштрасе в призначений час». Називалася адреса: Ляйпцігерштрасе, навскоси від ресторану «Софія»; про те, що там живе представник газети «Чікаго Сан», і тим більше, що людина ця зв'язана із службою, не згадувалося.

Лист, який треба було переписати від руки, містив такий текст: «Я, кандидат фізико-математичних наук Геннадій Олександрович Кульков, протягом п'яти років працював пліч-о-пліч з провідним ракетобудівником Радянського Союзу академіком Криловським. На моїх очах створювали ракети ОС-20 і вивозили в країни-сателіти, щоб стаціонувати їх там проти Заходу. За участь у створенні цієї ракети я був удостоєний Державної премії СРСР і нагороджений орденом «Знак пошани». Я був твердо переконаний, що ракетна зброя необхідна моїй країні, щоб відбити удар «американської вояччини». Але останнім часом я став свідком трьох секретних нарад, які відкрили мені очі на все, що відбувається: правителі Радянського Союзу, які на словах виступають за мир і роззброєння, злісно критикуючи Америку, зараз, під час проведення переговорів у Женеві, прийняли новий, надзвичайно секретний план, за яким уже тепер, — в обстановці цілковитої таємниці, — в Росії розпочато новий виток гонки ракетних озброєнь. Саме тому я прийняв гірке рішення покинути Батьківщину, щоб відкрито попередити народи всього світу про те, що їм готує Кремль. Тактика проведення переговорів у Женеві радянською делегацією є тактикою безчесного зволікання, аби виграти час. Світ у небезпеці. Чесні люди землі повинні сказати своє слово на захист цивілізації. Я усвідомлюю, на який риск іду, намагаючись вирватися із-за «залізної завіси», розумію, що не виключена можливість мого арешту КДБ і контррозвідкою НДР, тому я вирішив передати цю заяву в пресу ще до того, як спробую перейти у вільний світ. Геннадій Кульков».

… Другий турок, Кіжа, від фармацевта Різенбаума виїхав у район Ванзее; будинок сім на Моцартштрасе; піднявся в квартиру два на третьому поверсі.

Її орендував Луїджі Мачеллі, який очолював «групу-7», зв'язану з масонською ложею «П-2».

… Славін і Конрад Фукс, — генерал-майор контррозвідки НДР, давній друг, разом закінчували аспірантуру в університеті, — сиділи на телефонах; повідомлення надходили щохвилини.

— Якби коли-небудь ваші чи наші кінематографісти вирішили зняти фільм про це, — сказав Славін, — їм би не повірили…

— Залежить від того, як зняти, — всміхнувся Фукс.

— Я маю на увазі інше: ні ти, ні я не куримо. 1 на столі немає пляшки; ні ти, ні я не хворіємо на виразку шлунка, — що в кіно дуже полюбляють, бо це робить образ теплішим; страждання потрібне широкому глядачеві… І, звичайно, не обходиться без ревнивої дружини…

— Ти так і не одружився, Віталію?

— Ні.

— Можна запитати?

Славін усміхнувся:

— Ти хочеш запитати: «Чому»?

— Саме так.

— Знаєш, я на це запитання нікому не відповідаю… Ні, ні, — помітивши щось в очах Фукса, зітхнув він, — тобі я відповім, Коні… Я упустив час… Українці, розмовляючи з тобою по телефону, питають: «Ти сам»? Це означає: «Ти один»? По-українськи, до речі, звучить — з точки зору філософії — точніше: «один» — це кількість, «сам» — якість людини; у нас дуже популярне слово «самість», на ньому стоїть російська філософська школа кінця минулого століття… Якщо чоловік одружився в тому віці, коли й належить, у молодості, або є сумісність, яка, на жаль, трапляється рідко, тоді пару жде щастя, коли ж вони в чомусь різняться — розумом зійшлися, а темпераментом ні, чи в ліжку не ладиться, теж, між іншим, фактор важливий, — ось тобі й розлучення… А я завжди сам: спочатку тому, що маму дуже любив, подруги якось не вписувалися в її уяву про те, якою має бути моя дружина, потім закрутила робота; не встиг оглянутися — вже святки, а там, дивись, і Новий рік, іде сніг, іде сніг…

— Віршами заговорив? — усміхнувся Фукс.

— Це більше, ніж вірші, — відповів Славін. — Це Пастернак… Думаю, одружившись тепер, я завдам болю жінці, яка ввійде у мій дім. Я звик жити так, як звик. Я зустрічаюся з чарівною подругою, але різниця у віці надто велика. Часу на приладжування не лишилося, Коні, а в організації сім'ї найголовніше — приладитися, як там не крути…

— Зараз подзвонять, — Фукс кивнув на телефони. — Чує моє серце.

— І моє.

— Я став побоюватись інтуїції. Мабуть, саме професія накладає найбільший відбиток на характер людини… Анна Зегерс якось розповідала мені, що від роману до роману їй хотілося писати дедалі більше й більше, розуміла, що часу вже мало, відпочити б, так ні, робота засмоктала… А в молодості, сумно додала вона, здавалося, що попереду ще багато років, встигну… Тільки професія по-справжньому створює людину, якщо, звичайно, вона правильно вибрала професію… В мене, знаєш, ремонт робив столяр… Зіггі… Чудовий майстер, але якийсь неповороткий. Я його якось запитав, чому так повільно працює? А він відповів: «Музику люблю». Я спочатку не зрозумів, перепитав. «Коли маєш справу з деревом, — пояснив він, — заглиблюєшся в музику; адже недаремно і рояль, і скрипка, і гітара зроблені з різних порід; кожне дерево по-своєму зберігає сонце, дощ і вітер…»

— Гарно, — погодився Славін.

— Дуже… А в мені професія виробила інтуїцію. І це «погано.

Славін здивувався:

— Чому?

— Бо в нашій справі насамперед треба йти за фактом, а не за інтуїцією. При певних поворотах інтуїція може зло пожартувати…

Задзвонив телефон — вимогливо, настійно.

— Ну, що я казав? — посміхнувся Фукс. — Зараз чимось порадують…

Доповіли, що до Луїджі Мачеллі тільки-но прибув високий на зріст чоловік, приблизно п'ятдесяти років, а може, й старший, ніс приплюснутий, боксерський; ліва брова трохи розсічена; в синьому костюмі, з плоским чемоданом фірми «Карден» (найдорожчі в світі) й дипломатом з крокодилячої шкіри з шифровими замками…

— Для досьє мало, — зауважив Фукс. — Хіба що розсічена ліва брова…

(Серед осіб, котрих підозрювали в організації злочинного вибуху на міланському вокзалі, де загинули сотні людей, був якийсь Бінальті, він же Панінні, він же Голденберг, він же Банаатзаде; саме він відповідав у синдикаті за прикриття слідів після завершення терористичних актів.)

— Ну що ж, — сказав Славін, — час ендшпілю, Коні?

— Мабуть. Хтось цікаво писав про Лейбніца: у філософа була надзвичайна здатність відчувати зв'язокпідпорядкування, він збагатив людське бачення досить високими поняттями щодо методи, був дуже послідовним, а тому часом здавався безглуздим, бо ні на йоту не відступав од своїх принципів, навіть коли це явно суперечило здоровому глузду…

— Повтори, — попросив Славін, і його лисий череп вкрився глибокими зморшками, — повтори, будь ласка…

Фукс здивувався:

— А в чому справа?

— «Не відступав од своїх принципів, навіть коли це явно суперечило здоровому глузду»? — Славін процитував слово в слово; пам'ять феноменальна. — Так?

— Саме так.

— Послухай, давай ще раз поїдемо на місце. Коні, як ти?

… На безлюдну Зауерштрасе, біля кордону, де було призначено операцію ЦРУ, Славін і Фукс прийшли як мирні безтурботні люди, захоплені розмовою; машини лишили за два квартали; не дивлячись на той будинок у Західному Берліні, що самотньо височів на пустирі, Славін спитав:

— Скільки метрів до верхніх вікон, як думаєш, Коні?

— Чотириста… З гаком, — відповів той.

— Послухай, Коні, — замислено сказав Славін, — а все-таки вони сьогодні не викрадатимуть Кулькова… Вони його вб'ють, Коні, вони вб'ють його…

Фукс зупинився над Славіним, — високий, як жердина, — посміхнувся:

— Припустимо… Ну й що?

— Це не ми підготували спектакль, а вони, — ось у чому річ! Ось чому тут ці дивні турки, ось для чого змінено місце зустрічі, — якщо, звичайно, Кульков не брехав мені з самого початку, — ось чому нове місце зустрічі з шефом, який має провести операцію «Ліберті», вони вибрали на пустирі, зовсім близько від кордону; ось для чого тут Луїджі Мачеллі… І на все у нас з тобою чотири години… А втім, коли ти підтримаєш мою ідею і ми приймемо умови гри ЦРУ, то виграємо цю партію ми, бо — на відміну від Лейбніца — підемо за здоровим глуздом, а не проти нього…

Уолтер-молодший з військової розвідки Західного Берліна уважно глянув на обличчя двох співробітників ЦРУ, що прилетіли ранковим рейсом.

— Вам треба переодягтися, — зауважив він, — ви надто по-нашому одягнені…

— Нам веліли одягтися саме так, — відповів старший. — Лайджест сказав, що ми маємо одягтися якнайтрадиційніше… Він рекомендував ще раз — разом з вами — прорепетирувати операцію… Машина внизу?

