Семенов Юліан

Прес-центр

Юліан Семенов

ПРЕС-ЦЕНТР

Анатомія політичного злочину

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Авторизований переклад з російської Надії Орлової

Переклад здійснено за виданням: Семенов Юлиан, Пресс-центр. — М.: Сов. писатель, 1985.

1

15.09.83 (12 годин 05 хвилин)

Диктори раз у раз повідомляли про приземлення та вильоти; тут, у новому Шереметьєвському аеропорту, подумав Степанов, хороші диктори, дівчата розмовляють без акценту; у наших взагалі чудове відчуття мови, якщо тільки вони не закомплексовані; так само, як батьки завмирали, фотографуючись для Дошки пошани, так і їхні діти тепер, розмовляючи з іноземцями, кам’яніють, хоч, буває, знають про ті країни більше, ніж самі іноземці.

— Ще кави, — попросив він буфетницю. — І бутерброд з сиром…

— А ваш неодмінний фужер шампанського на дорогу? — жінка працювала тут давно, а Степанов літав часто.

— Лікарі знайшли цукор у крові. Пити можна лише горілку.

— Хочете?

— Та біс його знає.

— Отже, не хочете.

— Я-то хочу, — всміхнувся він, — але чи треба?

Коли він виїжджав із своєї майстерні, дочка сказала: «Тату, це погано, коли цукор, сиди там на дієті й не пий». — «Звичайно, — відповів він, — обіцяю тобі, Бембі», — і хоч знав, що випивати доведеться і дієти дотримуватися не вдасться, ніякого тобі режиму, просто щоденна сухом’ятка.!

Дочка вирішила вийти заміж; Степанов просив її почекати; вона заперечувала: «Ігор не може працювати, тату, він перестав малювати, зрозумій, у нас скоріш союз однодумців, і, крім того, ти знаєш це, я, як і мама, поки сам не зрозумію, що не права, не зможу нікому повірити, навіть тобі». — «Але це недобре, Бембі, у мене мабуть, тому й не склалося життя з мамою, що вона вірила тільки собі, своєму настроєві, своєму почуттю». — Не треба про це, тату». — «Що ж, твоя правда, пробач… Я ж зустрічався з твоїм Ігорем, ми з ним обідали в Будинку кіно… Не знаю, але мені здалося, що тобі буде з ним дуже важко, і може статися так, що все це ненадовго у вас». — «Чому?» — «Бо він егоцентрик і песиміст… Для нього звичайна людська радість є проявом низького настрою розуму… Хлопець аж надто багато думає про себе, так не можна». — «Що ти пропонуєш?» — спитала дочка, і Степанов зрозумів: вона нізащо не послухає його, але все-таки відповів: «Я пропоную випробувати одне одного».

Йому подобалися вирази «бой френд» і «герл френд»; уперше він почув це п’ятнадцять років тому в Нью-Йорку в домі свого колеги; той познайомив його з сином і дівчиною: «Це герл френд Роберта, її звуть Лайза». Степанову незручно було спитати, що це за термін «герл френд», хоч дослівний переклад він знав: дівчина-друг. Лише згодом довідався, що в американських родинах батьки перестали картати дітей за зв’язок, не освячений церковним таїнством одруження; нехай звикнуть одне до одного, нехай поживуть разом, найнявши собі кімнату; дорого, але нічого не вдієш, можна підробити, попрацювати вантажником чи влаштувалися мийницею посуду, зате набуваєш досвіду, а це неабищо — досвід, ніяких ілюзій, рожевих мрій при місяці стоячи і безвідповідальних словес про майбутнє щастя… Зрозуміють, що підходять одне одному, прожили рік, два, гри, ну що ж, заглянули в церкву, просто чиста формальність, хай живе досвід, вони ж перевірили себе, напутні побажання пастора — така собі гра в урочистість, нехай…

Коли Надя дізналася від дочки про цю його пропозицію, подзвонила в майстерню: «Як тобі не соромно, ти її штовхаєш на шлях розпусти, так не може вчинити справжній батько!»

Добре, подумав він тоді, нехай я буду не справжнім батьком, і це переживемо, не таке переживали, але я правильно зробив, усе-таки правильно, забравши дівчинку з восьмого класу й пославши в училище живопису; людина має робити те, що в ній живе і вимагає виходу; англійська спецшкола для татусиних діточок — це ще не щастя і навіть не фах, культурна людина сама може вивчити англійську. І тепер я правильно роблю, сказав він собі, не кожна жити самими емоціями, вони потрібні, коли сідаєш За машинку або ж береш у руки пензель… І нема чого ображатися, бо це правда, коли я сказав, що не можна одружуватися, поки не закінчили інститут: нічого собі сім’я — мама готує обід, а батько дає гроші на вбрання; самостійна любов не може існувати поза самостійним побутом…

А що буде, подумав він, коли я зломлюсь? І бракуватиме сили на те, щоб писати романи, створювати сценарії, сидіти на репетиціях п’єс, вилітати на події, смажити собі бурякові котлети, правити верстку, бігати по слюсаря, коли тектиме кран, сваритися з редакторами, допомагати друзям, стовбичити на художніх радах, їздити на техобслуговування, виступати на прес-конференціях, заходити по замовлення до Ірини в «Новоарбатський», засідати на редколегіях і привозити кістки для собаки? Що буде, коли я не зможу далі обходитися без допомоги жінки, яка візьме частину мого тягаря на себе? Як поставиться до цього моя Бембі? Вона зрозуміє, заспокоїв він себе, та й потім навряд чи знайдеться така жінка — з моїм характером, з моїм; норовом… Ну а все ж, коли так станеться, спитав він себе. Ти лише уяви собі це. Ні, ти не тікай від запитання, ти відповідай, адже ти відповідаєш самому собі. Ну то й що? Відповідати собі, коли тільки чесно, ще важче, ніж комусь іншому… Отож-то й воно, брехати не хочеш, а відповісти правду боїшся: буде велика біда, якщо дочка не зрозуміє, а, мабуть-таки, не зрозуміє, бо жаліє Надію; нещастя, як і радість, ділиться порівну між батьками, які живуть окремо; батько не має права на щастя, коли його позбавлена матір… Ну, а якщо навпаки? Коли мати щаслива, а батько нещасливий? Таке діти прощають? Не хитруй, сказав він собі, не можна з цим запитанням звертатися до всіх, ти ж поставив його сам собі, ми всі запитання проектуємо на себе, а коли ти нещирий з самим собою, чого ж ти хочеш від світу? Шекспір — геніальна людина, хоч Толстой його й не любив. Ніхто так не боявся лишитися незрозумілим, як Шекспір. Це ж треба було написати таку просту фразу, яку виголосив Гамлет, звертаючись до Гораціо:

То байдуже. — Гораціо, я гину;

Ти живий; скажи про мене правду

Невтоленним.

Англійською це звучить сухіше, а тому точніше: «Ту телл май стори»; справді, кінець усього — це мовчання, безпам’ятність, тиша… Гораціо сказав мертвому Гамлету (дай тобі боже написати щось, бодай хоч трохи схоже на це):

Спочив високий дух. — Спи, любий принце.

Але саме відтоді, як у світі з’явився Гамлет, «спокійні ночі» людство втратило, воно збентежене запитанням, на яке й досі немає відповіді: «Бути чи не бути?»

Степанов попросив офіціантку:

— Будь ласка, все-таки дайте мені чарку горілки.

— Є пляшка «Київської ювілейної», дуже добра, не хочете покуштувати?

— По-моєму, вони тепер усі однакові… Тільки й різниці — з закруткою чи без закрутки.

— Ні, коли новий сорт запускають у серію, він завжди хороший, це вже потім починають хімічити, а поки що «Київська» прекрасна, це як «розкажіть Хабібуліну»…

— Якому Хабібуліну?

— Приповідка така в мене є — із чоловіком зручно, та й з подругами… Коли вони починають мені напускати туману, то я відповідаю їм: «Розкажіть Хабібуліну» — і вся розмова…

Степанов усміхнувся:

— А що, справді зручно…

Дуже зручно, подумав він, термін — це економія часу… Будь прокляте моє відчуття часу, воно передалося Бембі, вона поспішає виразити себе і через те завжди поспішає, а я на неї ображаюсь, коли вона приїздить до мене ненадовго, я щохвилини відчуваю, як їй не терпиться повернутися до себе й стати до мольберта… А взагалі світ вичислено більше на загальне, ніж на часткове… Коли я ще можу приховати образу, то Ігор не зможе, він не готовий до того, щоб прийняти її нелегку індивідуальність… Він ще своєї індивідуальності не виділив із загального, не мучить себе чеканням тієї хвилини, коли стане до свого мольберта, він такий непоспішливий і спокійний, він так довго, докладно й нудно говорить… Справжня зануда — це та людина, котра на запитання «як поживаєш» страшенно довго розповідає… Вона пообіцяла не одружуватися з ним, і я не смію їй не вірити… Але ж її може «занести», подумав Степанов, так уже траплялося, і це була скрутна для мене пора, я не знав, як повестися, і лише мати та її давні подруги впливали на Бембі, жінка піддається жінці або ж коханому, а я батько, я власність, данність, своє…

— Увага, увага, починається посадка на літак рейсом до Парижа. Атансьйон, атансьйон…

— Підрахуйте, будь ласка, збитки, — сказав Степанов, — за мою душу…

— Одну хвилинку… Три дев’яносто… Дякую… Коли повернетесь?

— Думаю, впораюся за місяць.

— Хай щастить вам, товаришу Степанов.

— Спасибі.

— А що тепер пишете?

Степанов перегнувся через стойку бару й тихо прошепотів:

— Мені здається, муру… Списався…

2

15.09.83 (12 годин 05 хвилин)

Як завжди, в Прес-центрі на Плас де Насьйон у Шьоньофі було гамірно, багатомовно, метушливо й весело; панувала атмосфера довір’я: люди, які дотримувались найрізноманітніших поглядів і представляли як праві, так і ліві газети, підсідали один до одного без упередженості, обмінювались — звичайно ж виважено — інформацією; сперечалися, але не для того, щоб обстоювати лише свою правоту, а насамперед бажаючи послухати думку колеги, його докази; пили каву; дехто (це було видно з пом’ятого обличчя) підправлявся пивом; у холах, кафе і барах розмовляли, жартували, сперечалися, кепкували один з одного японці й росіяни, французи й американці, поляки й нікарагуанці, чехи й китайці, сенегальці й угорці; в невеличких кімнатах, орендованих найбільшими інформаційними агентствами й газетами, радіо— і телевізійними компаніями та журналами, тріскотіли телетайпи, зі скреготом викидаючи інформацію; цокотали друкарські машинки; до цієї ритміки діла швидко звикаєш і невдовзі вже не відчуваєш її неминущої насолоди; лише поїхавши звідси, починаєш розуміти, що саме тут минули чудові години, дні чи роки твого життя.

Сьогодні, як і завжди, журналісти, акредитовані в Прес-центрі, розпочинали свій день з перегляду газет та журналів, які надійшли вночі; найважливішу інформацію вирізували гострими, немов хірургічними, ножицями, решту сторінок кидали в кошики; з мільйонів слів, виданих комп’ютерною швидкістю телетайпів, спритні газетярі відзначили гнівне інтерв’ю шведського прем’єра Пальме, повідомлення ЮПІ про авіаційну катастрофу на Бермудах, коротку заяву про майбутнє республіки Гаривас, зроблену лідером нового уряду полковником Санчесом, який повалив олігархічну диктатуру, і, нарешті, повідомлення про нараду, що закінчилася в Мілані, де зустрілися представники найбільших концернів світу, які здійснювали свої проекти в країнах, що розвиваються; фотослужба Франс Прес розповсюдила знімки, на яких було зафіксовано в дружньому потиску рук магнатів Баррі Дігона, Леопольдо Граціо, Дейва Ролла і Фріца Труссена; наводилися цитати з їхніх заяв. «Ми добре й дружно попрацювали, це була конче потрібна зустріч, — сказав репортерам «Вашінгтон пост» Дейв Ролл; «Наші відверті розмови ще раз підтвердили всьому світові єдність американо-європейської концепції економічного розвитку», — підкреслив у бесіді з кореспондентом «Ді вельт» Леопольдо Граціо; «Коли я обговорював наші проблеми з моїми молодими друзями Граціо, Роллом і Труссеном, — заявив кореспондентові Ассошіейтед Прес Баррі Дігон, — мені прийшла в голову досить-таки цікава думка: «А чи не пора тобі на смітник, стара калоша? Народилося покоління нових бізнесменів, і треба сказати собі відверто: вони розумніші за тебе, мобільніші й точніші». Словом, я відлітаю до Нью-Йорка з відчуттям солодкого суму, як це буває в людей мого віку перед тим, як прийняти кардинальне рішення».

3

Ланцюг (схема)

Робота банків і корпорацій, втягнутих у систему багатонаціональних компаній, зорієнтованих на воєнний бізнес, планується — з тими чи іншими корективами — таким чином.

Керівник концерну — особливо якщо концерн став імперією — займається питаннями глобальними, намічаючи разом з найближчими помічниками) поєднання інтересів підприємства з геополітичною тенденцією держави.

Коли в світі виникає кризова ситуація, керівник визначає лінію, пропонуючи кілька імовірностей для компромісу. У тому разі, коли мирний вихід неможливий, починає працювати ланцюг.

Як же це робиться?

Заступник керівника — як правило, він відає питаннями дослідження кон’юнктури — доручає найбільш довіреному співробітникові, зв’язаному з науковими установами і університетами, запитати кілька моделей виходу з незваної кризової ситуації, де не позначені ні конкуренти, ні режими, які перебувають в опозиції щодо прагнень їхніх власників, ні партії, які виступають з критикою їхньої щоденної практики. Моделі доручають розробляти тим університетам, де на ключових постах сидять люди, зацікавлені в перемозі концерну, тому що вони або є власниками його акцій, або в концерні працюють їхні близькі, або, зрештою, вони одержують щомісячну дотацію й незриму підтримку в особистому бізнесі.

Модель — безіменна, сугубо теоретична — нікого не ставить в скрутне становище; слова «усунути», «скомпрометувати», «підвести до грані економічного краху», «сприяти інтервенції» застосовуються не до конкретних імен президентів, прем’єрів, державних секретарів чи міністрів оборони, ні, модель — вона і є модель, абстракція, фантазуй собі на здоров’я, ніяких оглядок, адже йдеться не про конкретних людей, а про схеми, твір на вільну тему, це ж цікаво!

… Після того як кілька моделей одержано, досліджено, вичислено на комп’ютерах і довірений співробітник зупинився на одній, з його погляду оптимальній, він передає свої рекомендації в непомітний тихий сектор «обліку інформації».

Один із співробітників цього сектора має постійний конспіративний контакт з фірмою, створеною на гроші, вкладені як концерном, так і синдикатом, тобто мафією.

Саме на стику цього контакту фантазія професорів з університетів та науково-дослідних інститутів на тему «усунути» набуває плоті й крові, бо помічник президента цієї фірми має, в свою чергу, таку людину, котра тримає на зв’язку тих, хто дає команду терористам.

У тому разі, коли операція пройшла успішно і бажаного досягнуто, але стався витік інформації або ж задумане з якихось причин провалюється, то і президент, і керівник концерну, і (з деякою натяжкою) директор ЦРУ сміливо дибляться у вічі телекамер, спрямованих на них у сенатських комісіях: вони нічого ні про що не знали. Коли ж їм викладають факти, то вони відповідають, що не треба плутати самодіяльність безвідповідальних співробітників «нижніх поверхів» управління, котрі самовільно, без консультацій вжили авантюрних заходів, що не мають нічого спільного з принципами, на яких будується практика адміністрації, спостережної ради, міністерства оборони, правління банку чи керівництва Центрального розвідувального управління.

Ланцюг спрацьовує так, що керівник гарантований від зіткнення з усім тим брудним, що може бодай якоюсь мірою заплямувати його престиж; завдання розфасовані по «поверхах»; цілковита відокремленість; конспірації тут навчені не поспіхом, а всерйоз.

… Коли до влади в Гаривасі прийшов прогресивний режим Санчеса, коли корпорації США засікли зростаючу активність в Гаривасі європейської фінансово-будівельної групи Леопольдо Граціо, коли підрахували можливі збитки на випадок, якщо реально оформиться блок Санчес — Граціо, — саме в той день і в ту годину ланцюг було приведено в дію.

Але не один.

Їх багато, і взаємоперетин цих ланцюгів кривавий й безпощадний.

4

І5.09.83 (21 година 05 хвилин)

«Яке щастя, — подумав полковник Санчес, милуючись Гарі Кровс, — що революція насамперед ламає усталені норми спілкування людей у країні; немає нічого прекрасного за слово «громадянин» і звертання до товариша «ти»; довір’я, як і любов, можливе тільки між рівними, а рівні лише ті, які вірять одне одному».

— Ви щасливі? — спитала Марі. — Пробач, я весь час відчуваю свою малість у цьому прем’єрському кабінеті… досі не можу звикнути, що лідера країни тут називають на «ти».

Санчес усміхнувся; його усмішка була дитячою, щирою і такою доброю, що у Марі защеміло серце…

«Господи, як же я його люблю, — подумала вона, — я нікого й ніколи не любила так, як його… Звичайно, розумом я можу збагнути, що він правду каже, що йому не простять, коли я житиму тут, у Гаривасі: лідер національної революції привіз німкеню — у нього багато ворогів, все зразу ж обіграють, а тут суворо розправляються з тими, кому перестають вірити… Він сказав, що йому потрібно два роки, потім він залишить цей пост, коли зробить те, що зобов’язаний зробити… А що може статися за ці два роки? Ми раби не тільки. обставин, а й самих себе, своїх бажань, своєї мрії, своєї плоті, зрештою… Хочемо бути ідеальними, але ж це неможливо…»

— Ти питаєш, чи я щасливий? — Санчес витяг іспанську, чорну, дуже міцну сигарету «Дукадо», закурив, подивився на плоску коробочку диктофона, що лежав на низькому столику між Марі та його помічником по зв’язках з пресою Гутієресом, і замислено мовив: — Так, мабуть, я маю право відповісти — щасливий.

— Що породило ва… твоє відчуття щастя?

— Те, що я можу здійснити свої мрії на ділі.

— Вам… Тобі важко це?

— Так..

— Чому?

— Ми прийшли до влади в країні, де панували диктатура, корупція, ледарство й свавілля. Це позначилося на всьому складі психології мислення нації, змінити його — це найголовніше завдання тих, хто взяв на себе відповідальність за майбутнє. Як змінити? Примусити працювати? Не вийде. Ентузіазмом? Так, можливо, на перших порах. Але рішучий перелом може відбутися лише тоді, коли буде створено точну економічну модель, що грунтується на принципі рівності, справедливої оплати затраченої праці і, нарешті, творчості… Ти читала книжку Мігеля Анхеля Астуріаса «Сеньйор президент»?

— Не пригадую.

Санчес похитав головою, подумав: ти не читала, люба моя; якби читала, то не могла б її забути, як же прекрасно ти засинала з книжкою, коли я залишався у тебе в Бонні, на Бетховен-штрасе, в твоїй маленькій кімнаті під самісіньким дахом, чистенькій і світлій, як слово «здрастуй», ти засинала, немов дитина, і підкладала долоньку під щоку, скручувалась калачиком і солодко чмокала уві сні, а я лежав і боявся поворухнутись, хоч мені треба було встигнути продивитись за ніч добру сотню сторінок, як би обережно я не відсовувався від тебе, ти все одно відчувала це і обнімала мене, пригорталася ще ближче, і я лежав біля тебе недвижний.

— Це чудова книга великого гватемальця, — продовжував він. — Астуріас розповів про диктатуру Естради Кабрери, він писав, що диктатура — це страшний, отруйний павук, який розбещує, підкуплює, залякує всі класи суспільства, люди стають або бездушними механізмами, або фанатиками, або гидкими пристосованцями… Дехто думає, що після диктатури прийде новий час і все стане на свої місця… На жаль, це не так. Минають роки, а дух диктатора і його системи ще довго живе. Чому? Та тому, що диктатура роз’їдає суспільство до самих кісток…

— Коли ви намічаєте провести вибори? Я маю на увазі демократичні?

— При диктатурі, яку повалив народ на чолі з армією, теж проходили «демократичні вибори»… Я проти вільного поводження зі словом «демократія». Я починаю відлік демократії з кількості грамотних жінок і здорових дітей у Гаривасі… Гадаю, що в середині наступного року пройдуть вибори, хоч головні вибори відбулися зовсім недавно і вони були загальнонародними: люди вийшли на вулиці, вони голосували, будуючи барикади й кидаючи гранати в бронетранспортери поліції…

— Як ставиться адміністрація Білого дому до практики уряду, очолюваного тобою, полковнику Санчес?

— Ми підтримуємо нормальні дипломатичні відносини з Сполученими Штатами, і в мене немає підстав, достатніх, уточнив би я, підстав для того, щоб звинувачувати північного сусіда у втручанні в наші справи.

— Але в американській пресі…

Санчес перебив:

— Я не знаю, що таке «американська преса»… Є преса Північної Америки, є преса франкомовної Канади, є газети, що виходять в Бразілії португальською мовою, є наша преса — для людей, що читають по-іспанськи.

— Пробач… Я мала на увазі пресу Сполучених Штатів… Там нині почали з’являтися статті, в яких твій режим називають прокомуністичним…

— Я за свободу друку, — відрубав Санчес. — Це їхня справа… Я досить ретельно аналізував північноамериканську пресу перед інтервенцією в Гватемалу… Якщо тебе цікавить, як готується інтервенція, почитай ці матеріали — і ти зрозумієш, коли є реальна небезпека… Адже я не ображу тебе, коли скажу, що журналістам легше друкували трухлятину? За це, видно, більше платять?

— Та ні, ти мене не образив…

— Пробач іще раз, але ж це правда, хіба не так?

— Це правда… Хто стоїть за спиною правих екстремістів, що ховаються в сельві на півночі Гаривасу?

— Я краще скажу, з кого вони рекрутуються. Певен, коли ми почнемо нашу економічну реформу, коли кожен громадянин матиме реальне право виявити себе в бізнесі — так, так, саме так, у бізнесі, спрямованому на благо всіх і відповідно до внеску кожного в цю справу — на своє власне благо, — живильне середовище для демагогів, що рекрутують правоекстремістських відщепенців, зникне.

— В чому ти вбачаєш суть економічної реформи?

— В чесній і справедливій оплаті, яка спонукала б людей до праці, до творчої праці. В чесному розподілі національного прибутку. В залученні іноземного капіталу, достатнього, щоб можна було дати країні енергію. Ти їздила по республіці й бачила, що у нас практично немає механізованої праці, жінки й діти працюють на осонні ручним способом, тоді як усе це можна робити машинами…

— А яку роботу ти даси людям, якщо зможеш провести економічну реформу, тобто від ручної праці перейдеш до машинної?

— Узбережжя… Наше узбережжя може стати таким курортно-туристським місцем, рівного якому не знайдеш…

— А після того, як ви забудуєте узбережжя?

Санчес хмикнув.

— Коли говорити про той час, коли ми побудуємо те, над чим зараз працюють архітектори й скульптори, це вже буде наступне десятиріччя, а я прагматик, я мушу думати про найближче майбутнє; ті, хто в нашому уряді працюють над проблемами перспективного планування, думають про далеке майбутнє…

— Хто працює над проектами?

— Архітектори Іспанії, Югославії і Болгарії.

— А чому не Франції і Італії?

— Досвід іспанців, болгар і югославів демократичніший — так, принаймні, мені здається…

— Хто фінансуватиме енергопрограму?

— Європейські фірми, зацікавлені в широких контактах з країнами, які розвиваються.

— Але ж американські фірми ближче?

— Ми поки що не маємо від них пропозицій… Тільки слова… Проте ми готові розглянути будь-яку ділову пропозицію з півночі, якщо вона надійде.

— Хто в Європі виявляє особливий інтерес до співробітництва з Гаривасом?

— У нас є досить надійний партнер в особі Леопольдо Граціо. А втім, я попросив би тебе не згадувати цього імені, я не до кінця розумію всю хитрість взаємозв’язків китів світового бізнесу, конкурентну боротьбу і таке інше, отже, гадаю, імені Граціо не варто згадувати в твоєму інтерв’ю. — Санчес запитливо подивився на свого помічника Гутієреса. Той кивнув. — У всякому випадку, — додав Санчес, — доти, поки я не проконсультуюся про це з ним самим… А ще краще, якщо це зробиш ти, я дам тобі прямий телефон…

— Спасибі. Я неодмінно подзвоню йому, як тільки повернусь до Шьоньофа.

— Я дам тобі прямий телефон його секретарки фрау Дорн, яка, коли їй дзвонять саме по цьому телефону, з’єднує з Граціо, де б він не був: у Лондоні, Палермо чи Гонконзі.

— Добре бути мільйонером.

— Чесним важко.

— А хіба є чесні?

— Я вважаю, так. Це люди, котрі роблять ставку не воєнно-промисловий комплекс, а на мирні галузі економіки…

— Мені здається, що комуністи поставляться до твого твердження без особливої радості..

— По-перше, я кажу те, що думаю, не оглядаючись ні кого. По-друге, треба б знати, що Ленін закликав більшовиків учитися хазяйнувати у капіталістів.

— Серед членів твого кабінету є комуністи?

— Наскільки мені відомо, нема.

— Ти кажеш: «Ми — це національна революція». Чи немає в цьому формулюванні небезпеки повороту Гаривасу до тоталітарної націоналістичної диктатури армії?

— Ні в якому разі. Націонал-соціалістська авантюра Гітлера була однією з найяскравіших форм шовінізму. Його сліпа ненависть до слов’ян, євреїв, циган мала характер маніакальний. А наша національна революція стоїть на тій позиції, що це страшенна безсоромність, коли білі в Гаривасі вважали себе за людей першого сорту, мулатів — другого, а до негрів ставилися так, як це було у Північній Америці в часи рабства — не дуже, до речі кажучи, далекі часи. Шовінізм грунтується на економічній нерівності, безкультур’ї, забобонах і честолюбних амбіціях лідерів або ж невдалих художників і літераторів. В нашому уряді пліч-о-пліч працюють негри, білі й мулати.