— Так. У гаражі. Хочете кави?

— Потім, якщо можна. ЗДРО просив послати йому телеграму, як тільки ми оглянемо машину.

— Добре, — Уолтер-молодший легко підвівся з-за величезного столу, попрямував до дверей, — я піду з вами. Коли виникнуть якісь запитання технічного порядку, відповість Ліліан, вона вестиме машину, цілком кваліфікований офіцер.

Вони спустилися в зачинений гараж; там стояв лише один автомобіль — великий «додж» з пом'ятим переднім лівим крилом.

— Це спеціально, — пояснив Уолтер-молодший, торкнувши носком крило. — Деяка неохайність вигідна операції, понівечена машина не привертає уваги.

Старший з ЦРУ кивнув:

— Треба подивитись, як працює тайник.

Уолтер-молодший відчинив дверцята кабіни, натиснув кнопку на щитку, відкрився багажник.

— Це перший етап, секунда, не більше.

— Ану, зачиніть, — попросив старший. — А то як почнеться робота, завжди щось відмовить, краще все заздалегідь перевірити.

Уолтер-молодший добродушно всміхнувся:

— Згоден. Зачиняйте. Ще раз спробуємо. Зачинили?

— Так.

— Дивіться на секундну стрілку. Відчиняю.

Багажник спрацював м'яко, дверцята відчинилися легко.

— Порядок, — мовив старший. — Усе точно. А тайник?

Уолтер-молодший натиснув на другу кнопку; відкрився люк, що розділяв багажник навпіл.

— Лізь, Нік, — наказав старший своєму помічникові. — Я засічу час.

Нік, фігурою схожий на Кулькова, пірнув у багажник, підібгавши ноги.

— Дев'ять секунд, — сказав старший. — Швидше зможеш?

Нік засміявся:

— Я зможу, а ось той, кого ми маємо везти, зможе?

— Даю на цю фазу операції десять секунд, — озвався Уолтер-молодший.

— Закрийте, будь ласка, тайник, — попросив старший. Уолтер-молодший натиснув на кнопку; все чудово.

— Ще раз, будь ласка, — попросив старший. — Відкрийте й закрийте.

— Ми ж це робили цілий день учора, — поморщився Уолтер-молодший. — Невже ви думаєте, що ми тут байдики били?

— Ну що ви, звичайно, ні, — відповів старший. — Просто я звик усе перевіряти. Нас супроводжує «БМВ»?

— Так.

— Скільки в ньому буде чоловік?

— Як і заплановано. Три. Серед них Рісс, його знають на Сході як розвідника, хвіст потягнеться за ним на Чек Пойнт Чарлі, це прорепетирували, отже за нами спостереження не буде.

— За вами не було хвоста під час репетицій?

— Ні, зразу ж повели «БМВ» з Ріссом.

— Що ж, чудово… Коли виїжджаємо?

— Як тільки подзвонять ваші люди. Я не знаю цієї фази операції, за неї відповідає Ленглі…

Старший кивнув:

— Від вісімнадцяти до вісімнадцяти тридцяти вони повідомлять нам… І зразу ж поїдемо?

— Так. Але спершу треба заїхати в магазин «Центрум»… Ваші рекомендували купити там спеції, шампанське і м'ясо; за стіною все це значно дешевше, таким чином, версію переходу зонального кордону буде цілком виправдано… А вже звідти ми поїдемо за об'єктом…

Старший подивився на помічника:

— Ну як, Нік? Що в тебе на душі? Операція пройде успішно?

— Провалимося, — посміхнувся той. — Я завжди боюся провалу, тільки тому, мабуть, і не провалився жодного разу…

Уолтер-молодший приклав палець до лоба:

— Стукаю по дереву…

— А тепер, містер Уолтер, я хочу одержати список усіх — без винятку — людей, які мали доступ до цього гаража.

— А це навіщо? — здивувався Уолтер-молодший.

— Не знаю. Так велів мій бос Лайджест. Він сказав, щоб я негайно передав йому всі імена… При цьому він висловив упевненість, що жоден з німців сюди доступу не мав. Це так?

— Ні, не так, — не погамувавши роздратування, відповів Уолтер-молодший. — Ми, зрештою, живемо не в безповітряному просторі! Сюди мають доступ два німці…

— Хто вони?

— Один працював над нашим маршрутом, він перейшов на Захід у шістдесятому році, цілком надійний, а другий…

— Перейде на Схід, — посміхнувся старший. — Як шеф боннської контррозвідки Тідге… Разом з детальним описом тайника у вашому «доджі»…

Робота — XI

Кульков доторкнувся до своєї обстриженої голови, і враз несподіваний, безнадійний жах охопив його.

— Де Іванов? — спитав він жалібним голосом тих, хто охороняв його. — Де товариш Іванов?! Мені треба поговорити з ним! Будь ласка, зробіть так, щоб Іван Іванович негайно прийшов сюди!

Під таким ім'ям він знав Славіна; тягся до нього, благально зазираючи в очі, відчуваючи в собі невідступну, бентежну потребу розмовляти з ним, ставити обачні запитання, чекаючи бодай найменшого натяку на майбутнє; те, що Славін сказав йому першого вечора про неминучість суду, якось само по собі відводилось, і навіть не ним, не його свідомістю, а якоюсь новою субстанцією, що народилася в ньому; лише один раз, на самому початку, він устиг подумати про себе: «Я став схожий на ракового хворого; вони теж машинально відводять від себе можливість найстрашнішого кінця». Але ця думка відразу ж зникла, бо він з абсолютною впевненістю заперечив собі:

«При чому тут раковий хворий?! Там повна безнадійність, а я беру участь в операції по боротьбі з ЦРУ, ми тепер по один бік барикади; так, схибив, з ким не буває, але ж тепер з минулим все покінчено!»

Він зараз жив якимись дивними, барвистими видіннями: то йому уявлялося, що він повертається додому: ні, тепер він, звичайно, не повернеться в свою квартиру, а зразу до Насті, з Лідою жити не можна, стара; іноді бачив себе, як виголошує заключну промову на прес-конференції для іноземних журналістів, у якій таврує імперіалізм і розповідає про те, як Пеньковський продав його ЦРУ; він чув свій голос, бачив себе збоку, в строгому сірому костюмі, неодмінно з жилеткою, галстук чорно-червоний, ні, це дуже траурно, червоно-синій, цілком пристойно; він був певен, що пою промову передана і ймуть по першій програмі телебачення; у свій час фільм «Змова проти Країни Рад» він дивився з жахом, забившись у куток ліжка, особливо коли почали давати свідчення заарештовані: ні, я ні в якому разі не стану виступати перед камерами телебачення в джемпері, це ж неохайно! Треба бути зосередженим, переконаним у своїй правоті.

Але сьогодні вночі, після того як його водили по місту, і якісь п'яні хлопці штовхнули його в метро, потім Славін витяг у нього з кишені конверт, з'явилося нове видіння, те, яке він болісно відганяв од себе в Москві: він іде на місце зустрічі, його ведуть на місце зустрічі, так, мене ведуть на місце, але ж потім вони залишать мене самого, їм доведеться це зробити, інакше в них нічого не вийде, вони просто не матимуть доказу, і саме в ті хвилини, коли я буду сам-один, через стіни перелетять — на могутніх, прилаштованих за спиною моторчиках, — «зелені берети» з маленькими шмайсерами в руках, підхоплять мене, і я опинюся там, на свободі, я, хто наважився прийняти бій сам на сам із сліпою, одержимою силою і переміг у цьому бою, виграв битву, я, Гена Кульков, зірка двадцятого століття, людина, якій вдалося те, чого не вдавалося нікому і ніде…

Він виразно бачив натовп репортерів у нью-йоркському аеропорту; голови, голови, море голів; відчував тонкі пахощі троянд, які йому підносить жінка із сльозами на очах; ні, чому із сльозами?! Вона сміється, вона щаслива, що перша вітає мене на землі Америки, струнка блондинка з чудовою усмішкою й м'якими, теплими долонями.

— Що сталося? — запитав лейтенант з групи Гречаєва. — Навіщо вам так спішно потрібен Іванов?

Видіння скінчилося — солодке, близьке, бажане; треба напружитися, щоб воно не зникало; тепер воно мусить бути зі мною завжди; тільки так усе буде; я ж веду партію як слід; чека клюнуло, як і запланували; ми двадцять разів обговорювали варіант «Ліберті» з Робертом; нехай спочатку все погано, а в кінці буде так, як задумано; аби тільки не забути якоїсь дрібниці, найважливіші справи завжди провалювались через дрібниці…

— Я повинен сказати товаришеві Іванову дуже важливу річ… Я щойно пригадав… Усе може загинути: ми погубимо операцію…

— Скажіть мені, я передам, полковник зайнятий.

— Ні, я скажу тільки йому! Тільки йому! Розумієте?! Я відкрию це лише йому одному!

Коли Славін прийшов, Кульков потягся до нього, полегшено зітхнувши:

— Боже, нарешті! Я зовсім забув! У лівій руці в мене має бути «Литературная «газета»! Останній номер «ЛГ»! Мабуть, це якийсь знак, у мене тільки зараз сяйнула думка…

— Ну, добре, а де ми візьмемо «Литературку»? — спитав Славін.