— Ти дозволив мені ставити будь-які запитання, чи не так?

«Я завжди дозволяв тобі це, кохана моя, — подумав він, — а ти дуже часто ставила мені лише одне запитання: «Ти любиш мене? Ну, скажи, любиш?» Я відповідав, що не вмію говорити про любов, я просто вмію любити, а ти шепотіла: «Жінки люблять вухами…»

— Так, я готовий відповісти на всі твої запитання, — сказав він і додав: — А втім, я лишаю за собою право просити про деякі скорочення в твоєму матеріалі…

— У вашому кабінеті немає розбіжностей?

— У нашому кабінеті є різні точки зору, але це не означає, що є «розбіжності».

— Дозволь нагадати тобі рядки Шекспіра… Коли Кассій каже Бруту:

… Чим Цезар відрізняється від Брута?

Чим це ім’я гучніше за твоє?

Їх поруч напиши, — твоє не гірше.

А вимовиш, — оба

Такі ж звучні.

И вагу мають однаку.

Санчес знизав плечима.

— Той не великий, хто зважує своє ім’я… Порівнювати когось з державних лідерів двадцятого століття з Цезарем неправомірно, бо його охоплювала мрія здійснити на землі цілковите прижиттєве обожнення… Це особлива психологічна категорія, властива, як мені здається, тільки античності… Все інше — погане наслідування оригіналу… А втім, мене в Цезареві приваблює одна риса: хворий лисий старик, він не боявся смерті; цей страх здавався йому неприродним, супротивним висоті духу… Одне слово, Брутом. у наш прагматичний вік бути невигідно; в пам’яті поколінь все одно залишиться Цезар, а не його невдячний син…[1]

— Брут був республіканцем, полковнику Санчес… Він поважав римлянина Цезаря, але Рим для нього був дорожчий…

«Жінка завжди лишається жінкою, особливо якщо любить, — подумав Санчес. — Вона ставиться до коханого тільки як до коханого, у неї в голові не вкладається, що мої слова зараз звернені не до неї одної, а до багатьох, а як же багато серед цих багатьох — ворогів… А для матері Цезар був просто хворим хлопчиком, а не великим володарем умів і регіонів…»

— Якщо говорити про об’єктивну — на той час — необхідність монархізму, про трагедію Брута, котрий підняв руку на особистість, а вона безмежна, то я змушений буду зазначити, що він виступив не проти свого батька — імператора Цезаря, а за свободу республіки… Адже не заради марнославства Брут підняв ножа…

— Ти його виправдовуєш? — спитала Марі Кровс.

— Я міркую, а будь-яке міркування містить у собі тезу й антитезу.

— Це терміни Маркса.

— Він їх узяв у Гегеля, а той у комуністичній партії не був, — усміхнувся Санчес.

— Яку подію ти вважаєш головною, що спонукала тебе вступити до лав змовників?

— Я ніколи не був серед змовників… Бачиш, мені здається, що змова звичайно породжується честолюбством, а в ньому немає соціальної підоснови… Несправедливість у Гаривасі була кричущою, кілька чоловік пригноблювали мільйони… До людей ставились, як до бидла… Знаєш, мабуть, уперше я зрозумів свою вину перед народом, коли батько подарував мені машину в день сімнадцятиріччя і я поїхав на ній через сельву на ранчо мого шкільного друга. Його батько був лікарем з хорошою практикою, лікував дітей диктатора… І ми з моїм другом в ошатних костюмчиках поїхали до школи, а вчитель Пако сказав тоді: «Хлопчики, я вас ні в чому не звинувачую, тільки запам’ятайте: той, хто бенкетує під час чуми, теж приречений». Ми тоді посміялися зі слів Пако, але невдовзі заарештували батька мого друга, бо внук диктатора помер від енцефаліту, і мої батьки заборонили мені зустрічатися з сином людини, якої усі відцуралися… А я іспанець, зі мною можна робити все що завгодно, але не можна принижувати гордість кабальєро… Словом, я втік з дому, і мені дав притулок учитель Пако, а жив він на бідонвіллі з трьома дітьми й хворою тіткою… Безвихідь, суцільна пригніченість, в надрах якої дедалі яскравіше розгоралися жаринки гніву, — ось що привело мене в нашу революцію…

Гутієрес подивився на годинник, що стояв на великому каміні.

— Полковнику, на третю годину призначено зустріч з міністрами соціального забезпечення і охорони здоров’я…

— Я пам’ятаю, — відповів Санчес. — На жаль, я пам’ятаю, — повторив він і підвівся. — Марі, я відвезу тебе на аеродром, і по дорозі ти запитаєш мене про все, що не встигла запитати зараз, о’кей?

Він запросив Марі в гоночну «альфа ромео», сказав начальникові охорони, що іспанці, нащадки конкістадорів, не можуть відмовити собі особисто відвезти прекрасну Дульсінею в аеропорт, посадив Марі поруч, попросив її пристебнутися й різко рушив з місця.

— Слава богу, ми самі, дівчинко, — сказав він.

— Ми не самі, — мовила вона, — за нами їде машина з твоїми людьми.

— І все-таки ми самі… І послухай, що я зараз скажу… Якщо ти зумієш, повернувшись, опублікувати — крім цього інтерв’ю, в якому, мені здається, я був справжнім дурнем, — кілька статей про те, яка складна в нас ситуація і ніхто не може знати, що станеться завтра, коли ти, особисто ти, без посилання на мене, зможеш надрукувати репортаж про те, що нас хочуть задушити, ти зробиш дуже добру справу…

— Тобі так важко, рідний мій…

— Авжеж, — відповів він, — не легко. Але я мушу мовчати… Розумієш?

— Ні.

— Зрозумієш…

— Мені чекати, Мігель?

— Так.

— Може, ти дозволиш мені приїхати сюди? У мене дуже тяжко на серці там… Я акредитуюсь при твоєму управлінні преси…

— Ні.

— Чому?

— Тому, що я не зможу бачити тебе — і це краятиме наші серця, а коли ми почнемо зустрічатись, мені цього не простять, я ж казав. Піти з поста зараз через тебе, точніше через те, що я тебе кохаю, це значить дезертирувати… Пригадуєш оповідання росіянина про старого козака та його сина, котрий закохався в полячку? Це вважали за зраду.

— Він зрадив через кохання…

— У нас моє кохання теж назвуть зрадою… Я дуже вірю в тебе, Марі, я вірю в себе, та я знаю наших людей… Тут панує ненависть до тих, хто розмовляє не по-іспанськи… Думають, що це янкі… Ось почекай, у нас чудовий урожай какао, ми матимемо чимало грошей, сюди приїде багато інженерів і механіків з Європи… Тоді приїдеш і ти… А зараз ми будемо аж надто на виду, не можна, моє рудоволосе щастя…

— Я не дуже ревнива, але мені гірко навіть думати, що хтось може бути з тобою поруч…

— Я встаю о шостій і засинаю о першій годині ночі… — Він усміхнувся. — Жінок в очі не бачу… В мене є добра знайома, але вона любить мого друга, і мені вона як сестра, а коли вже зовсім прикро стає без тебе, я їду до них і там ночую, а вони лягають у різних кімнатах, щоб не дратувати мене…

— Хто б міг подумати, що революційний прем’єр Гаривасу живе, як монах…

— Ти не віриш мені?

— Я люблю тебе…

— Це я люблю тебе.

— Скажи ще раз.

— Я тебе люблю.

— У мене навіть мурашки по тілу бігають, коли ти це кажеш… Чи не можна якось одірватися від твоїх охоронців?

— У сельві немає доріг, а коли ми почнемо з тобою любитися на шосе, то збереться дуже багато водіїв, — він засміявся. — А от я вірю тобі, Марі. До кінця. В усьому.

— Можна мені інколи дзвонити тобі й ставити безглузді запитання про твою енергопрограму?

— Не називай мою мрію безглуздою.

— Безглуздими я назвала свої запитання…

— Ніколи так не говори ні про себе, ні про свої, запитання.

— Не буду. А скільки ще їхати? Ти можеш не так швидко мчати?

— Можу, тільки тоді вони опиняться зовсім поряд.

— Краще б я не приїздила до тебе… Ніколи не думала раніше, що ти такий…

— Який?

— Гранітний…

— Не ображай мене… Просто зараз особливий момент, розумієш?

— Ні, не розумію, ти ж не пояснив мені…

— Зараз, у ці дні, вирішується багато… Я не маю права розповідати тобі все, але ти проникнись моїм настроєм, Марі, відчуй мене. Ти думаєш, я не знаю, скільки в мене недругів, заздрісників, відвертих ворогів? Ти думаєш, я не знаю, що чимало з них радітимуть, якщо мій проект провалиться? Так, ти правильно відчуваєш, що Граціо — ключова фігура цих днів, тільки не один він, тут і Дейв Ролл, і Морган, і Баррі Дігон, однак ти забудь про це, я й так сказав тобі дуже багато, не треба було б мені, не можна посвящати жінку в чоловічі справи, це безжально…

— Мігель, а пригадуєш, що я сказала тобі, коли ти вперше залишився в мене?

— Пригадую. Я пам’ятаю кожну нашу хвилину… Пам’ятаю, як просто й гарно ти спитала мене…

І раптом, як у хорошому детективному фільмі, з провулка на дорогу вискочили двоє хлопців. Їхні обличчя були бліді, аж сині, вони зупинились, незграбно розчепіривши ноги, підкинули до животів короткостволі «шмайсери»; Санчес швидко вивернув кермо, встиг різко й боляче пригнути голову Марі, знову крутнув кермо, почув автоматний стрекіт за спиною — це, висунувшись із «шевроле», по терористах стріляли охоронці, з усієї сили натиснув на акселератор і помчав посеред вулиці до виїзду з міста…

Коли Санчес повернувся до палацу, там саме відбувалося екстрене засідання кабінету; про замах доповідав начальник управління безпеки; змова правих ультра; міністр оборони майор Лопес вніс пропозицію, щоб віднині в машині прем’єра завжди їздив начальник охорони, а супроводжували прем’єра дві машини з офіцерами із з’єднань «червоних беретів» — найтренованіших з’єднань республіканської армії; незважаючи на те, що Санчес голосував проти, а начальник генерального штабу Діас утримався, пропозицію було прийнято більшістю голосів.

5

Що таке «ланцюг»? Ілюстрація № 1

БНД, Пуллах: 24/176-JI

Строго конфіденційно

Сектор дослідження інформації

Гамбурзька журналістка Марі Кровс (досьє 6-ад-52), акредитована при європейському Прес-центрі, двічі протягом останніх одинадцяти місяців виступила з матеріалами, що заслуговують на оперативне вивчення. а) 12.02.83 вона опублікувала в «Бліці» повідомлення з Женеви про те, що лідером правих екстремістів, які діють з території Сальвадору проти Нікарагуа, є Хорхе Ауреліо, агент ЦРУ за кличкою Нортон, що перебуває на зв’язку з Джозефом.

За відомостями, які ми одержали від наших колег з Ленглі, Нортон справді перебуває на зв’язку з Джозефом, який працює в Сальвадорі «під дахом» радника національних компаній, зайнятих виробництвом сої, бобів какао та бананів.

Отже, на думку наших американських колег, або ж є витік цілком секретної інформації з штаб-квартири ЦРУ, що може завдати непоправної шкоди інтересам не тільки США, а й усього західного товариства, або ж витік інформації постійно відбувається в Сальвадорі.

Оскільки ніхто з журналістів не повідомляв у свої газети про згаданий вище факт, що зачіпає інтереси наших американських колег, відділ «У-ф-14» ЦРУ просить вжити можливих заходів, щоб встановити канал, яким ця інформація надійшла до Марі Кровс. б) 27.03.83 саме Марі Кровс надрукувала в ліворадикальній газеті «Войс» статтю під заголовком «Без п’яти дванадцять». У цьому матеріалі М. Кровс писала, що години «кривавої диктатури в Гаривасі» лічені, сили національного оновлення не мають наміру терпіти далі «тиранію, корупцію і зраду національних інтересів», що «мабуть, падіння нинішнього прогнилого продажного режиму є справою не місяців і тижнів, а днів, а можливо, й годин».

Через сорок дві години в Гаривасі владу взяли «революційні офіцери» на чолі з полковником Санчесом.

ЦРУ просить встановити спостереження за Марі Кровс з метою з’ясування можливості її контактів з секретними службами Москви чи Гавани.

П. Ліберт».

Заступник директора БНД подивився на шефа сектора «вивчення інформації», усміхнувся й спитав:

— Ну, а коли припустити таку можливість: Марі Кровс — просто талановита журналістка? А талановитість містить у собі елемент передбачення. Я читав якось інформацію з Бонна, записали бесіду одного з наших опозиціонерів з російським письменником Степановим; той чудово сказав: «Я відчуваю майбутнє долонями; локаторності людини ще не пізнали, і до дослідження цієї властивості, що притаманна не якійсь там еліті, а всім, хто живе на землі, наука навіть не наблизилась…»

— Тоді треба порекомендувати Марі Кровс, — так само добродушно відповів шеф сектора, — змінити її ім’я на «Кассандра».

— Це вже було… В сорокових роках паризька журналістка Женев’єва Табуї випустила книжку «Вони називали її Кассандрою».

— Чисто французька скромність…

— Я уточнив би: чисто жіноча скромність… Краще будемо намагатися любити нашого південно-західного сусіда, незважаючи на весь його шовінізм і природжену легковажність… Ваші пропозиції?

— Встановити спостереження за Кровс і дати вказівку нашій швейцарській резидентурі простежити за всіма її контактами.

— Справжнє прізвище Кровс також цікаве. Її батько Пікс, з концерну запеклого консерватора Бельсмана, — сказав заступник директора.

Шеф сектора «вивчення» оцінив поінформованість свого керівника, тому дозволив собі порадуватись, по-перше, але їй показати свою компетентність, по-друге:

— Ах, он як?! Це той Пікс, який живе в Парижі з масажисткою мадам Гала і пише огляди під прізвищем Верньє?

— Саме так, і я вітаю вас з винятковим професіоналізмом пам’яті… Ні, я не поспішав би з початком такої роботи щодо Кровс… Я рекомендував би почати з ланцюга. Спробуйте цю саму всевидющу Кровс обернути в нашу… ну, якщо не приятельку, то хоча б у… мимовільне джерело інформації…

Через п’ятнадцять хвилин з Пуллаха, що під Мюнхеном, пішли шифротелеграми в женевську й бернську резидентури БНД.

Через три години радник з преси подзвонив керівникові адвокатської контори «Розен унд Шульц» панові Брюкнеру, той спеціалізувався у справах, пов’язаних з видавництвами й редакціями.

Через п’ять годин дев’ять хвилин пан Брюкнер побачився з хазяйкою фірми «Розен унд Шульц» фрау Розен.

Через сім годин фрау Розен домовилась про зустріч з редактором журналу «Фрайє трібюне» Гербертом Доле.

Через дев’ять годин дванадцять хвилин секретарка пана Доле знайшла Марі Кровс по домашньому телефону й запросила її прийти до редактора завтра, сімнадцятого вересня, о дев’ятій ранку.

— Я спішно закінчую статтю, — відповіла Марі, — тільки-но повернулася з Латинської Америки… Може, ви будете такі ласкаві призначити мені час на післязавтра?

— На жаль, дорога фрейлейн Кровс, післязавтра бос відлітає на Канарські острови… А він хотів би запропонувати вам дещо до того, як вилетить…

— Добре, спасибі, я прийду.

Доле підвівся з-за різьбленого, роботи вісімнадцятого століття, столу карельської берези, по-дружньому простяг руку, пішов назустріч Марі, не приховуючи захоплення, дивився на неї, не випускаючи довгої, тонкої руки жінки із своєї сухої й гарячої, підвів до крісла, спитав, що питиме його зеленоока гостя, узяв з холодильника, вмонтованого в стелажі, пляшку «віші», лід, горішки й зразу ж заговорив:

— Я теж колись писав, — сказав він. — Будь проклята моя нинішня професія, але хтось же має бути і бюрократом… Хтось має кремсати ваші матеріали, бути козлом відпущення в скандалах з урядовими йолопами, вибивати у хазяїв якнайбільше коштів для оплати талановитих матеріалів, уладнувати суперечки зі складачами, що страйкують…

— Дуже хочеться повернутися до друкарської машинки? — спитала Марі. — Чи крісло зовсім засмоктало?

Доле сумно всміхнувся.

Саме тому в мене не крісло, я ж сиджу на секретарському стільці, який обертається, і всі мені дорікають за електрику; вік вісімнадцятий і нинішній несумісні, кажуть люди.

— Все сумісне, — впевнено відповіла Марі. — А далі все буде ще суміснішим, бо хімія подарувала світові гутаперчу і люди спроектували цю прекрасну синтетичну властивість на вроджену — совість…

Обличчя Доле на мить завмерло, а очі по-кошачому звузились, але так було лише якусь мить — він володів мускулатурою, не тільки очима.

— Ваш висновок — чудовий привід перейти до ділової частини розмови, фрейлейн Кровс… Ви, гадаю, знаєте про мій журнал і, думаю, не звертаєте уваги на ті небилиці, які розпускають про мене…

— Про всіх кажуть різне.

— Саме так… Отож я уважно стежив за вашими публікаціями, найдужче мене зацікавили матеріали про сальвадорських дядечків з американського секретного відомства, які нібито вирощують банани, і ваше передчуття перевороту в Гаривасі… Чи не хотіли б попрацювати на мене?

— Ви згодні друкувати все, що я писатиму?

— Ну, коли щось і перешкодить мені це зробити, ви одержите повністю, за вищим розрядом, все, що захочете одержати за свій матеріал; фікс я готовий обумовити заздалегідь.

— Спокусливо… Звичайно, згодна… Але я не зовсім розумію, чим викликана така приємна пропозиція, пане Доле?

— Все дуже просто… Ви вгадали двічі… Ви вгадали на догоду лівим, а я правим… Але ж мене купують і ліві, й праві, а найголовніше — болото, саме воно й дає прибуток… Зрештою украй лівий Маркузе всю війну працював у сугубо правому Центральному розвідувальному управлінні… Я комерційний редактор, і для мене не має значення, на кому я підніму тираж… Ви ж не агітуєте за те, щоб нами стали правити комуністи? Ні. Ви вгадуєте? Так. Вас читають? Безперечно. Ви маєте всі шанси стати зіркою? Так. Мене це влаштовує… Який же важливий матеріал ви гак спішно вчора закінчували?

— Інтерв’ю з полковником Санчесом.

— Ого! Але ж я знаю, що він нікому не дає інтерв’ю.

— Мені дав.

— Де це інтерв’ю?

— Тут, — вона кивнула на свою сумку. — Тільки не передруковане.

— В мене чудова стенографістка — фрейлейн Жоссе. Продиктуйте їй, я зразу прочитаю і пущу в набір… Думаю, три тисячі франків вас влаштує?

— І ви згодні оплатити вартість авіаційного квитка?

— Безумовно, але тоді я заплачу вам дві тисячі франків, і це буде справедливо.

— О’кей… Я ставлю, правда, одну умову, пане Доле…

— Ви сама чарівність, я готовий піти вам назустріч в усьому, але, на жаль, не вмію підкорятися умовам… Пропозиція — будь ласка…

— Я віддам інтерв’ю з Санчесом тільки в тому разі, якщо ви надрукуєте і мій коментар. В дечому я не згодна з полковником і пишу про це з усією певністю…

— Диктуйте коментар моїй фрейлейн Жоссе, я погляну.

Через дві години Доле запросив до себе Марі.

— Інтерв’ю блискуче, ви поб’єте мадам Фалачі, повірте нюху комерсанта від журналістики. Я ставлю матеріал у номер. Ваш коментар про те, що в Гаривасі назрівають тривожні події, я надрукую через номер, після того як з’являться відгуки на інтерв’ю.

— Відгуки з’являться, я вам це обіцяю. Мені хочеться побачити коментар, не чекаючи відгуків…

— Фрейлейн Кровс, — сказав Доле, і посмішка на його обличчі згасла, наче її й не було, — я сказав вам лише те, що вважав за потрібне сказати. Вирішуйте. Все на ваш розсуд…

Через сорок хвилин коментар Марі Кровс разом з інтерв’ю ксероскопіювали й надіслали фрау Розен.

Через годину п’ятнадцять матеріал був уже в конторі пана Брюкнера.

Через сім годин копію документів вручив у Мюнхені представникові ЦРУ заступник директора БНД.

Назавтра — по тому ж ланцюгу — редакторові Доле було запропоновано оплатити всі витрати за неопублікування коментаря Марі Кровс про те, що «в Гаривасі вибухонебезпечна ситуація» і «коли лідери революції не називають імен тих, хто має намір скинути Санчеса, то не тому, що не можуть чи не хочуть цього зробити, а тільки через те, що ждуть слушної години — зручної й доцільної для такої заяви».

«Активність груп, споріднених з концерном Дігона, — зробила висновок Кровс, — не може не бути пов’язана з надією на те, що у Гаривасі до влади прийдуть нові люди, «покладливіші», які «тверезо» оцінюють традиційну роль північного сусіда і його державні, а також ділові інтереси. Один з молодих майорів сказав мені на закінчення розмови: «Якщо ми протримаємося кілька місяців, то надовго збережемо владу; в противному разі нас чекає катастрофа».

Марі Кровс звернулася в ті редакції, з якими раніше підтримувала постійні контакти, але її розмови тепер фіксувалися; на редакторів натискали заздалегідь. Їй нічого не лишалося, як бігати у пошуках тієї газети чи журналу, які могли б надрукувати те, що вона обіцяла Мігелю Санчесу.

6

11.10.83 (18 годин 23 хвилини)

Дон Валлоне тепер день розподіляв на три рівні частини: перед сніданком він цілу годину плавав у басейні, потім, випивши кави, вивчав телекси, що надходили з його контор у Палермо, Римі, Мілані, Відні, Марселі, Нікозії, Хайфі, Каїрі, Гонконзі, Далласі й Майамі, надсилав вказівки, диктуючи їх своєму стенографістові в присутності адвоката Доменіко Ферручі; без консультації з Ферручі він не робив жодного кроку; потім переглядав відгуки світової преси на новини кіно, сам, не довіряючи нікому, збирав досьє на провідних акторів; вивчав дані, що надійшли з бірж; насамперед його цікавили «стрибки» цін на срібло — вихідний матеріал у виробництві кіноплівки; після цього аналізував повідомлення з Південної Америки — там його цікавила земля, він носився з проектом створення свого «Лас Вегасу»; генерал Стреснер, «довічний президент» Парагваю, був на зв’язку; старий диктатор розумів, що поповнити казну фашистського режиму без залучення іноземних туристів неможливо, потрібна індустрія; а втім, Дон Валлоне сказав якось адвокатові Ферручі, що «Стреснер надто одіозний, краще було б зав’язати хороші зв’язки з Уругваєм, там нібито досягнуто стабільності»; після цього він спускався на другий поверх обідати, як правило, разом з Ферручі; інколи запрошували продюсера Чезаре, який із зовсім невідомого адміністратора, що працював на зйомках, виріс — з допомогою. Дона Валлоне — в одного з найбільших європейських кінобосів, він мав двадцять чотири прекрасні кінотеатри в Мілані, Неаполі, Римі, Парижі, Токіо і Нью-Йорку, фінансував талановиту молодь, яка тямила у бізнесі й кіноділі (головний закон мафії — спадкоємність, ставка на тих, кого витяг з багна, ті не зрадять); двічі на місяць приїздив особистий духівник Дона Валлоне, при ньому не подавали ні м’яса, ні вина; його візити випадали на понеділок, саме цей день у Дона Валлоне був розвантажувальним, він їв яблука і пив соки і нічого більше.

Після годинного відпочинку біля басейну Дон Валлоне виходив на яхті в море; радіостанцію було обладнано за останнім словом техніки, зв’язок з усім світом налагоджено, шифр надійний.

Тут він одержував секретну інформацію, підтримуючи контакт з людьми, які безпосередньо були зв’язані з агентурою Центрального розвідувального управління. Із «службою аналізу і дослідження» банків Кун Леба й Дейва Ролла, тобто з підрозділами, котрі провадили роботу, подібну до щоденної практики ЦРУ, але зорієнтовану на політиків лише в тій мірі, в якій вони могли допомагати чи заважати бізнесу, Дон Валлоне листувався особисто, не довіряючи своїх таємниць нікому; після радіопередачі тексти негайно спалювались, пам’ять у нього була феноменальна.

На яхті він працював до сьомої години, потім у море спускали канатні східці, він ще раз купався, як і приписав його особистий лікар Джузеппе Ісідоро, до знемоги — єдиний засіб проти хвороби віку, остеохондрозу; потім йому приносили середземноморські фрукти — краща гарантія легкого півгодинного сну, а вже тоді повертався в Ніццу, дивився з онуками фільми, які вибирав сам, щоб не було кадрів з голими жінками та іншої подібної гидоти, грав партію в шахи з адвокатом Ферручі, не любив програвати, Ферручі це знав, але все-таки ніколи не піддавався патрону; йшов у спальню до свого улюбленця, наймолодшого онука Луїджі, сідав на краєчку його ліжка й розповідав казку на ніч. Дуже часто він складав казки сам, хоч Луїджі найбільше любив історію про Чіпполіно, аби тільки не було страшно.

Дон Валлоне гладив хлопчика по м’якому, шовковому волоссю, і така в його голосі була ніжність, любов до малого, що той засинав дуже швидко, схопивши діда рученятами за великий палець…

Опівночі Дон Валлоне йшов до своєї каплички, ставав на коліна перед іконою, молився і потім уже лягав спати; після того як три роки тому померла його дружина, він не був близький ні з одною жінкою; коли ж дізнався, що середній син, Гвідо, батько Луїджі, постійно зраджує дружину, а недавно купив квартиру якійсь балерині, він позбавив його права жити в своїх замках.

— Ти живеш у сім’ї, а не в борделі, — сказав Дон Балатоне, — ти член моєї сім’ї, а я свято бережу нашу честь. І доти, поки ти не розпрощаєшся зі своєю паршивою шлюхою, сина ти не побачиш. Забирайся звідси і подумай над моїми словами…

Але сьогодні Дон Валлоне змушений був порушити свій розпорядок; вийшовши в море, він одержав три радіограми по своєму особистому шифру, прочитав їх і, піднявшись на місток, сказав капітанові:

— Еміліо, будь ласка, швидше в Ніццу.