— Не знаю, — відповів слабким голосом Кульков. — Але я повинен тримати газету в лівій руці.

— Що це, сигнал? Мовляв, усе гаразд?

— Вони мені цього не пояснили, тільки сказали, що на заключній фазі операції «Ліберті» найменша дрібниця відіграватиме вирішальну роль.

— Коли вони вам про це сказали?

— Не пригадую…

— Під час перших зустрічей?

— Ні. Здається, на останній.

— У Відні?

— Ні, в Женеві…

Напередодні переговорів, подумав Славін; збігається; виходить, вони давно задумали свій фокус? Ну й хлопці! А коли не задумали? Що тоді, спитав він себе. Коли припустити, що моє передбачення копійки щербатої не варте? Чи не занадто вільно я дозволяю собі думати за моїх американських контрагентів? Ні, заперечив він сам собі, вони діють наперекір здоровому глузду, коли пригадати те, що хтось колись писав про метод Лейбніца; молодець Коні, вчасно вніс корективу, все-таки він тактовний, просто диво цей чолов'яга.

Славін повторив:

— Вони пояснили вам суть цього сигналу, Геннадію Олександровичу? Знак благополуччя? Чи, навпаки, небезпеки?

— Ні, ні, вони не уточнили.

— І ви не поцікавились?

— Навіщо ж?! Я боявся їх сполохати…

Славін здивувався:

— Кого сполохати?!

— ЦРУ, кого ж іще. Я ж утягував їх у гру, я був певен, що рано чи пізно ми викриємо їх…

— Послухайте, це, звичайно, дуже добре, навіть чудово, що ви його втягували в гру, але справа складніша, ніж ви думаєте. Коли ви чисті й газета є сигналом, що за вами не стежать, тоді нас вивезуть… А коли ЦРУ зрозуміє, що за вами наглядаючі, вони не стануть ризикувати… Це ви розумієте?

— Ах, так, так, звичайно! — Кульков думав гарячково, намагаючись вичислити свою позицію, задумку цього лисого біса, можливі кроки людей з того боку. — Звичайно, товаришу Іванов, я повинен держати газету, згорнену трубочкою, але так, щоб було видно ордени на першій шпальті, — в лівій руці…

— Точно?

— Так, так, цілком точно. Я пригадав усе, абсолютно все, до найменшої подробиці…

Гаррі Страйтон тоді сказав: «Якщо вас заарештують, так, так, я беру крайній випадок, і ви втягнете їх у гру, — а вони на це неодмінно підуть, — в останній момент ви згадаєте про газету. А потім віддасте їм інформацію про ліву й праву руку… Якщо ви держатимете газету в лівій руці, тоді наша машина проїде мимо вас, не загальмувавши, а ми вас — з цього ж місця — вивеземо зовсім інакше, у нас командос із спецобладнанням… Це, звісно, ризиковано, але ми знаємо, як це зробити, репетирували не раз і не два, у нас міцні хлопці з хорошою школою…»

— Точно? Ви впевнені, що в лівій? Не переплутали?

— Ні, ні, товаришу Іванов, не переплутав.

— Кави хочете?

— Дуже. Як це зворушливо, що ви пам'ятаєте про мою згубну пристрасть до кави.

— Без цукру зробити?

— Без, якщо можна.

— Можна, — відповів Славін і підвівся. — Більше нічого мені не хочете сказати?

— Ні, ні, коли я щось згадаю, то…

— То часу вже не буде.

— Даю вам слово російського вченого, я відкрив усе, що знав.

— Про Зауерштрасе ви раніше ніколи не говорили?

— Ні, ні, що ви! Мене самого здивувало, чому в останній момент виникла ця вулиця, мова завжди йшла про зустріч на Беренштрасе.

— Пам'ять у вас як? — посміхнувся Славін. — Провалів не буває?

— Ні, що ви, я дуже чіпко пам'ятаю події, дрібниці, слова… Навіть, знаєте, інтонації запам'ятовую.

— Ну, що ж… Тоді прекрасно. Ходімо надсилати листа на Ляйпцігерштрасе, пора…

«Все вирішує темпоритм справи»

1

Телефонний дзвінок був різкий, немов нічний стукіт у двері.

— Так, слухаю, — відповів Уолтер-молодший.

— З бюро «Чікаго стар» щойно подзвонили в Західну зону… Було три дзвінки по три гудки в кожному.

Це означало, що Кулькова помітили на Ляйпцігерштрасе, коли йшов широкою вулицею, щоб опустити заяву, переписану, як і було вказано в інструкції, від руки, у поштову скриньку, яку орендував кореспондентський пункт газети.

— Спасибі, — сказав Уолтер-молодший, — добрі вісті, велике вам спасибі. Газета була?

— Була.

— Саме та?

— Звичайно. Спостерігали в бінокль, та сама.

Уолтер-молодший поклав трубку:

— Все гаразд! Справа йде за планом.

— У якій руці була газета? — запитав старший.

— Вони не сказали, — відповів Уолтер-молодший. — Якби було не так, як треба, вони зробили б чотири дзвінки.

Старший і Нік перезирнулися, нічого більше не питали.

Старший попросив дозволу закурити (він просив дозволу перед кожною сигаретою, мабуть, виховувався в провінції, люди з глухомані завжди страшенно делікатні, це стомлює того, хто поруч з ними, мимоволі примушує його поводитися так, наче аршин проковтнув), обличчя його вкрилося дрібними зморшками, він знову подивився на годинник і обернувся до помічника:

— Ну що показує твій внутрішній індикатор, Нік?

— Зашкалює…

Уолтер-молодший розсміявся:

— В такому разі лишайтеся тут, ми все зробимо самі.

Нік зітхнув:

— Якщо все обійдеться, через десять років я напишу про це книжку, — і сотня тисяч баків у кишені.

Старший здивувався:

— Ти напишеш? Я її вже написав! Через рік у відставку йду, треба ж якось марнувати час! Базікати на диктофон, — хіба не відпочинок вечорами, після тою як упораєшся на фермі?!

— Бос, — посміхнувся Пік, — що у вас за дивна манера безперестану грати роль свинопаса?! Чи варто було заради цього закінчувати філософський семінар у Гарварді?

З того, як старший глянув на свого помічника, Уолтер-молодший зрозумів, що той сказав правду; ну й контора, тотальна недовіра один до одного! Все-таки в армії таке неможливе; корпоративність людей, які служать під погонами, передбачає інші стосунки між своїми. Слава богу, що я залишився в Пентагоні; батько правду казав, що після того як Донован покинув свій пост, політична розвідка стала приватною конторою, де костолом и обслуговують тільки тих, з ким зв'язані бізнесом.

2

… Приватний детектив Прошке влаштувався з телеоб'єктивом на горищі, звідти — через скляний дах — добре було видно ательє художника, а через величезні вікна — зональний кордон…

3

… Шаабі припав до оптичного прицілу; біля нього завмер з карабіном у руках Зінеджо, в минулому чемпіон Палермо із стендової стрільби; до цієї зустрічі вони не були знайомі, умовним паролем обмінялися в порожньому запиленому під'їзді, розмовляли пошепки, піднімалися по сходах навшпиньки, хоч знали, що квартири тут пусті; лежали на широких підвіконнях тихо, відчуваючи в скронях тугу пульсацію секундної стрілки; Зінеджо сюди привіз на орендованому «вольво» Луїджі Мачеллі; через три хвилини Шаабі підвіз Бінетті; в машині не сказав ні слова, орендував її для нього незнайомий контакт синдикату в центрі, коло станції метро «Зоо»; на бензоколонці стояло десять машин, відібрав потужний «БМВ» з приймачем і касетним програвачем; посадивши Шаабі, Бінетті зразу ж увімкнув музику, — запис фестивалю із Сан-Ремо; гроші на авіаційний квиток на рейс, що летів до Франкфурта о двадцятій десять передав у рукавичках, так само не сказавши ні слова; паспорт турка поклав у кишеню піджака, а йому дав пошарпане посвідчення на проживання в ФРН, виписане на ім'я палестинця Юсефа ель Насра; «Але я ж не розмовляю по-арабськи»! Бінетті всміхнувся: «Ну й не треба»; ці чотири слова вимовив губами, майже беззвучно, але, дуже чітко артикулюючи, сказав: «Коли полетиш звідси, у Франкфурті тебе зустрінуть, одержиш нові папери і квиток на наступний рейс, щасливо».

4

— Що це? — спитав Шаабі, розгублено дивлячись на величезний панелевоз, який повільно зупинився в НДР, саме навпроти тієї лавочки, де мав сісти об'єкт; лавочки тепер не було видно. — Що ж це такс?!

— Суки, — процідив італієць, — паршиві суки… Ти був тут на горищі?

— Ні.

— Суки, — повторив він. — Треба ж було заздалегідь подивитися, мабуть, звідти можна працювати, більший огляд.

… До панелевоза під'їхав невеликий кран; в оптику було чітко видно, як білозубий кранівник щось кричав водієві; той, вийнявши із паперового пакета пляшку молока й рогалик, похитав головою, показав товстим пальцем на годинник і став, не кваплячись, їсти.

І саме тоді під'їхало таксі: в ті секунди, коли автомобіль загальмував, Шаабі й Зінеджо побачили на задньому сидінні бритоголового чоловіка, фотографію якого їм показали перед операцією; той спокійно, повагом розплачувався з водієм.