В порту його чекав величезний «крейслер», найпомітніша в місті машина; водій повільно провіз Дона Валлоне по набережній; сивоголовий старий відчинив вікно, усміхаючись, милувався поодинокими вже курортниками, що лежали на піщаному пляжі; у вересні ніде було повернутись, навіть початок жовтня видався спекотливим, та вночі на восьме заштормило, сипонув косий дощ, і природа за одну ніч змінилася, настало відчуття осені; іржаве листя каштанів услало дороги, вони здавалися золотистими, ходити по іржавому листю було сумно до болю в серці, немов топчеш минуле щастя.

Коли водій, не поспішаючи, повернув з набережної, обличчя Дона Валлоне вмить змінилося, стало жорстким, зморшкуватим.

— Жвавіше, — сказав він.

— Водій натиснув на газ, машина рвонула, немов хтось перерізав невидимі канати, які тримали її; проскочив під жовте світло, зі скреготом повернув у невеличкий провулок, загальмував біля магазину; Дон Валлоне прудко, не по літах легко вискочив з машини, забіг у магазин, пройшов через нього і вийшов на паралельну вулицю, перевірився, мигцем оглянувся, штовхнув двері в бар, кивнув хазяїнові, що витирав стойку, й хутко спустився крутими сходами вниз, до телефонних кабін.

В кишені, як завжди, були приготовані дрібні монети.

Спершу Дон Валлоне подзвонив у Берн.

— Добрий день, — сказав він глухо й змінив голос, почувши брата, — це я, Вітторе. Мій племінник сьогодні прибув. Подбайте, щоб він добре відпочив. У нього завтра нелегкий день.

— Я постараюсь, — відповів Дон Ауреліо, зрозумівши те, що йому й належало зрозуміти, і поклав трубку.

Потім подзвонив у Вашінгтон.

— Алло, це я, все буде гаразд, тільки нехай подбають, щоб лакеї як слід простежили за костюмами для завтрашньої гала-партії.

— Будемо старатися, — відповів перший заступник директора ЦРУ Майкл Велш. — Лакеї цілком кваліфіковані.

Розмову закодовано, голос змінено, однак кожне слово має свій смисл, розшифрувати неможливо.

Після цього Дон Валлоне зателефонував до Нью-Йорка, сказавши тільки одне слово:

— Скандальте!

7

11.10.83 (18 годин 55 хвилин)

Полковник Санчес зрозумів, що сидіти за столом немає більше сенсу; понад міру інформації; він приїхав до палацу о восьмій ранку, прочитав шифротелеграми, що передали з міністерства закордонних справ, міністерства громадської безпеки й генерального штабу; уважно вивчив статті, опубліковані світовою пресою в зв’язку з його проектом економічної модернізації; провів нараду з директором енергетичного проекту Хорхе Крістобалем, з управляючим Банком розвитку Веласко та міністром енергетики й планування Енріке Прадо; вніс корективи в промову, яку підготував для нього апарат з нагоди відкриття бібліотеки іноземної літератури; обговорив поточні справи з міністром оборони Лопесом; прийняв посла Іспанії — розмова мала аж ніяк не протокольний характер, Санчес дав зрозуміти, що Гаривас зацікавлений у тісному економічному співробітництві з Мадрідом і згоден, як це пропонує Леопольдо Граціо, найсерйознішим чином зважити на інтереси тих банків за Піренеями, котрі візьмуть участь у розв’язанні економічної програми Гаривасу.

І Санчес поглянув на годинник, підвівся з-за столу, вийшов до секретаріату, сказав черговому, що їде хвилин на сорок в «Клаб де Пескадорес» зіграти партію в більярд — єдина тепер можливість зосередитись, щоб працювати вночі, до третьої ранку (їздити до Еухеніо й Кармен під бліци фоторепортерів, які без упину чатують на неї, не можна — в правій пресі одразу ж з’являться статті про «розпутство одного з полковників, що зробив своєю коханкою приму-балерину Гаривасу»; та звідки їм знати, що Кармен ніяка не коханка, а вірний дружок, як і її Еухеніо, що його кохана, Марі Кровс, далеко й ніколи — принаймні, поки він сидітиме в палаці, — сюди не прилетить; їм не судилося бути разом, йому не простять іноземки, такий характер його народу, дуже він натерпівся від них; обпікся на молоці, то й на воду студить; націоналістична сліпота зникне лише тоді, коли люди матимуть рівні права на свободу й достаток, інакше, декретом, націоналізму не викорениш).

Начальник охорони майор Еміліо Карденас спитав, на якому автомобілі поїде прем’єр; він знав, що Санчес нікому не дозволить сісти за кермо машини, це його пристрасть. Після замаху за рішенням уряду, під натиском майора Лопеса полковник усе-таки погодився, щоб його тепер скрізь супроводжували дві машини з озброєними до рубів офіцерами із з’єднань «червоних беретів», які були рід командуванням міністра оборони.

— Слухай-но, майоре, давай поїдемо на «альфа ромео», але не бери ти цих хлопців, не треба! Якщо захочуть мене вколошкати, то уколошкають.

Карденас знизав плечима.

— Мене ці головорізи дратують не менше, ніж тебе, «полковнику… Добийся, щоб відмінили рішення уряду…

Санчес і Карденас закінчили одну школу, їх зв’язувала юнацька дружба; разом примкнули до руху «патріотичних офіцерів за прогрес батьківщини»; разом вийшли під кулі диктатора, коли чаша терпіння народу переповнилась; Карденас дуже любив Санчеса ще відтоді, як ходили в бойскаутські походи; це й вирішило його долю — після перемоги саме Карденаса призначили очолювати охорону уряду; потім, між іншим, майор Лопес вніс пропозицію довірити йому охорону одного лише прем’єра.

«Зрештою, — доводив він членам кабінету, що зібралися на екстрене засідання після того, як праві терористи вчинили спробу висадити в повітря центральний телеграф, — доля країни завжди залежить від долі лідера, тому, вважаю, армії разом з силами безпеки можна довірити охорону членів кабінету, а от охорону полковника Санчеса я пропоную доручити Карденасу, всі ми знаємо, чому я називаю саме це ім’я».

Санчес тоді докірливо подивився на полковника Діаса, якого перевели на посаду начальника генерального штабу всупереч волі Лопеса; на цьому наполіг міністр громадської безпеки Пепе Ауреліо; він, як і Діас, не вірив Лопесу; полковника Санчеса це дратувало: «Не можна піддаватися відчуттям; Вест-Пойнт ні про що іще не говорить! Хуан Мануель (так звали міністра фінансів) дістав освіту в Бонні, не можна через це підозрювати його в таємних зв’язках з Геншером чи Штраусом!» Шеф громадської безпеки, щиро відданий Санчесу, змушений був піти на маневр: «Діас потрібен поряд з майором Лопесом для того, щоб нашим відомствам було легше координувати роботу захисту батьківщини; Діас має досвід штабної школи, він у моєму міністерстві просидів три місяці на закордонній розвідці; ситуація така, що з Лопесом повинна бути людина-координатор, у. мене немає ніяких претензій до майора, мабуть, я невміло пожартував».

Санчес досадливо мовив: «Річ не в тому, що ти невдало жартував, Пепе, а в тому, що ти не любиш Лопеса… Це твоє право, але треба вміти приховувати свої симпатії й антипатії заради загальної справи, яка неможлива без єдності… Та ще, Пепе, не сердься тільки, шизофренія починаєтеся з нетактовності… Я інколи захоплююсь витримкою майора Лопеса, коли ти — не називаючи, певна річ, імені — звинувачуєш його в усіх смертних гріхах…»

Шеф громадської безпеки довго й сумно дивився на Санчеса, немов заново оцінюючи ранню сивину, що так контрастувала з молодими очима й губами, в яких ще бриніла недавня юність (Санчесу щойно виповнилося двадцять дев’ять років), а потім, підвівшись, сказав: «Добре, полковнику, я обіцяю тобі відвідати психіатра, і коли лікар скаже, що я шизофренік, то завтра ж я подам у відставку». Він хотів був додати, що, перед тим як піти у відставку, передасть йому, Санчесу, правда, непідтверджені агентурні дані про те, що Лопес проявляє досить підозрілу активність у тих округах, де найбільші плантації какао-бобів, і що він двічі зустрічався з особами, котрих підозрюють у таємних контактах з «дипломатами» з американського посольства.

Однак він не знав і не міг знати, що у Санчеса є ще тривожніші відомості про активність Лопеса, одержані від Леопольдо Граціо. Як людина талановита й чесна, Санчес вимагав неспростовних доказів; він цілком допускав можливість провокації з боку його противників — дуже просто згубити прогресивний рух, посіявши зерно ворогування між тими, хто становить кістяк керівництва.

Воістину справедливо сказано: будь-яке царство, розділене внутрішньою ворожнечею, стає пустелею і дім на дім падає.

Стратегічний план Санчеса базувався на факторі часу: тільки угоду про енергопрограму буде підписано, як тільки країна одержить позику, тобто реальні гроші, головну опору, на якій трималися праві, спекулюючи на економічних труднощах, буде вибито у них з-під ніг. втім, Санчес ніколи не думав, що тяганина, пов’язана з одержанням позики, така виснажлива; хоч Граціо каже, що це звичайна річ, експерти банків ще раз перевіряють через свої розвідслужби надійність режиму, платоспроможність гариваської валюти, компетентність міністерств фінансів та економіки. Нічого не вдієш! Вкладають не щось там, а золото, диявольський метал.

Санчес вірив Граціо; він розумів, що ця людина плекає честолюбну мрію стати батьком нації, відтіснити американців, довести всім у третьому світі вигоду «європейської ставки»; нехай так, дамо йому лаври «батька нації», аби лишень зробив діло. Але чим далі, тим більше Санчесу здавалося, що Граціо дещо втратив реальну перспективу, бо він був людиною могутньою, жив собою, своїм світом і не дуже-то оглядався. Санчес обережно сказав йому про це, Граціо розсміявся: «Моя мама завжди жаліла мене й говорила, що я бездумно розтринькую гроші, вірю не тим людям і люблю не тих жінок… І все-таки я живий, і справи мої йдуть непогано, та й жінки поки що не скаржаться на мене, і друзі є, хоч деякі іноді продають вроздріб, а я дивлюсь на це крізь пальці».

… Санчес жив зараз особливим життям: він тривожно відчував кожну хвилину, розуміючи, що реалізувати себе, тобто свою мрію, він може лише в часі. А час — він нікому із смертних не підвладний.

… У машині, пристебнувши ремінь безпеки, Санчес з усмішкою подивився на Карденаса, який пересунув маузер на коліна:

— Друже мій, невже ти справді вважаєш, що ця твоя штуковина може гарантувати нам життя, коли хтось захоче його в нас відняти?

— Звичайно, ні, — відповів Карденас. — Ми всі живемо в світі пристосувань, як артисти. Але так мені спокійніше, хоч я розумію, що ніякий маузер не врятує, якщо з-за рогу знову вискочать два негідники із «шмайсерами».

… У клубі полковник Санчес завжди грав кілька партій з старим Раміресом, маркером, який працював тут півстоліття. Рука в старого трусилася, він насилу тупав навколо величезного столу, та в момент удару обличчя його було немов вирізьблене з мармуру, зморшки розгладжувались, око шаленіло, а рука ставала твердою, ніякого тобі тремтіння. Він дав Санчесу фору, навчивши його чудернацькій польсько-російській грі у «піраміду». В молодості, сімнадцятирічним палубним матросом, Рамірес плавав на кораблях у Європу, дуже перепився в Петербурзі, відстав од екіпажу і цілий рік прожив у північній столиці, потерпаючи від насиченого вологою холодного повітря; врятував його трактирник Влас Єгорович Сирников, узяв його до себе мити посуд і водночас учити іспанської мови своїх синів. Ті якось привели Раміреса в більярдний зал, дали кий у руки, і, на подив усіх, матрос почав класти такі кулі, що всі тільки чудувалися. Тут молодий іспанець заробив собі на непоганий одяг, вивчився розмовляти по-російськи, зібрав грошей, найнявся на американський корабель і повернувся за океан, спочатку в Нью-Йорк, а звідти вже в Гаривас.

Було старому тепер вісімдесят дев’ять, однак саме до нього, сюди приїздили вчитися удару й стратегії гри не лише з усього Гаривасу, а й із Штатів, Бразілії, Чілі.

Він жив грою, заробляв добре, всі гроші витрачав на свого єдиного онука Пепе, тридцятирічного хлюста; більше в старого нікого на світі не лишилось. Пепе працював у барі «Ель Бодегон», щипав гітару, мріяв про кар’єру актора; старий Рамірес посилав його до Мексіки на зйомки, на проби; все було добре, поки хлопцеві не треба було виходити на майданчик під юпітери — він ціпенів, рухався, як робот на батарейках; старий хотів був привчити його до більярду, але онук відповів: «В’єхо[3], тут треба лічити й думати, а мені скучно, я хочу просто жити».