Коли таксі від'їхало, бритоголового в машині вже не було.

— Він сів на ту саму лавочку, — прошепотів Шаабі. — Я побіжу на горище.

— Лежи, — сказав Зінеджо, — зараз кранівник зніме ці гидотні панелі й поїде, п'ять хвилин, не більше…

— А якщо ні? При цих водіях можна працювати?

— Звичайно. Що нам до них? Наше завдання — бритоголовий…

— А може, треба працювати, коли нікого довкола нема…

Італієць посміхнувся:

— Тоді треба було заздалегідь написати прохання на східне радіо: «Оголосіть, щоб прибрали з такої-то вулиці перехожих, ми повинні пристрелити бритоголового».

— Все-таки я піду на горище…

— Лежи, — повторив італієць. — Чого ти такий неспокійний? І тримай на прицілі лівий бік панелі, бритоголовий може вийти з твого боку. А и страхуватиму правий. Як тільки панель знімуть, як тільки ній відкриється, — зразу ж стріляй. Після тою, як упаде, зроби контрольні постріли в лежачого, розумієш?

— Ця куля вб'є, навіть тоді, коли тільки руку дряпне.

— Еге ж, — посміхнувся італієць, — так ми й повірили… В теорії все добре, за теорію вони й гребуть гроші, а от нехай спробують працювати, як ми, оті пришелепкуваті теоретики…

— Послухай, а якщо цей панелевоз прийшов сюди неспроста?

— Ну то що? Ми ж за стіною. Яке нам діло?

— Ти думаєш, поліцейські не контактують один з одним? Це вони на словах лаються, а коли доходить до стрілянини, відразу об'єднуються.

— Через хвилину після того як усе буде зроблено, ми з тобою поїдемо в аеропорт. Нехай собі об'єднуються. А нам що? Дивись, дивись, кранівник потяг панель, зараз побачимо бритоголового…

І справді, чоловік з бритою головою сидів на лавочці, затиснувши в руці газету; в позі відчувалась напруженість; немов кам'яний; завмер; чекає когось, звісно.

Першим став стріляти італієць, куля за кулею; другим вистрілив Шаабі; було видно, як з поголеного черепа бризнуло червоно-жовтим; чоловік упав; у перехресті об'єктива італієць побачив, як кранівник щось закричав, злякано озирнувся, панель гримнула на. панелевоз, з якого її піднімали, тіла на землі не було видно; знявши рукавички, італієць відкинув гвинтівку, встав з підвіконня й обернувся до Шаабі:

— Тікаймо, хлопче. Роботу зроблено, машина чекає…

5

Коли «додж», — на передньому сидінні розмістилися Уолтер-молодший і Ліліан (одягнена в форму, пілоточка навскоси, диво, а не дівчина), а позаду старший і Нік, завалені паперовими згортками з продуктами, купленими в «Центрумі», — виїхав з-за повороту на пустир, де чекав на нього «об'єкт», їх обігнали дві машини «фольксполіцай»; за ними мчала, ввімкнувши сирену, машина «швидкої допомоги».

Третя машина «фольксполіцай» притиснула «додж» до узбіччя.

— Ну от, — прошепотів Нік, — не обманув мене індикатор…

— Тільки спокійно, — процідив крізь зуби Уолтер-молодший; опустивши скло, спитав поліцейського: — В чому справа? На якій підставі ви затримуєте нашу машину?

— Ніхто вас не затримує, — відповів поліцейський. — Там попереду сталася неприємна подія, постійте п'ять хвилин і поїдете далі.

— А я можу розвернутися й поїхати? — спитав Уолтер-молодший.

Поліцейський оглянувся на трасу:

— Добре. Я про всяк випадок вийду на осьову, бо, не дай боже, хтось вріжеться у вас з-за повороту…

І, взявши в «Ладі» жезл, неквапом пішов на середину вулиці.

— Довше заводьте мотор, Ліліан, — тихо, якимось скрипучим, пронизливим голосом сказав «старший». — І не поспішайте розвертатись. Я хочу подивитися, навіщо вони витягли носилки із «швидкої допомоги»…

— Та замовкніть ви! — обличчя Ніка стало жорстоким, рубленим, і Уолтер-молодший зрозумів, що ніякий він не помічник, а справжній керівник операції; «старший» — ширма, навіть у цьому грали, мерзотники.

Коли Ліліан нарешті зрушила з місця машину, Нік виразно побачив, як у «швидку допомогу» занесли носилки: сумнівів не було: закривавлене простирадло, нерухоме тіло; «об'єкта» знищили червоні, вони, мабуть, зуміли за ним простежити, недаремно Дайджест двічі повторював на останньому інструктажі, вже після наради в ЗДРО, що у військових, у конторі Уолтера-молодшого, можливий витік інформації; мамин синочок, пройдисвіт, через нього втратили таку людину! Ну, роззяви, спекулюють і сплять з німкенями, замість того щоб віддаватися роботі!

До Чек Пойнт Чарлі їхали мовчки; Уолтер-молодший попередив, щоб не вступали в пояснення, якщо машину затримають прикордонники НДР; «Ви не знаєте тутешньої обстановки, говоритиму тільки я, а ви мовчіть».

Офіцер вийшов з будки, козирнув, попросив показати документи тих, які в цивільному.

— Вони теж офіцери, — аж надто афектовано посміхнувся прикордонникові Уолтер-молодший. — Стомлюєшся щодня носити форму…

— Я розумію, — відповів офіцер приязно. — У вихідні я теж переодягаюся в цивільне.

Він зайшов у будку; Уолтер-молодший обернувся; Нік кинув під язик евкаліптовий леденець, посмоктав його трошки, а потім з хрускотом розжував; «старший» попросив дозволу закурити, — на цей раз у Ліліан; випускник Гарварда, який вдає з себе свинопаса, знову подумав Уолтер-молодший; люди, позбавлені власного «я», живуть за легендою, яку вигадали для них невидимки, розкасовані по наукових центрах, видавництвах, що спеціалізуються на випуску детективної літератури, і конторах, які купують права на сценарії бойовиків для Голлівуду.

— Ця процедура завжди триває тут так довго? — дуже тихо, самими губами, спитав Нік.

— Як коли, — відповіла Ліліан, нервово стискаючи кермо маленькими, як у дівчинки, пальцями. — Не хочете почастувати мене вашим евкаліптом?

«Старший» не стримався, хмикнув:

— Двозначне прохання.

Ліліан — сама наївність, личко, як у лялечки, — обернулась:

— Чому? Я справді люблю евкаліптові леденці.

— Так і кажіть, — зітхнув «старший». — А то Нік вас таким евкаліптом пригостить, що…

Саме тоді з будки вийшов поліцейський; документи він тримав у руці; козирнувши, спитав:

— Звідки їдете?

— Із столиці Німецької Демократичної Республіки, — відповів Уолтер-молодший, — звідки ж іще?

— Ви, часом, не їхали по Любекштрасе?

— А в чому справа? — Уолтер-молодший облизнув пересохлі губи. — Сталося щось?

— Убили людину… Ви нічого там не бачили, що могло б допомогти розслідуванню…

— Вбили людину?! — Уолтер-молодший незграбно зіграв страшенний подив, обернувся до «старшого» й Ніка, переклав їм англійською, хоч обидва дуже добре зрозуміли прикордонника, — мати в Ніка німкеня.

— Справді, нас обігнала поліція, — сказала Ліліан. — Ми їхали досить повільно, невже там убили людину?! Хто?!

Прикордонник уважно подивився на супутників Уолтера, а потім перевів важкий погляд на нього самого:

— Ви не відмовитесь, коли виникне потреба, відповісти на запитання кримінальної поліції?

— Будь ласка, зверніться до мого командування, — сказав Уолтер-молодший. — Я обіцяю вам доповісти керівництву про те, що сталося… Без санкції командування я нічого не можу сказати вашій кримінальній поліції…

— А ваші супутники? їм теж нічого сказати? Уолтер-молодший знову переклав і без того зрозуміле всім запитання: Нік, «старший» і Ліліан відповіли, що вони не помітили нічого підозрілого.

Коли «додж» переїхав у американську зону, «старший» процідив:

— Ставлю тисячу проти одного, що тих німців, які мали доступ у ваш гараж, де стояла ця машина, вже немає в місті.

Уолтер-молодший обернувся так, наче його тіло було складене з гутаперчевих шарнірів:

— Хочете сказати, що це я винен у цій трагедії?

— А хто ж іще? — обличчя Ніка перекосилося від гніву. — Хто ж іще міг знати про все?! Крім нього, — він тицьнув пальцем у «старшого», — мене і вас?!

6

Італієць Зінеджо спускався по східцях, як кішка, дуже м'яко, трохи присідаючи, сторожко, але при цьому стрімко; Шаабі біг слідом за ним навшпиньки, бо підбори його туфель були величезні; мабуть, страждав через свій зріст, — його спопеляло бажання здаватися високим; італієць двічі обернувся, обличчя скривилося, і він прошепотів:

— Тихше ти, задрипаний турок!