Саме Рамірес навчив Санчеса, коли той ще був лейтенантом, хитрості відтяжки кулі на далекий борт, вмінню ховати від противника важкий костяний «свояк», словом, стратегії цієї мудрої, ризикованої гри, тому й зараз, коли полковник приїздив у напівтемний зал, де низькі старомодні абажури висвічували смарагдове поле столів, старий, як і раніше, називав його Малюком і грубо лаяв за погані удари.

— Похитрувати хочеш? — спитав він, подаючи Санчесу кий з монограмою. — Стомився?

— Трохи, — відповів Санчес, — як завжди, твоя правда, дорогий Бейліс.

(Якось Рамірес розповів йому про російського майстра Ніколу Березіна, котрий обігрував усіх підряд; його називали Бейліс, бо в Києві він грав так ризиковано, що програвся до нитки, зробив останню ставку ца свій костюм і його позбувся; професіонали зібрали йому гроші на піджак та штани; у Києві тоді проходив процес Бейліса, якого чорносотенці звинувачували в ритуальному вбивстві російського хлопчика. Тому теж збирали гроші за «підписними листами»; відтоді Березіна називали Бейлісом, і Санчесу дуже сподобалася ця історія. Взагалі Рамірес знав страшенно багато різних пригод. Санчес слухав його зачаровано. «Ти дуже добра людина, Малюк, — сказав йому одного разу Рамірес, — ти вмієш слухати. А це велика рідкість у наш час — добра людина на посту прем’єра».)

— Скільки даєш фори, в’єхо? — спитав Санчес.

— І не соромно тобі брати у старого фору, Малюк?

— Зовсім не соромно, бо ти граєш у десять разів краще за мене.

— У сім. У сім, а не в десять. Наша партія буде коштувати десять песос, о’кей?

— О’кей.

— Я дам тобі десять очок фори, синку, і цього досить, ти став класним гравцем…

Рамірес легко підкотив кулю до піраміди, ще раз помазав кий синьою крейдою й сказав:

— Ну, давай…

Санчес ледь торкнув «своїм» піраміду й спитав:

— Дуже мене лають твої аристократичні гості?

— Перепадає, — відповів Рамірес. — Я спробую зіграти п’ятірку від двох бортів у куток, Малюк. — Він майстерно поклав кулю. — А лають тебе дуже люто, виходить, наступаєш декому на п’яти. Чи потрібно так різко? Може, як я вчу тебе на піраміді, не слід так поспішати? Почнеш свої реформи пізніше, коли люди повірять, що це не насильство заради насильства, а присилування для їхнього ж блага. Десятку до себе в куток.

Спостерігаючи, як Рамірес зосереджувався перед ударом, Санчес відповів:

— Твоя правда, треба вміти ждати, але ще страшніше запізнитись. І потім ті, кому ми наступаємо на п’яти, мають змогу бувати в цьому чудовому клубі, а дев’яносто п’ять процентів нашого народу навіть не знають, що вдень, у спеку, тут можна відпочивати при температурі двадцять градусів, коли гуде кондиціонер і ти маєш право викликати чіко, який принесе віскі з льодом, або ж роздягтися й залізти у мармуровий басейн… Якби бодай чверть нашого населення жила хоч у трохи пристойніших умовах, в’єхо, можна було б почекати, та коли більшість живе в злиднях, доводиться наступати на п’яти тим, кого не тривожить доля їхніх співгромадян…

— Диви, — зітхнув Рамірес. — Ти надто сміливо махаєш червоною ганчіркою перед мордами дуже міцних биків, кілограмів на п’ятсот кожен, і роги в них гострі, як шило… Гляди, Малюк…

Рамірес промахнувся цього разу, куля зупинилась біля лузи, і Санчес красиво поклав її, а потім поклав ще дві кулі й відчув, що почалася кладка.

— Слухай-но, Малюк, мій онук Пепе, я розповідав тобі про нього багато разів, непогано співає… Ти говорив у своїй останній промові по телебаченню, що маєш намір відкрити театр для народу… Він мріє проспівати тобі кілька пісень, може, його приймуть у трупу?

— Я поганий цінитель, в’єхо, — відповів Санчес, але, помітивши, як засмутився старий, сказав: — Нехай прийде наступного разу, нехай проспіває… Якщо мені сподобається, я скажу йому чесно, нехай тоді йде в театр і, не посилаючись на мене, запишеться на конкурс.

(Агент ЦРУ Орландо Негро по-справжньому працював з Пепе Раміресом останні три місяці за планом, розробленим у Ленглі. Він доводив хлопцеві, що час художнього кіно скінчився, зараз настала пора хроніки, документального кадру, тріумф Якопетті і таке інше. Зіркою екрана й сцени можна стати, зробивши щось незвичайне, про яке заговорить увесь світ. Пепе на це клюнув. «А що, по-твоєму, може зацікавити світ?» Орландо відповів: «Ну, не знаю… Людина входить у клітку до левів, вистрибує з літака, що потрапив у катастрофу, і врятовується, лізе у вулкан, що вивергає лаву, чи бере участь у заключному акті революції, коли герой усуває тирана». Орландо побачив страх в очах Пепе. Той спитав, понизивши голос: «Якого тирана ти маєш на увазі?» «Сальвадорського, — відповів Орландо. — Чи гватемальського. Ти ж не вважаєш нашого Санчеса тираном?» — «Він друг мого діда, а дід не став би дружити з тираном». — «Санчес — не тиран, смішно навіть говорити про це, а ось ти дурень. Використай це знайомство, він підштовхне тебе коліном під зад на сцену. Я дам тобі двох найкращих гітаристів з Мексіки, підготуй номер і попроси діда зробити так, щоб тебе послухав прем’єр. Про це через годину дізнаються на телебаченні, назавтра ти виступиш солістом у нічній програмі».

Гітаристами з Мексіки були хлопці з групи «завершальних операцій» ЦРУ.

Палац охороняють сили безпеки, вірні Санчесу; тому штурмувати його неможливо.

Компрометувати майора Лопеса не входило в план Майкла Велша, бо Лопес мав проголосити себе наступником справи Санчеса, він зобов’язаний був поклястися у вірності загиблому герою.

Лишалося одне — ліквідувати прем’єра повинні фанатики з спеціальної групи, яким буде сказано, що «червоні береги» з охорони дадуть їм можливість без перешкод вийти з «Клаб де Пескадорес», а на пірсі на них чекатиме потужний катер.

У свою чергу Лопес проінструктує «червоні берети» про особливу пильність — після того, як діло буде зроблено, Пепе й гітаристів зрешетять кулями, ніяких слідів.

Це був один з проектів ліквідації Санчеса. Крім цього проекту існувало ще дев’ять, опрацьованих і відрепетируваних до дрібниць.)

— Коли ти приїдеш до мене знову? — спитав Рамірес. — Я попередив би Пепе…

— Не можу сказати, в’єхо… Я б’ю чотирнадцятого наліво в куток…

Старий витяг з кишені сорочки алюмінієвий циліндр, відкрив його, вийняв товсту сигару «Упман» і зауважив:

— Погано цілиш, бери вліво.

— Спасибі, в’єхо, — Санчес влучно поклав кулю. — У мене зараз багато справ, розумієш… Та, може, в п’ятницю я вирвусь до тебе. Чи в суботу. Попередь Пепе, щоб чекав твого дзвінка… Вісім до себе на середину.

— Не варто. Занадто ризикована куля.

— Хто не ризикує, той не виграє.

— Це в політиці. В більярді все інакше.

Санчес промазав, розсміявся.

— От я й відпочив у тебе, в’єхо.

— Це правда, Малюк, що ти збираєшся одружитися з балериною Кармен?

— І про це говорять?

— Ще й як… Дев’ять ліворуч у куток.

— Ми просто друзі з нею, одружуватися я не збираюся ні з нею, ні навіть з тією, яку кохаю, в’єхо, бо не можна себе ділити: я належу цій країні, а коли зі мною буде кохана, я віддаватиму їй надто багато серця…

Рамірес поклав десятку й зітхнув.

— Малюк, мені страшенно жаль тебе… Коли ти був лейтенантом, тобі жилося легше й безтурботніше… А за цей рік ти став сивий, і хоч у газетах пишуть, що в тебе молоді очі, але ж я пам’ятаю, якими вони були, коли ти був справді молодим…

8

11.10.83 (23 години 06 хвилин)

Останній раз Леопольдо Граціо подзвонив з готелю «Континенталь», де, як завжди, зупинився в президентському п’ятикімнатному люксі.

Він попросив фрау Дорн, свою секретарку з франкфуртського філіалу корпорації, прилетіти першим же рейсом у Берн; ніхто, крім неї, не вмів оформляти стенограм найважливіших нарад; завтра мала відбутися саме така нарада з представниками американської «Юнайтед фрут» і «Ройял Шелл».

Потім Леопольдо Граціо замовив собі ромашкового чаю — ніщо так не допомагає травленню; попросив метрдотеля приготувати йому на сніданок шматок напівсирого м’яса і авокадо з ікрою, та ще й пожартував:

— Бюнюель назвав свій фільм, звернений проти нас, замучених бізнесменів, «Велике обжерство», але ж ви знаєте, що я дозволяю собі шикувати лише у виключних випадках…

— О, так, — шанобливо згодився метрдотель, нічого не сказавши, що автором фільму «Велике обжерство» був зовсім не Бюнюель, — вони всі лютують на цей світ, оті режисери, повна безвідповідальність.

Поклавши телефонну трубку, метрдотель спересердя плюнув: як і всяка людина, що змушена бути лакеєм, він у глибині душі ненавидів тих, кого обслуговував і чиєю милістю жив у достатку, а може, і в розкоші.

9

11.10.83 (23 години 07 хвилин)

— Мосьє Лиско, через три ходи я оголошу вам мат, — сказав Серж, хазяїн невеличкого кафе, куди радянський журналіст приходив майже щовечора — випити чашку міцного чаю й зіграти кілька партій у шахи.

Він жив у цьому ж будинку на Рю Курньоф; квартиру займав маленьку: редакція зрізала бюджет на житло; самотній, цілком вистачить двох кімнат, кабінет можна обладнати й під вітальню, холостякові можна обійтись без їдальні, тим паче, що багато іноземців знають, що москвичі приймають часом гостей по-домашньому, на кухні, найбільш обжитий куточок у домі, навіть тахту умудряються поставити, аби телевізор було зручніше дивитися.

— Через два ходи ви погодитесь на нічию, мосьє Ньо, — відповів Лиско замислено.

В кафе нікого не було, тільки хлопець у паризькій синьо-червоній кепочці з помпоном смоктав свій «пастис»[4], примостившись біля запотілого вікна так, наче збирався тут ночувати.

— Може, ще одну чашку солодкого чаю? — спитав Серж. — Щоб не дуже відчувалася гіркота поразки?

— Я згоден почастувати вас чаркою кальвадосу, щоб не було надто сумно, коли доведеться просадити виграшну партію, мосьє Ньо.

— Поясніть, мосьє Лиско, чому в Росії не можна грати в шахи в таких кафе, як моє?

— Це важко пояснити. Я за те, щоб грати в наших кафе в шахи. А втім, культури побуту досягають не одразу; мій покійний батько вперше побачив телевізор у п’ятдесят першому році, і екран був завбільшки, як консервна бляшанка, а мій п’ятнадцятирічний племінник народився в домі, де вже стояв кольоровий ящик, і це вважалося само собою зрозумілим. Як і те, що я міг тільки мріяти про мопед, а він гасає на ньому в технікум… Колись доживемо й до того, що станемо в кафе грати в шахи…

— Ви мислите дуже чітко, а все-таки програєте в шахи, мосьє Лиско. Я обіцяв вам мат?

— Обіцяли.

— Може, ви хочете здатися?

— Ніколи, — відповів Лиско, розуміючи, що партію він програв. Йому дуже подобалося це французьке «жаме»[5], воно здавалося йому таким же абсолютним, як і наше «ніколи»; це слово йому особливо сподобалося, коли він, ще юнаком, побачив його на кіноафішах, — фільм Поженяна так і називався «Ніколи»; все-таки талант не може не бути сміливим, так і треба, ось я не талановитий, тому й сміливості в мене ні на копійку немає, подумав він і, підвівшись, пішов до телефону, що стояв на стойці бару.

— Отже, ви здаєтесь, — торжествував Серж, — чи не так, пане червоний комуніст?

— Я програв цю конкретну партію, пане дрібний буржуа, але загальний рахунок все-таки на мою користь.

Набравши номер, Лиско сказав:

— Марі, я закінчив справу. Ти приїдеш до мене завтра вранці? Шкода, я почну диктувати перший шматок о десятій, хотілося, щоб ти переглянула все начисто… А коли? Добре, я спробую перенести розмову з редакцією на годину… Чому в тебе сумний голос? Ну-ну… Ну, обіймаю тебе, на добраніч… Що? Не знаю…

Хлопець у паризькій синьо-червоній кепочці з помпончиком кинув на стіл п’ять франків, голосно позіхнув і вийшов з кафе.

Серж налив собі трошки кальвадосу, неквапливо випив терпку яблучну горілку і прибрав фігури у велику інкрустовану шухляду.

Лиско повільно опустив трубку, посміхнувся і, побажавши мосьє Ньо на добраніч, пішов до себе, хоч спати йому не хотілося — він нетерпляче чекав завтрашнього ранку…

10

12.10.83 (8 годин 45 хвилин)

Поліцейський інспектор кримінальної поліції Шор довго сидів на білому стільці з високою позолоченою спинкою, розглядаючи Леопольдо Граціо; голову його розірвало кулею, величезне ліжко залите темно-бурою кров’ю; пістолет валявся на білому пухнастому килимі; коли експерт підвів на інспектора очі й заперечливо похитав головою, Шор зняв телефонну трубку й набрав номер шефа, комісара Матена.

— Відбитків немає.

Матен довго мовчав, потім сказав сухо, карбуючи кожне слово:

— Ніяких контактів з пресою! Постарайся зробити все, щоб інформація не потрапила у вечірні газети!

— Не обіцяю, — буркнув Шор. — Занадто помітна фігура.

— І все-таки я покладаюсь на твій досвід, Шор.

11

12.10.83 (8 годин 45 хвилин)

Степанов завжди зупинявся тут, на авеню Сімплон, коли видавець викликав його з Москви правити верстку. Хазяйка невеличкого пансіону мадам Брюн подавала хороший сніданок (на відміну від інших готелів і пансіонів — сир, шинку, яйця по-віденськи, а не тільки джем та каву), тому в неї були постійні клієнти і ціни за номери не підвищувались так швидко, як в інших готелях.

Степанов прокидався ще до того, як починало розвиднюватись, снотворне не допомагало; він уставав не зразу, лежав, закинувши руки за голову, стомлено розглядав стелю, обклеєну ситцевими шпалерами, такими ж, як на стінах і на підлозі; мадам Брюн полюбляла завершеність у всьому, навіть у тому, щоб маленьку кімнату зробити коробочкою, затишок насамперед.

«Чим старші люди, а особливо жінки, — подумав Степанов, — тим більше їх вабить закінчена обмеженість простору… Невже це вроджене прагнення до того, щоб не було страшно лягати в ящик? Все одно страшно. На цьому страху й склалася нова риса у Толстого, та хіба тільки в нього одного?»

Він повернувся на бік і почав лічити до ста, раніше йому це допомагало заснути бодай на півгодини; день у нього мав бути клопітний: треба було іще раз зустрітися із славним журналістом з «Суар» Бреннером (про нього багато говорили після його циклу інтерв’ю з фінансистами та політиками Європи й Азії), о четвертій годині, зразу ж після ланча, чекали на телебаченні — він хотів подивитися зйомки фільму в павільйоні, тут уміли робити це майже в одній декорації, дуже швидко й дешево; ввечері Алекс запросив у «Гран серкль», там крім смачної риби й вина з Провансу було невеличке казино, грали тузи, Степанову треба було подихати тим повітрям, у голові зріла нова книжка, відчувалася потреба сцени в гральному домі, один раз він був у Монте-Карло, кілька разів у Баден-Бадені, але все, що відбувалося там, здавалося оперетою: старі жінки в шиншилах, прудкі араби в розкльошених брючках, що туго обтягували стегна, алкоголіки в галстуках, узятих напрокат при контролі, — в казино не можна без «метелика» чи галстука, традиції насамперед, пристойність і ще раз пристойність, навіть стрілятися дозволено лише в туалеті, аби тільки не псувати загальної картини…

Коли набридло лічити і він хотів уже встати, на нього навалився тривожний, важкий сон; снилося щось бридке, якийсь чорно-білий пес з рогами качався на траві, — мабуть, перед зміною погоди, та й взагалі, коли Степанов бачив уві сні собак, це не на добре.

Прокинувшись, він аж стрепенувся, хотів відігнати снище, але воно було видимим, як настирливий візитер з рукописом, який конче потрібно прочитати, дати відгук, написати передмову й порекомендувати в журнал. «Хоч би Бембі послухала мене, — подумав він. — Хоч би не поспішала, така ж уперта, однак довірлива, як маленьке оленятко, довірлива, але й скритна, все в собі носить, дурненька, ніколи всього не розкаже… А ти, — запитав він себе, — хіба не такий?»

Крізь жалюзі пробивалося сонце, його було багато, але воно було особливим, паризьким, холодним, навіть коли жарко; чомусь паризьке сонце поєднувалося у Степанова зі словом «етранже», таким поширеним у Франції; іноземців, «етранже», тут не дуже полюбляють, солдат Шовен, з ім’ям якого пов’язане поняття «шовінізм», народився не де-небудь, а саме тут…

Згодом промені сонця стали схожими на форель, яка довго, зачаївшись, нерухомо стоїть у ковбанях біля кам’яних порогів на річці, що біля Раквере, на сході Естонії, у білі ночі. Форель зникала, якщо її «сполохати», так само нереально, як і з’являлася; просто неможливо було помітити ту мить, коли замість великої риби з синіми й червоними цяточками на боках залишалися повільні кола на воді. Промені сонця на стелі миттю зникали й знову виникали несподівано, наче хтось невидимий закривав щілину на бордовій портьєрі.

«Блакитні — для затишку, червоні — для хтивості» — так, здається, у Маяковського, — подумав Степанов, згадавши «Клопа». — Чи навпаки? Вчителі завжди ставили мені двійки за те, що я помилявся в деталях. Я вже все це пережив, а бідолашна моя Ольга ще й досі страждає. За що ж їй Зіна вліпила двійку? Ага, я сказав Ользі, що Чехов написав: подробиця — сестра таланту. А Чехов, виявляється, говорив, що «стислість — сестра таланту». Взагалі ж одне лише підтверджує друге: подробиця мусить бути короткою, інакше це вже не подробиця, а вільна описовість».

Степанов почув кроки в коридорі. Ступали тихо й швидко — мадам Брюн, яка сама прибирала ці три кімнати на мансарді, ходила в тапочках, підшитих повстю, щоб не тривожити гостей свого пансіону; її друг і коханець мосьє Рабефф любив повторювати: «Ми не можемо поставити нашим пожильцям телефонний апарат у клозеті, як це роблять тепер у «Жорж Санк», але ми гарантуємо кожному вісім годин сну в будь-який час доби».

Степанов виліз з-під товстої, але легенької пухової ковдри, підійшов до вікна й зачинив кватирку — кімнату за ніч вихолодило, мосьє Рабефф економив на опаленні, радіатори були як завжди нагріті лише наполовину — і знову ліг.

Ліжко ще зберігало тепло його тіла; Степанов натягнув ковдру до підборіддя, взяв зі столика «голуаз», глибоко затягся й знову став спостерігати за сонячними променями, які, здавалося, завмерли непорушно лише для того, щоб спружинитись, набрати якнайбільше сили й зникнути — наче форель.

«Ми старіємо непомітно, — подумав Степанов, — і відзначаємо віхи часу, лише коли зникають прізвища фаворитів від футболу. Був у ЦБЧА Григорій Федотов — помер. А потім грав його син. Ага, значить, відстукало двадцять років. Чи вісімнадцять — футболісти на відміну від дипломатів рано починають і так само рано закінчують… Я дуже постарів. Навіть страшно подумати, як я постарів. Коли б мені хтось сказав десять років тому, що я ніжитимусь під ковдрою на мансарді в Парижі о дев’ятій ранку, я навіть не розгнівався б, хоч добряче лютую, коли за мене вирішують чи придумують мої вчинки… Чого це я знову зводжу рахунки з Надією? — посміхнувся він. — Даремно. Зводити рахунки треба з ворогами; з жінкою, яку кохав, не можна, це боягузтво. Підстраховка чоловічої гордості — зводити рахунки подумки, щоб, боронь боже, не повернутися одного чудового дня. А може, це протиотрута від ревнощів. Гаразд. Годі про це. Як кажуть наші класові вороги: «Но коммент…» Якби я приїхав до Парижа десять років тому чи навіть п’ять, я лягав би о третій, а прокидався о п’ятій і був би весь час на вулицях. Париж належить до тих міст, які спочатку розумієш через вулицю, а вже потім через людей. Проте люди тут схожі на масовку в декорації, що її зробив Леонардо; не вони визначають обличчя Парижа, а скоріш Париж милостиво дає їм право називати себе парижанами. Як ми, росіяни, ховаємося в літературі під шатро, яке поставили Пушкін і Толстой, так і тутешні жителі несуть на собі відблиск величі свого міста. Це справді так… Я помітив, як учора Бреннер знайомив мене з Шарлем Бісо. Він не міг приховати презирства: «Бісо з Вандеї». Між іншим, навіщо Джордж Мельцер так напоїв мене віскі? А втім, він перший напився. Хотів, щоб я, напившись, признався йому, що мій кодовий номер в КДБ «007»? Але бояться нас лише не дуже розумні люди. Особливо ті, хто в дитинстві відставав з літератури і захоплювався спортом. Вони читали Гоголя в «Золотій бібліотечці», що видається в «Оксфорд прес»; ті «Мертві душі» вміщуються на двадцяти сторіночках, і про Собакевича там сказано, що він «скупий і негостинний старик». До речі, як доїхав Джордж? Він був на машині. Та в нього ж дипломатичний номер. Журналіст з дипломатичним номером. Сам він шпигун, сучий син. А дівка з ним була славна. Сам шпигун, тому й вважає, що навколо теж самі шпигуни. В нього очі завжди перелякані. І тільки коли напивається й знімає свої димчасті окуляри, видно, що очі в нього якісь молочні, і взагалі він, мабуть, у дитинстві любив ловити метеликів великим сачком».

Степанов раптом побачив — чітко, немов кадр з кольорового фільму, — величезний луг, порослий жорсткою жовтою травою, і синіх коників, що літали, видаючи якесь дивне стрекотання, наче далекий тріск вертольота. Але тоді, в піонерському таборі газети «Известия», діти ще не знали, що незабаром вертольоти стануть побутом, і не знали вони, що їх вивозитимуть звідти, під бомбами, ніхто ще нічого не знав, бо було літо тридцять восьмого року. Степанов згадав, як тоді, бігаючи з великим сачком за кониками, він раптом злякався чогось невідомого, спинився, потім ліг на жорстку траву, відчув її важкі сонячні пахощі й раптом заплакав нестримно, як жінка, яку образили, зовсім не по-дитячому, довго ке міг зрозуміти, чого ж він так плаче, і, тільки коли семирічна Алка Блат стала гладити його по плечах і заспокоювати, він раптом збагнув, що злякався смерті, уявивши собі, як колись зникне цей жовтий, висушений луг і сині коники, і сонце, і все довкола зникне, бо помре він сам…

«Все-таки курити натщесерце, — подумав Степанов, — типова російська звичка. Американці п’ють склянку сирої води, французи поспішають одержати свою каву, а ми хапаємо сигарету. Жаль, що в нас перестали продавати маленькі пачки «Дуката» за сім копійок. Найкращі були сигарети. Вони з’явилися року сорок шостого — перші наші сигарети. До цього були папіроси «Норд», «Біломор» і «Казбек». Батько, правда, курив «Північну Пальміру», поки не перейшов на «Герцеговину Флор». Його відновили в партії і на роботі в перші дні війни; о четвертій годині ранку до нас додому подзвонив Поскрьобишев, помічник Сталіна, й сказав батькові, що сьогодні ж треба виїхати в Смоленськ — заздалегідь готувати партизанські друкарні… Так, років п’ять тому я, звичайно, в Парижі не вдавався б до спогадів, а їздив би в метро — ранкові поїзди в будь-якому місті світу схожі на соціальну анкету, встигай тільки аналізувати інформацію: хто як одягнений, що читають, як розмовляють одне з одним, чи багато сміються, чи штовхаються у дверях. Кажуть, у нас штовхаються. Де там у біса! Це тут штовхаються, а в нас вершина галантності, диво, а не пасажири. Тільки у наших старих жінок особливі лікті, наче в них не кістки, а дерев’яні протези. «Радянські старі жінки — найстаріші бабусі в світі!» Отож, з погляду соціології, в цьому теж є свій прекрасний смисл…»

— Мосьє Степанофф! — проспівала мадам Брюн, ледь торкнувшись дверей пучками своїх товстих пальців. — Мосьє Степанофф! Вас до телефону.

Постукати вона не наважилася — дуже різкий звук, постоялець може сполохнутись від несподіванки; лагідність, у всьому лагідність, гостеві треба догоджати. Але Степанов усе-таки сполохнувся. Він нікому не давав номера телефону, вважав, що краще дзвонитиме сам.

— Я сплю.

— Я знаю, мосьє Степанофф, я сказала про це абоненту, але він негайно вимагає вас до апарата.

«Мабуть, Джордж. Він міг дізнатися, в якому готелі я зупинився».

— Хто дзвонить?

— Якийсь радянський пан.

— Мадам Брюн, не дивіться на мене, я голий.

Брюн засміялась, наче розсипала по столу гудзики.

«В моїй варварській французькій мові вона зрозуміла лише те, що я голий, — подумав Степанов. — Наш самовчитель нікуди не годиться».

Телефонний апарат стояв у невеличкому коридорі, обклеєному ситцевими, в квіточках — на німецький манір — шпалерами.

Мадам Брюн стояла біля телефону й тримала в руці Трубку.

— Я думала, ви справді голий, — сказала вона, — мені було б так цікаво побачити голого червоного.