Біля парадних дверей Зінеджо завмер, обережно виглянув у вікно; зараз пригальмує машина; «вольво», марки ДЛ-244, «стейшен ваген»[17]; задні дверцята відчиняться; подивився на годинник; ще десять секунд, усе йде як слід, за планом; тільки вибратися б з цього ідіотського міста; півроку відпочинку гарантовано, швидше до моря, пірнути у важку солону воду, простягтися на гарячій гальці, відчуваючи, яке сильне й велике в тебе тіло, як воно вбирає солодке тепло землі; «вольво» загальмував плавно; чоловік в окулярах, що сидів на задньому сидінні, відчинив дверцята; італієць обернувся до Шаабі:

— Порядок, наші тут.

Шаабі йшов слідом, не міг стримати щасливої усмішки.

7

… Італійця вбили, коли він заніс ногу в автомобіль; Шаабі спочатку нічого не зрозумів, випрямився, немов наткнувшись на невидиму перепону; три кулі з безшумного пістолета роздробили йому обличчя і розірвали груди; «вольво» рвучко взяв з місця, пронісся безлюдною вулицею, повернув за ріг; пригальмував біля машини, за кермом якої сидів Бінальті, він же Бенетті, всі вискочили з «вольво», пересіли до нього й погнали в центр.

Прошке ввімкнув «вокі-докі»[18] й спитав:

— Ти ще бачиш їх?

Його помічник Франц, що сидів за кермом невеличкого «фольксвагена», відповів:

— Так.

— Сфотографував, коли вони пересідали в іншу машину?

— Так.

— Веди їх. Вони поїдуть в аеропорт. Якщо ні, я на зв'язку, спускаюся слідом, контакт в умовленому місці. Як чув?

— Усе зрозумів. До зустрічі.

«Якщо німець чесний, він чесний до кінця»

Герберт Граузе працював у кримінальній поліції останній рік, — у грудні можна вийти на пенсію; він-жодного дня тут не пробуде більше; коли телебачення починало показ чергового «таторта»[19], він, — якщо дружина й дочка виїжджали в гості, — вимикав ящика якщо були вдома, піднімався до себе на другий поверх (переробив горище під столярну майстерню, тут і спав; пахощі свіжоструганого дерева чудові, відпочивав, працюючи за маленьким верстаком; сам зробив меблі, баварський стиль, під сільську старовину).

Граузе просто не міг дивитися тієї компетентної брехні, яку ліпили на телебаченні: порозмовляє мудрий сищик з трьома свідками, походить трошки за тим, кого підозрюють, — але той виявиться чесною людиною, — і неодмінно підкаже, в якому напрямі треба шукати, і тоді легко схоплять гангстера; чортівня та й годі!

Якось, після одного з таких «татортів», новий помічник, Курт, котрий щойно почав працювати під його керівництвом, сказав:

— Хвацько закрутили, правда?! Вулиці були безлюдні, всі сиділи біля ящиків, такої передачі давно вже не було…

Граузе зсунув маленькі окуляри на свій м'ясистий ніс, схожий фактурою на білу пемзу, здивовано подивився на хлопця, немов побачив його вперше, і запитав:

— Ти серйозно?

— Звичайно, — відповів Курт, скидаючи піджак; як» тільки приходив в управління, зразу ж брав кобуру, старанно прилаштовуючи пістолет під пахвою, і тільки потім починав переглядати інформацію, що надійшла за ніч.

— Стривай, Курт, стривай. Або я став старим віслюком, або я таким був завжди… Поясни, як тобі може подобатися така нісенітниця?! Де робота з агентурою? Прослухування телефонних розмов? Оплата інформаторів? Вербування, яке є вінцем роботи в боротьбі проти організованої злочинності? Де все це?!

— Та хіба таке можна показувати?! — здивувався Курт. — Хто це дозволить?!

— Виходить, у кіно це можна показувати, а на телебаченні не можна?! Значить, Бельмондо, Ньюмену і Габену можна, а нещасним німцям заборонено?! Навіщо задурювати голову людям, Курт?

Той посміхнувся:

— В книжках пишуть, що максималізм властивий моєму поколінню, молодим, а насправді максималіст ви, шеф…

Граузе зітхнув:

— Ти пригадуєш справу Ультера?

— Це той, що грабував особняки наших багатіїв?

— Так, саме він.

— Звичайно. Ми його справу аналізували на семінарі…

— Ну, й що вам розповідали на цьому семінарі?

— Розповідали, що Ультера вичислили по недокурках… Він курив південноафриканські сигарети, в них тютюн дуже добрий, найкращий у світі…

— Найкращий тютюн у світі вирощують у Росії, в районі Абхазії, біля Чорного моря, — відчеканив Граузе. — Американці щороку купують у них цілу партію, бо підмішують до своїх найдорожчих сигарет. Ясно тобі? І ніхто Вольфганга не вичисляв…

— Кого?

Граузе досадливо поморщився:

— Ультера звали Вольфганг… До речі, він тепер, після того як відсидів, відкрив своє діло в Намібії, цілком легальний, загрібає золою лопатою, — будівництво шосейних доріг, басейнів і полів для гольфа… Так от, мій агент, дуже красива дівка, — Граузе зітхнув (вона стала дружиною Ультера: абсолютно підконтрольний віднині і назавжди), — повідомила мені, що якийсь Сейф, це була кличка Ультера, виїхав із кнайпи[20] з трьома дружками о десятій вечора, повернувся о дванадцятій і подарував їй брильянтовий перстень, — жінки тепер невтоленні, навіть за марки ляжуть у ліжко, а тут брильянт… Ну, а я й упізнав камінчик, — саме з десятої до дванадцятої грабіжники взяли один особнячок, — хазяйка, до речі, подарувала мені за цей перстень флакон лосьйону… Отоді я й сказав моїй дівці, щоб вона привчила Сейфа до південноафриканських сигарет… Мені ж потрібен був доказ, без доказів він викрутиться, його обслуговували кращі адвокати, за півроку він хапонув не мало не багато — півтора мільйона марок… Отак-то… Дівка виконала моє прохання… Ультер почав курити мої сигарети… На них я його і взяв. Доктор Рікк, що вів його справу, ввійшов у підручники, ви про нього на семінарах небилиці слухаєте, а про мене ні слова…

— Ой, цікаво як! — Захоплений Курт слухав його, роззявивши рота. — Підете на пенсію — писатимете мемуари, пане Граузе! Купуватимуть нарозхват…

Граузе зітхнув:

— Ти думаєш, я не пробував? Ще й як! Сотні сторінок зіпсував. А виходить, наче протокол: «Я спитав, він відповів»… Хто це читатиме? Як розповісти, на чому я взяв ту дівку?! Я ж її зламав, Курт… Якщо ти володієш ти знанням, якого позбавлена інша людина, її можна запросто переламати. Дівка промишляла тим, що запрошувала до себе тузів, приголублювала їх, — старенькі, вони: з усіх сил стараються, мужчина до старості півень, — а потім чистила кишені… Ну, а ті мовчали, розголосу боялися… Я її на цьому й припер до стіни: або працюватимеш на мене, або передам слідчим, а там і до суду; тюрма — суворе місце, два роки здадуться вічністю…

— Шеф, а чому вас так понизили? Пробачте… що питаю про це… Якщо вам неприємно, не відповідайте… Я, чесно кажучи, щасливий, що мені судилося бути під вашою рукою, про кращого шефа й мріяти не можна… Але ж вас ладили на керівника кримінальної поліції країни, а заслали в Західний Берлін. Чому?

Граузе, пожувавши губами, вони в нього були розмиті, трохи вивернуті, як у Луї Армстронга, пильно глянув на Курта, а потім усміхнувся:

— Будь-яку людину можна взяти на жадності, страх й честолюбстві, Курт. Точно кажу, не здумай сперечатися… Ось ти мене й хочеш узяти на честолюбстві. А я думаю: а чого б і не піддатися?! Я піду, хто знатиме, чом мене вдарили лобом об стіл? Ти пригадуєш оте свинств коли терористи повбивали на Олімпіаді в Мюнхені ізраїльських спортсменів?

— Звичайно, пригадую.

— А хто почав розкручувати цю справу?

— Не знаю.

— Я, — тихо сказав Граузе. — Твій покірний слуга. Я тоді був шефом кримінальної поліції у тому районі Курт, я перший приїхав на місце бойні… І почав копати Вийшов на одного з терористів… І одержав інформацію, що він двічі — напередодні злочину — контактував з якимось Ахмедом. А цей Ахмед був такий Ахмед, як ти, — прем'єр-міністр Накасоне. Він — зв'язковий ізраїльської розвідки… Кому була вигідна різанина в Мюнхені? Палестинцям? Так їх же після цього назвали гітлерівцями, бузувірами… А Ізраїль дістав вінок страждальця і нові асигнування на зброю для захисту від терористів. От я й висунув версію: а чи не є ця бійня справжнісінькою комбінацією? Ні, ні, не уряду, звичайно, ті й знати про це не мали права, а якогось ловкача з їхньої секретної служби?! Адже в надрах секретних служб таке затівається, Курт, про що й сам бог сном-духом не чув; ініціатива честолюбців — страшна річ, скажу тобі… Ну, от… І потяг мене лихий за язик, старого дурня… Правда, тоді я був молодим дурнем…

— Те, що ви мені розповіли, дивовижно! Чому про це ніхто нічого не знає?

— Бо, як я тобі тільки-но сказав, людину можна зламати на честолюбстві, — що ти і вчинив зараз, — Граузе посміхнувся. — А ще на страху й жадності… На двох цих останніх іпостасях мене тоді й зламали. Саме так, зламали, Курт. Я зламана людина, тому добрий і совісний, молодих підтримую, інакше мусив би вам шиї перегризти, щоб зберегти ореол власної значимості в справі розшуку… Мені тоді сказали, що» я антисеміт, брудний антисеміт, випещений «гітлерюгенд». Я відповів, що мене в «гітлерюгенд» на гарматний постріл не підпускали, бо мати в мене єврейка. По крові… За паспортом вона була лютеранкою, а все одно спалили в Равенсбрюку… Я дивом уцілів: жив у батькового брата… Це й урятувало… А мені сказали, що дід Гейдріха був євреєм, та це не завадило його онукові стати антисемітським бузувіром, — це, мовляв, питання ідеології, а не крові… Я заперечив, сказавши, що Гіммлер санкціонував убивство Гейдріха, дізнавшись, що той на осьмушку єврей, що для гітлерів це було питання саме крові, зі мною змушені були погодитись, але натякнули, що має бути реорганізація, і я можу лишитися без роботи…. А що я вмію робити, крім одного, — ловити бандитів? Отож-то й воно — нічого більше не вмію, Курт… Ну, я й замовк. А потім мене зовсім затерли.

— Як звуть людину, котра контактувала з цим Ахмедом?

Граузе похитав головою:

— Хочеш прийняти естафету? Похвально, молодець, тільки послухай доброї поради і не тягай під пахвою цієї дурепи… Бандита ловлять головою, а не зброєю… А ти молодець, Курт, сміливий хлопець. Ти хочеш-таки покопатися в тій справі?

— Звичайно.

— Молодець, — повторив Граузе. — Недаремно ти мені подобаєшся. Тільки ту людину пристрелили, Курт. Через день після того, як я доповів про свою версію начальству…

… До кабінету зазирнув черговий (Граузе тримав тільки один телефонний апарат для зв'язку з найсерйознішою агентурою, всі інші перевів на чергову частину, нехай туди дзвонять, якщо загубився собака чи вночі на горищі чути стогін):

— Інспекторе, на пустирі біля Баурштрасе щойно була стрілянина, наші машини вже виїхали, хочете поглянути, що там сталося?

— Це на кордоні?

— Так.

— Доведеться подивитися, а то газетярі потім замордують, звинуватять у політичній бездіяльності… Їдьмо, Курт, подивимось.

Журналісти вже були на місці; звичні спалахи бліців, мікрофони радіозаписувальної апаратури, які вони тичуть тобі прямо в рот, жадібний інтерес в очах; Граузе відмовився коментувати подію, бо не любив, коли його штовхали ногою під зад: аж надто тенденційні були документи, знайдені в кишенях убитих: один палестинець, а другий — сіцілієць, що приїхав до Західного Берліна після триденного — як свідчив штамп у паспорті — перебування в Софії.

У машині, коли поверталися в поліцію, Курт спитав:

— Шеф, а чому ж ви мовчали? Це ж факти. Тим паче, що в управлінні їм скажуть про все це сьогодні ввечері…

— Ну й нехай кажуть, відповів Граузе, смачно висякавшись. — Це їхня справа. А що вони скажуть їм про того третього, який сидів на горищі? Його ж не вбили? І він не вбивав нікого, — людей розстріляли в упор з машини… Подивимось, що покажуть відбитки пальців, взяті на горищі, недаремно ж я там повзав на животі…

«Витримка, будь вона тричі неладна, витримка й ще раз витримка!»

1

— Ти знав, що це скінчиться вбивством? — спитав Кузані, ховаючи в кишеню плівки, котрі передав у аеропорту Прошке; обличчя його стало землистим, зморшкуватим, умить постаріло — Ти знав про це заздалегідь, Дмитре?

— Ні, — відповів Степанов, відчуваючи всередині дрібне мерзлякувате тремтіння.

— Знав, — упевнено, з прикрістю сказав Кузані, — і втягнув мене в злочин… Але, на відміну від твоєї країни, де люди позбавлені права на слово, я, на щастя, живу у вільному суспільстві. І я розкажу про все, свідком чого став. Ми могли відвернути злочин. Я і ти! — Він зірвався на крик. — Але злочин здійснено! Який же я осел! Старий, довірливий осел!

— Стривай, — мовив Степанов, — ти даремно ображаєш мене…

— Осел, — повторив Кузані, скрушно похитавши сивою кудлатою головою. — Довірливий осел, вихований на догмах християнської доброти і віри в ближнього! Правду наші кажуть: з росіянами можна мати справу лише тоді, коли ти сильний і все знаєш наперед. Осел задумав фільм про наших чортів! Так, чорти, правильно, але ваші — страшніші! Тебе зґвалтували і розчавили! Ти маріонетка в чужих руках, ти… Ні, треба будувати ракети, треба бути сильним, не можна вірити жодному нашому слову! Господи, чому ж так пізно ти даєш прозріння?!

— Підожди, — тихо, насилу стримуючи себе, благав Степанов. — Ти сказав більше, ніж дозволено між вихованими людьми… Підожди… Дай мені відповісти… Я не знав, що, все скінчиться так, як скінчилося… Не знав, даю слово… Але я знаю: тобі готова віза, ти можеш летіти до Москви. Тобі обіцяно зустріч, котра, як мені сказали, все поставить на свої місця… Пиши й знімай усе, що хочеш, але, будь ласка, наберись терпіння й нічого не публікуй принаймні тиждень. Повторюю: віза чекає на тебе.

— Думаєш, що я поїду в країну, яка знала, що готується злочин і мовчала?! Думаєш, я говоритиму з твоїми костоломами? З тими, хто покриває терористів?!

— Якби вони покривали терористів, то хіба я звернувся б до тебе? Розповів би, що готується злочин? Пішов би з тобою до Прошке?! Вивів би тебе на ланцюг?! Посвятив би тебе в цю справу?! Якби ми покривали терористів, я не міг би сказати тобі цих слів!

— Я поки що повинен мовчати, віза чекає на мене. Ні, дорогий російський колего, ми вирішимо інакше! Ти нікуди звідси не поїдеш! Ясно? Увесь той час, поки я маю чогось чекати… А якщо ти втечеш, злякавшись, я все відкрию! Все! До найменших подробиць!

… Які «подробиці», подумав Степанов, про що ти, Юджин?

Матері лають своїх дітей за те, що ті занадто вірять людям. І моя старенька шкандибає зараз по своїй вулиці Вавілова, обмацуючи тротуар паличкою; катаракта, а оперуватися не хоче; як-не-як, сімдесят дев'ять… А Старий учив — з самого раннього дитинства — вірити, і він казав правду. Він казав правду майже завжди і практично в усьому. А мама — ні. Зараз я можу не погодитися з нею, старість — це беззахисність… Коли, звичайно, Старий — це не якийсь там Габсбург у парику, якого під тремтячі руки ведуть гади, готові стяти голову першій-ліпшій людині за вказівкою того, кого вони, заради особистої вигоди, домовилися вважати живим богом… А як мені було нелегко відстоювати себе перед мамою, коли я був маленький… Доктор Спок, доктор Спок… Комету Галлея будемо роздивлятися, до електрона підбираємось, а як виховувати дітей — досі не знаємо, бо це не покликання, а наука…

Ні, я правильно зробив, що вірив і вірю Славіну. Коли перестанеш вірити друзям — треба стрілятись. Коли в нього щось не спрацювало й сталося непоправне, він же щасливчик, улюбленець долі, — це може обернутися для нього непоправною життєвою катастрофою; п'ятдесят шість — не тридцять, коли можна почати життя з нової сторінки…

Степанов чітко уявив собі його обличчя, яйцеподібний череп, поораний товстими зморшками, неначе в дитини. У Бембі, коли Пади привезла її з родильного будинку, голівка була в таких же товстих зморшках. І чорний чуб на маківці… Дурненька, марить «пеосільвекріном»; Славін сказав їй, що від нього дуже швидко росте волосся; дурниці, нікому він не допомагав, просто вміють робити рекламу, лайна купиш, не те, що «сільвекрін», викачують гроші з довірливих звіряток, які хочуть мати копицю розкішного волосся…

Але ж Славін знає мій тутешній телефон. Чому не подзвонить? Він же розуміє, як мені зараз. Ні, краще ти не думай про це, сказав сам собі Степанов. Про що завгодно думай, тільки не про те, що сталося. А спробуй! Скільки в твоєму мозку мільярдів клітинок? І в них закладено інформацію; от вони нею й живуть; тепер вони твої володарі, а ти їхній підданий. Усе. Крапка. І спробуй примусити ці чортові клітини переключитися на щось інше. Спробуй, заволав Степанов.

2

… У ранковому випуску газет, які Кузані купив у холі готелю, було надруковано величезний портрет Кулькова; заголовок зразу ж впадав у вічі: «Я більше не можу мовчати про загрозу Кремля країнам вільного світу! В таємних лабораторіях іде гарячкова робота по створенню нових систем космічних ракет! Виграти час, не дати здійснити протисупутникову оборону Заходу — мрія московських верховодів!» Трохи нижче, петитом, набрано: «Сенсаційне викриття видатного російського вченого, професора Геннадія Кулькова, який очолював у Росії дослідження в галузі ракетобудування».

— Виявляється, це його вбили? — тихо, наче самого себе, спитав Кузані; він уже зранку добряче випив, вийняв з міні-бару в номері три сімдесятиграмові пляшечки віскі; потім перейшов на джин, знайшов «восьмушку» російської горілки; очі в нього почервоніли, в них з'явився хворобливий блиск, пальці раз по раз стискалися в кулаки; почне битися, сумно подумав Степанов; нічого не розумію; Славін не міг підставити мене, це виключено; щось не спрацювало? Що? Де?

— Увімкни радіо, — попросив Степанов. — Або телевізор…

— Навіщо? Тут, — Кузані тицьнув пальцем у газету, — все сказано. Краще не напишеш…

— І все-таки ти не заперечуватимеш, коли я ввімкну телевізор? Будь ласка, не заперечуй.

Кузані тицьнув пальцем у кнопку ящика; передавали «музікладен»[21], веселі негри натхненно співали стару пісеньку, заново оранжировану.

— Чому вони досі не передають, що на пустирі вбили двох снайперів? — задумливо спитав Степанов; він говорив повільно, немов через силу, дивлячись прямо в очі Кузані. — Мабуть, готують удар… Мабуть, у вечірніх випусках висунуть версію про те, що злочин здійснили люди, яких тренує й утримує Софія.

— А коли ні?

— Тоді ти вільний у своїх вчинках, Юджин, — відповів Степанов. — Я тоді не посмію заперечувати… Ходімо заберемо проявлену плівку, вони ж узяли з тебе за терміновість, ходімо, поки не почалися останні вісті, плівка може виявитися золотою, вкрадуть…

— Ти щось знаєш, — з болем, якось розгублено мовив Кузані. — Але ти не кажеш мені. У твоїх словах є логіка… Справді, чому мовчать про пустир? З твоїм посиланням можна було б погодитись, якби вони не вбили людину… І ти знав, що це скоїться… Ти знав… Мета виправдовує засоби? Це не для мене, Дмитре… Це вандалізм, це інквізиція двадцятого століття… Мені дуже соромно за те, що сталося, я відчуваю себе обгидженим… І Степанов сказав:

— Я теж.

3

Сергієнко, що сидів біля телефонних апаратів, відчував, як у нього від болю заніміла потилиця; останні дні він і ночував у своїй невеличкій кімнаті відпочинку при кабінеті, бо зв'язок з Берліном підтримувався майже щохвилини, а після акції, коли стала надходити інформація з Женеви і Вашінгтона, практично безперервно.

Він спробував масажувати шию, не допомагало; друзі уже вкотре радили з'їздити в Цхалтубо; «чудовий курорт, назавжди забудеш про остеохондроз»; добре, відповідав він, спасибі за пораду, неодмінно поїду. Найдужче боліло, коли починались нервові перевантаження; якби Лідуня була поряд, умить зняла б масажем нудний, виснажливий біль; як це прекрасно, доторк жінки, яка тебе кохає, й очі її, величезні, дуже красиві, блакитні, сповнені ніжності. Обличчя людини старіє, очі — ніколи; особливо її, дружини; вони завжди сповнені спокійного розуміння; хтось гарно сказав: «Щастя — це коли тебе розуміють».

… Сергієнко зняв телефонну трубку, з'єднався з Конрадом Фуксом; Славін, звичайно, був поряд:

— Ніяких новин, товаришу Фукс?

— Чекаємо реакції… А у вас?

Сергієнко зітхнув:

— Роблю те саме.

— Найважча робота, — сказав Фукс. — Немає нічого виснажливішого, ніж чекання.

— Авжеж, — погодився Сергієнко. — Славіна можна до апарата?

— Він сам бере трубку, — відповів Фукс. — До зв'язку.

— Спасибі. До зв'язку.

— Вітаю, товаришу генерал! Як там у вас? Які будуть вказівки?

— Знаєте, я чомусь дуже тривожусь за Степанова…

— Я також…

— Може, все-таки подзвонити йому?

— Але ж тепер будь-яка розмова з ним фіксується, товаришу генерал. За кожним їхнім кроком стежать…

— Чому вони самі мовчать? Чому?

— Гадаю, він чекає дзвінка від мене…

— Що про це думає товариш Фукс?

— Він згоден зі мною: нам зараз із Степановим не можна входити в контакт…

Сергієнко розкурив сигару, хоч уночі поклявся собі, що до суботи не зробить жодної затяжки, пихнув, замислено подивився на дивний, чудернацької форми малюнок, витворений димом, — якась сюрреалістична абстракція сіро-блакитного кольору на тлі дерев'яних темно-коричневих панелей кабінету, — і тихо спитав:

— А ви впевнені, що Степанов витримає, Віталію Всеволодовичу?

… У молодості, коли Славіну довелося служити армійським офіцером у Відні, — вісімнадцять років, чи було колись отаке з тобою; як же промайнув час; «жизнь моя, иль ты приснилась мне», — він судив про людину насамперед по обличчю: наскільки воно вольове й мужнє; по статурі — в ній, він вважав тоді, виявляється ставлення людини не лише до себе, а й до тих, хто поряд з нею, по тому, як вона одягається, — елегантність і тільки елегантність.

Але потім Славіна відрядили перекладачем на Нюрнберзький процес, і там він пробув рік, щодня спостерігаючи за людьми, які сиділи на лаві підсудних.

Спочатку його вразило обличчя фельдмаршала Кейтеля: надзвичайно мужнє, випещене, породисте, — саме благородство! А які страшні накази підписувала Ця людина?! Страхітливі за своїм бузувірством, які не піддавалися поясненню, — з погляду норм загальноприйнятої моралі, Герінг, змарнілий, раз по раз укривав ноги картатим шотландським пледом, у напіввійськовому кітелі, з куточків жорсткого рота не сходила саркастична посмішка; та іноді, особливо під час перехресних допитів, коли відчував, як прокурори заганяють його в глухий кут, забував про придуману й старанно відрепетирувану маску; обличчя різко мінялось: брезкла баба, яка ось-ось зірветься на істерику… А Ялмар Шахт? Банкір, який платив гроші Гітлеру й фінансував створення гестапо? Добрий дідусь; а інтелігентність і достоїнство на обличчі рейхсміністра східних територій Альфреда Розенберга? Він же наказав вирізати «приблизно» (його слова) тридцять мільйонів слов'ян і всіх без винятку євреїв, — «визнаний автор антиросійської та антисемітської доктрин націонал-соціалізму»..: Коли його вели на страту, він обкалявся; обличчя — так принаймні розповідали очевидці — стало як холодець, тряслося, все намагався впасти на коліна і, вимолюючи пощаду, поцілувати високі черевики американських солдатів, які тягли його до шибениці; Кальтенбруннер плакав; Ріббентроп знепритомнів, тільки редактор погромного нацистського «Штюрмера» Юліус Штрайхер сам ішов до шибениці, задерши голову.

Ні, сказав тоді сам собі Славін, усе-таки фізіономістика — суперечлива наука, якщо взагалі її можна назвати наукою.

(А втім, Славін завжди лютував, коли дивився наші фільми, а найбільше на сільську тематику: «Режисери немов навмисне беруть якихось нікчемних акторів на головні ролі, — казав він Ірині. — Хіба немає в Союзі чоловіків з обличчями, як у Пола Ньюмена, Джека Ніколсена чи Роберта Редфорда?! А нашого радянського Жана Габена, улюбленця народу Миколу Крючкова, досі не спромоглися зняти так, як він того заслуговує! Невже і в акторські інститути студентів підбирають за анкетою?! Чому ніхто з режисерів не думає про еталонність героя?! Чому знімають у якихось затиснених, убогих, обшарпаних декораціях?! Бояться мріяти, — не так зрозуміють колеги-правдошукачі?! Не для колег працює художник, а для мільйонів! Вони, мільйони, вищий суддя мистецтва: те, що народ визнав, і є правда, думка, мистецтво. Те, що хвалить критика, а люди не дивляться, — симуляція творчості…)

… Обличчя Степанова було брезкле, чимось схоже на Лонгдейла, — ніякої мужності, пройдеш вулицею — не звернеш уваги, одягався неохайно, без елегантності; Славіна часом дратувала його манера: «що за м'якотілість, Дмитре? І цей «хороший хлопець», і той «славний чоловік»?! Якась всепрощаюча всеїдність!» — «Це не всеїдність, — відповідав Степанов, усміхаючись, а втім, часом, очі в нього жовтіли, — очевидна ознака розлюченості. — Просто мені так здається, кажу, що думаю. І потім я впевнений, що навіть у пропащої людини треба шукати сліди ангела… Людей потрібно навертати на добро, тільки тоді вони подобрішають… Якщо відсікати, опинимося в пустелі, Славін, страшно».

Спочатку Славіну здавалося, що Степанов не просто м'якотілий, а навіть слабохарактерний, та коли той ще раз полетів до партизанів В'єтнаму, він задумався: хто його примушує лізти в саме пекло? Ніхто. Навпаки, намагаються вберегти, він сам лізе на рожен. Гравець? Ні, зовсім ні. За натурою він романтичний прагматик, авантюри не його стихія. Мабуть, це вигідно справі, якій він себе присвятив; література й журналістика не терплять напівправди і відсиджування в тиші.

… Якось йому потрапив відеозапис інтерв'ю Степанова в Лондоні: як завжди, лагідний, усміхнений, відкритий; спокійно відповідав на запитання, нехай навіть найзліші, але (це було видно з виразу обличчя тих, хто запитував) продиктовані бажанням зрозуміти, а не заздалегідь відкинути все, що скажуть. І тільки раз обличчя його закам'яніло, очі стали жовті, звузилися в щілинки, — підвівся явний провокатор; не запитував, а ганьбив, і не так Степанова, як Союз; відшмагав залюбки, яка вже тут лагідність, утер підбором об асфальт…

Славін набрав московський помер Сергієнка через півгодини:

— Я думаю, він усе-таки витримає.. Сергієнко, пихнувши сигарою, відповів:

— І я так думаю, бо з Женеви надійшло повідомлення: радник американської делегації в Женеві Чарльз Макгоні збирає екстрену прес-конференцію…

4

— Не запитання про громадянські права в Росії, — карбував Чарльз Макгоні, раз по раз відриваючись од тексту, щоб дивитися в обличчя журналістів, — не суть їхнього державного ладу підштовхує нас до рішення про припинення переговорів, а лише переконаність у тому, що Радам не можна вірити на слово, ні в чому й ніколи… Трагічна доля видатного російського дослідника Геннадія Кулькова остаточно переконає в нашій правоті тих, хто сумнівається, вважаючи американську позицію надто твердою й безкомпромісною. Ми готові повернутися до переговорів лише тоді, коли ті, хто сідає з нами за спільний стіл, будуть так само щирі в своєму намірі досягти миру, як і ми. Ніколи ще в історії людства зло не було таке організоване й могутнє, як нині. Ідеологія комунізму, яка відкрито заявляє про своє неминуче торжество, нарощує ракетний потенціал з дня на день. При цьому відбувається постійна маніпуляція лозунгами захисту миру, розрахованими на довірливих людей, недосвідчених у політиці…

5

… Через годину після цього виступив член конгресу, який підтримав необхідність асигнувань на ракетну програму корпорації Піма:

— Кожний, хто виступав проти проекту протиракетної оборони, тепер, — після того, як правда про агресивні плани росіян стала надбанням світової громадськості ціною життя видатного поборника миру професора Кулькова, — переконався, що наші пропозиції про асигнування на космічний проект були продиктовані однією турботою: про безпеку західної демократії. Росіяни розуміють лише одну мову. Це мова сили. Що ж, ми її вивчили. Ми готові до діалогу, але лише на цій мові, інша віднині не прийнятна…

6

Голос Славіна в телефонній трубці, де щось безперестанку клацало й шипіло, був стомленим, безбарвним, зовсім позбавленим почуття:

— Дмитре, передай своєму приятелю, що віза на поїздку до столиці НДР лежить на Чек Пойнт Чарлі. Розтлумач йому, що тільки тут йому можуть пояснити й показати, чому все так сталося. Якщо він не хоче приїхати сюди на годину, ми запросимо інших американських журналістів… Хоч, чесно кажучи, шкода: ти ж саме йому обіцяв сенсацію… Він її матиме… Отже, чекаю.

7

У західноберлінському офісі «Юнайтед прес інтернейшнл» було, як завжди, гамірно, весело, відверто.

— Зробіть наше фото, — я і Степанов за одним столом, — попросив Кузані; шеф-редактор відділу міжнародної інформації був його давнім знайомим, подружилися в Сайгоні, в шістдесят восьмому. — Мою заяву для преси знайдете в сейфі готелю «Кемпінські», якщо я не повернуся із Східного Берліна до восьмої вечора, про це я вже сказав портьє.

— До сьомої, — поправив Степанов.

Кузані спохмурнів, згадав, що від сьомої до восьмої дзвонитиме Прошке; він уже в Палермо; кивнув:

— Правильно. До сьомої. Якщо я не повернуся до сьомої із-за «залізної завіси», їдь у готель, відкривай мій сейф, бери конверт, розпечатуй його і давай матеріал на першу шпальту, — такої сенсації ти давно не мав.

Звідси ж, з бюро, він подзвонив у Голлівуд, продюсерові Стіву Грінбергу, повторивши слово в слово те, що сказав редакторові…

8

Листоноша Віктор, який обслуговував той будинок, де жив Славін, не забув слів завідуючої відділенням зв'язку Олени Кіндратівни, що мешканцеві з дванадцятої квартири листи на замовлення й телеграми треба кидати в скриньку («заяву він написав, усе як слід, ніхто не причепиться»), незалежно від того, дома він чи не дома («Геолог, — подумала Олена» Кіндратівна, — вони всі волоцюги, в Москві нечасто бувають, тому, мабуть, і самотній»).

Тож Віктор і опустив у поштову скриньку телеграму Славіну; написано в пій було лише кілька слів, без всяких «км» і «кр»: «Спасибі тобі за тебе більше ми не побачимося так краще нам а найімовірніше мені прощай Ірина».

9

У Берліні Степанов і Кузані зразу ж поїхали в Інститут судової медицини; довгими коридорами, пофарбованими зеленою олійною фарбою, їх провели у невеличку кімнату; біля хірургічного стола, на якому лежало тіло, вкрите білим простирадлом, сидів Славін; обличчя змарніле, стомлене, під очима темні мішки; таким я його ніколи не бачив, подумав Степанов, так здати за два тижні, справді, старий, от що таке провал операції…

— Спочатку я пред'явлю вам дещо для впізнання, — тихо сказав Славін, попередивши можливі слова Степанова, — а вже потім обговоримо ситуацію.

І зірвав простирадло з того, що лежало на хірургічному столі.

— Та ви помацайте, помацайте, — сказав він, звертаючись до Кузані. — Це муляж, не страшно… «Голову» знесли з американських карабінів з оптикою. Що стосується Геннадія Кулькова, автора листа, опублікованого на Заході, — до речі, його текст, підготовлений у Ленглі, зберігається у нас, як доказ; у ЦРУ він вважався агентом «Н-52» — то зараз він у Москві, в тюрмі. Якщо хочете взяти в нього інтерв'ю і зробити кінозйомки, думаю, слідство — як виняток — надасть вам таку можливість, приїжджайте в Союз. Коли Степанов просив вас — після «вбивства вченого» — почекати сім днів, ми не думали, що події розгортатимуться з такою швидкістю… Та й друзі містера Сема Піма трохи поспішили… Якщо у вас виникли якісь запитання, мене вповноважили відповісти, — Славін усміхнувся, — представникам радянської та американської преси… А втім, якщо ви зараз не готові до роботи або зайняті чимось іншим, офіційне повідомлення ТАРС про це опублікують у наших газетах. Отже, думаю, післязавтра переговори в Женеві поновляться. І діалог, який розпочався між Москвою і Вашінгтоном, не буде припинено…

Примітки

1

Місайлс — ракети.

2

У США аптека є водночас баром і невеличким універсальним магазином.

3

Дипи — коротка назва дипломатичних кур'єрів.

4

МДІМВ — Московський державний інститут міжнародних відносин.

5

«Мігро» — мережа магазинів у Швейцарії.

6

Горіхи (америк. жаргон) — хабарі.

7

ВПК — воєнно-промисловий комплекс.

8

ЗДРО — завідуючий директоратом ЦРУ США.

9

Будь ласка, сідайте й почекайте трохи (англ.).

10

Хочеш робити зі мною любов? (Англ.).

11

НСА — Національне агентство безпеки США.

12

СіС — секретна служба Англії.

13

«Колл-герлс» — дівчата, яких викликають по телефону в номер готелю.

14

«Гер обер» — офіціант (нім.).

15

«у» — агент ЗДРО, який працює у представництві газети «Чікаго Стар» в НДР.

16

Місце переходу державного кордону НДР і американської зони окупації Західного Берліна.

17

Фургон.

18

Переговорний пристрій.

19

Детективний телесеріал, який щотижня показують у ФРН.

20

Пивна.

21

Джазова програма.

Content

Семенов Юліан Міжконтинентальний вузол

Юліан Семенов МІЖКОНТИНЕНТАЛЬНИЙ ВУЗОЛ Повість

Темп — І

Конче потрібний екскурс в історію

Темп — II

«Не треба плакати в морі»

«Будь-яке розставання — це трошечки смерть…»

Втіха у вільній творчості — І

«Вірте першому враженню, але при цьому вчитуйтесь у кожне слово документа»

«Ніде так сумно не думається, як у літаку»

Втіха у вільній творчості — II

Робота — І

Робота — II

«Чудова несподіваність зустрічей»

Робота — III

Робота — IV

З Женеви від нашого спеціального кореспондента

Робота — V

Робота — VI

«Запитальник, або ж який гіркий хліб зради»

1

2

3

4

5

6

7

«Ну й спритний чоловік, чи не так?!»

Робота — VII

Концепція — I

Робота — VIII

Робота — IX

«Заум Ейнштейна — не наше діло!»

Робота — X

«Ну й «Ліберті»!

Концепція — II

1

2

3

4

5

6

«Спробуй напиши, не знаючи правди!»

Темп — III

Робота — XI

«Все вирішує темпоритм справи»

1

2

3

4

5

6

7

«Якщо німець чесний, він чесний до кінця»

«Витримка, будь вона тричі неладна, витримка й ще раз витримка!»

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Примітки