— Ще побачите, — пообіцяв Степанов, і мадам Брюн пішла крученими сходами вниз, вихляючи задом, величезним, як аеродром. — Слухаю, — сказав Степанов, проводжаючи поглядом могутні тілеса мадам Брюн.

— Дмитре Юрійовичу, посол просить вас приїхати до нього о десятій.

— А котра зараз?

— Спали ще?

— Чому ви так думаєте?

— Мадам сказала, що ви голий.

— Он як… Коли ж це вона встигла?..

— Вони проворні… Зараз дев’ять п’ятнадцять…

— Добре, я буду о десятій.

Степанов нашвидку прийняв холодний душ, кинув у склянку води таблетку аспірину — французи запевняють, що аспірин треба пити профілактично кожного дня, щоб розріджувати кров, а після пиятики тричі на день; заїв кислу воду твердим несмачним червоним яблуком і, тільки пустившись униз, здивовано подумав: навіщо він, приїхавши сюди цього разу правити коректуру своєї книжки, а не за журналістським мандатом, міг знадобитися так несподівано?

12

12.10.83 (10 годин)

Посол Андрієнко був сивий, моложавий, на диво моторний; із Степановим їх зв’язувала давня дружба; різниця у віці — двадцять років — що далі, то більше стиралася; особливо після того, як Степанов провів півроку військкором у джунглях В’єтнаму і в партизанів Лаосу, набрався лиха в Чілі, на Борнео, у Західному Берліні під час бунту «нових лівих», у Лівані, коли Ізраїль тільки-но починав планувати агресію, і той незримий розрив, що відділяв фронтовиків від усіх, хто не був солдатом Вітчизняної, дедалі стирався, хоч, звичайно, жодна з трагічних подій, свідком яких був Степанов, не могла зрівнятися з тими чотирма роками битви, учасником якої — з першого дня — був Андрієнко.

— Я не дуже порушив ваші плани? — спитав Андрієнко, коли Степанов прийшов до нього.

— А я люблю, коли порушують мої плани… Особливо, якщо вчасно і в справі. Коли мені заважають працювати, — усміхнувся Степанов, — це ще дужче акумулює добру злість, пишеться потім з неабиякою наснагою…

Андрієнко похитав головою.

— «Добра злість»? Чи не забагато тут від фокуса?

— Ну то й що? Погано, коли його мало. Фокус, як і анекдот, суть, сюжет для книжки, привід для дискусії, збудник незгоди…

— І це добре?

— Безперечно, Петре Васильовичу. Я прийшов у цей світ, щоб не погоджуватись, — здається, це Горький. Бери все під сумнів — Маркс.

— Коли так говорять мислителі, вони готують світ до нової якості, Дмитре Юрійовичу, і я з ними солідарний, але до великих часто примазується могутній прошарок ледарів, які козиряють гарантованим правом не погоджуватись в ім’я того, щоб байдикувати.

— Відлито в бронзу, — Степанов зітхнув. — Можна чеканити.

Андрієнко розгорнув червону папку, чіпким оком перебіг машинописний текст, спитав, не підводячи очей:

— Ви журналіста Лиска знаєте?

Степанов нахмурився, пригадуючи, запитав:

— Він акредитований у Франції?

— Ні, в Шьоньофі, це європейський Прес-центр…

— Я чув, Петре Васильовичу, про нього, але з ним не знайомий. Може, зустрічалися де… Щось трапилось?

— Так. — Андрієнко простягнув Степанову два сколотих аркушики паперу. — Почитайте.

На першому аркуші повідомлялося, що вночі побили мало не до смерті й відправили непритомного на літаку Червоного Хреста до Москви журналіста Миколу Івановича Лиска, сорок п’ятого року народження, українець, неодружений; у консульстві про це дізналися від невідомого, який назвав місце, де лежить Лиско, і попередив — коли червоний ще раз посміє приставати до його коханої жінки Марі Кровс, з ним буде покінчено.

На другому аркуші повідомлялося, що Марі Кровс — журналістка із Гамбурга, акредитована при Прес-центрі, там, де працював і Лиско.

Степанов знизав плечима.

— А яке все це має відношення до Парижа, хіба тільки те, що бідолашний Лиско — наш громадянин?

— Безпосереднє, — відповів Андрієнко. — Сьогодні вранці мені доповіли: той, хто назвав себе доброзичливцем, лишив у консульстві папку, в якій зберігався запис розмови Лиска і цієї самої Кровс… Інтимні розмови…

— Ну то й що? — Степанов знову знизав плечима. — Я не пуританин.

— Ви можете дозволити собі таку розкіш, — Андрієнко теж усміхнувся. — А я, на жаль, не можу, і не стільки тому, що я посол, як тому, що я старший від вас і довше працюю тут, за кордоном… Словом, у записці, залишеній разом з плівкою, сказано, що Лиско погано поводився…

— Щось не тим пахне…

— Згоден. Саме тому я й хотів запропонувати вам цей «сюжет для невеликого оповідання»… Беретесь? Чи справ дуже багато?

— Я ж говорив: мені подобається, коли заважають.

13

12.10.83 (10 годин 45 хвилин)

Перший викид акцій гариваських какао-бобів, на які ставив Леопольдо Граціо, був наче грім з ясного неба; хтось різко знизив ціну за одиницю товару; на продаж було оголошено акцій на загальну суму десять мільйонів доларів.

Маклери взяли в облогу кабінети двох представників Леопольдо Граціо — шефа європейського бюро Хуана Бланко і спеціального консультанта у зв’язках з біржами Північної Америки й Гонконгу доктора Бенджаміна Уфера; ні того, ні другого не було; секретарі відповідали, що ждуть босів через півгодини; біржа гула, мов потривожений вулик; хтось пустив чутку, що надвечір ціна спаде ще більше; репортери передали повідомлення в «Бізнес ньюс» і «Файненшл таймс» про те, що хтось розпочав гру на зниження акцій Граціо, можлива кризова ситуація; економічний радник Гаривасу відмовився прокоментувати запитання журналістів.

14

12.10.83 (10 годин 45 хвилин)

— Ти мусиш лишити мені хоча б ілюзію свободи, — сказав Бреннер і відійшов до вікна, щоб стримати лють. — Ми живемо з тобою дев’ять років, і тобі пора вже зрозуміти мене. Я не можу їздити в Кіль, бо там, за твоїми відомостями, в мене була коханка Хельга, і в Рим — там була Вероніка. З твоєї милості Європа стала для мене дуже маленькою. Брехати тобі? Казати, що лечу в Лісабон — там у мене, здається, поки ще нікого не було, — а самому завернути в Гамбург, щоб вигідно продати цикл репортажів під чужим ім’ям, одержати гроші й смиренно привезти їх тобі? Я — чим далі, тим більше — не можу зрозуміти, чого ти хочеш, Мішель?

— Правди. Я хочу правди.

Ці сумні скандали ввійшли в їхній побут і повторювалися не менше трьох разів на місяць. Спочатку вони досить швидко мирилися, найчастіше в ліжку, але потім, чим відомішим ставав Бреннер, чим шанобливіше говорили про його політичні аналізи в газеті, чим серйозніші завдання давав йому шеф-редактор, посилаючи то в Москву, то у Вашінгтон, то в Пекін і Токіо, тим важче й прикріше було йому вдома, бо Мішель, яка не хотіла знати його справ, вимагала неможливого. Бреннер був глибоко переконаний, що вона любила не його, а свою любов до нього. Він вважав, що з Мішель справжнього художника не вийшло, хоч вона дуже талановита, тому й вимагала від тих, хто її оточував, тієї повної й закінченої гармонійності, котру, як правило, створюють живописці в своїх творіннях, але в світі такої гармонії нема й не може бути. А згодом він став думати, що їй просто не вистачає його. «Ми з тобою одного зросту, — кричав він під час чергового скандалу, що почався через якусь дрібницю, у них всі скандали починалися з дрібниць, — моє взуття тільки на один розмір більше за твоє, а тобі потрібен громило з біцепсами! Ходи в басейн! Стомлюйся! Перекопай сад! Або заведи собі когось, але так, щоб це було в рамках елементарної пристойності! Тільки не крути з мене мотузок! Якщо я здохну від інфаркту, тобі не мед буде! Я скрізь обороняюсь. У редакції — від заздрісних друзів, у поїздках — від ворогів, дома — від тебе! З тобою треба жити з позиції сили, як це роблять інші чоловіки! Купити коханку, та й годі! Не подобається — розведемось!

Хочеш жити, як живеш зараз біля мене — з машинами й поїздками влітку в Біаррід, — терпи!»

… Бреннер завжди здригався, коли дзвонив телефон. Він купив у Лондоні величезний позолочений апарат початку двадцятого століття. На відміну від сучасних апаратів (боротьба з шумами і таке інше) цей позолочений ящик видавав звук, схожий на сигнал тривоги в тюрмі.

— Так! — гнівно, немов ведучи суперечку з дружиною, вигукнув Бреннер у хитромудру трубку, що формою нагадувала йому японку в кімоно. — Хто?!

— Добрий день, можна попросити мосьє Бреннера?

Він швидко передав трубку дружині.

— Спитай, хто говорить, і скажи, щоб залишили свій номер, я у ванній…

— Алло, — проспівала Мішель. — Що передати мосьє Бреннеру? Він у ванній…

— Передайте, що дзвонить Дмитро Степанов, ми провели разом учорашній вечір.

— Вечір? — протяжним голосом засумнівалася Мішель. — Він прийшов додому о п’ятій ранку.

«Знайома пісня, — всміхнувся Степанов, — видно, я троїш підвів колегу, ми справді попрощалися опівночі…»

— Нам було так весело, мадам Бреннер, що я забув лік часові.

Мішель закрила мембрану долонею й шепнула чоловікові:

— Якийсь Стефа… Дуже погано розмовляє французькою…

Бреннер узяв у неї з рук трубку.

— Привіт вам, Степанов… Пробачте, я від усіх ховаюсь… Прочумалися після вчорашнього?

Степанов заговорив по-англійськи:

— Я вас не дуже підвів своїм дзвінком?

— Мене вже не можна підвести: я давно заніс ногу над прірвою, кохані підштовхують, але я поки що балансую, безглуздо розмахуючи руками…

Степанов посміхнувся.

— Вам не доводилось читати «Молитву для людей середнього віку», рекомендовану англіканською церквою?

— Ні.

— Там є чудовий постулат: «Збережи мій розум вільним від виливання безконечних подробиць».

— Придбаю.

— Постулати не продаються. Їх пишуть для того, щоб поширювати безкоштовно… Пропаганда…

— Тоді давайте все, що у вас є з цього англіканського пропагандистського арсеналу…

— Можу. Мені, наприклад, подобається така заповідь: «Я вже не смію просити про добру пам’ять, а тільки припадаю до ніг твоїх і прошу не робити мене самовпевненим і тому смішним при зустрічі моєї пам’яті з чужою». Або, наприклад: «Я не вмію бути святим, бо життя з деякими з них аж надто трудне для нормальної людини, але жовчні люди — одна з вершин творіння диявола».

Бреннер сумно подивився на Мішель, похитав головою і взяв сигарету.

— Слухайте-но, — мовив тим часом Степанов, — у мене до вас запитання…

— Будь ласка…

— Ім’я журналістки Марі Кровс вам про щось говорить?

— Це лівачка, яка сидить в Шьоньофі?

— Так.

— Цікава дівка.

— Може, вип’ємо кави?

— Добре, о п’ятій годині у П’єра, в Латинському кварталі.

… Та о п’ятій годині Бреннер в кафе не прийшов; до Степанова підплив офіціант Жобер, з голубих, довірливо й ласкаво поклав випещену долоню на плече гостя, низьким басом, глухо покашлюючи, сказав:

— Мосьє Бреннер просив передати, що в нього надзвичайно важлива справа, він не може приїхати і, якщо з вашим питанням не можна зволікати, то він чекатиме вас у себе в редакції десь до дев’ятої вечора, він гадає, що до того часу в нього буде вільних тридцять хвилин, а каву вам приготує його секретарка, жирна шлюха з блудливими, як у березневої кішки, очима… Я певен, вона нишком плює йому в каву, бо він перестав з нею спати після того, як вона стала гладкою, немов винна бочка… Щось питимете?

— Ні, спасибі, — відповів Степанов. — Я трохи попрацюю. Будь ласка, принесіть мені ще склянку води.

Жобер томно зітхнув і відплив до стойки — відкривати «мінераль».

Степанов витяг з кишені невеличкий диктофончик, увімкнув його і, зачаровано розглядаючи червону миготливу цятку індикатора, став неквапно диктувати, ловлячи себе на думці, що професія, тобто постійна робота зі словом, виробила в ньому якесь особливе, обережне ставлення до виголошеної фрази; воістину, вилетів горобець — не спіймаєш, хоча він розумів, що плівку можна просто стерти, слово зникне, наче й не було його, але така вже природа фаху, мабуть, людина родиться його підданою, особливо якщо цей фах став щастям, трагедією, долею.

Степанов хотів надиктувати для себе план дій на найближчі дні, виділити ті запитання, пов’язані з справою Лиска і Кровс, які здалися йому найцікавішими, — дещо він устиг дізнатися, подзвонив колегам з Рейтер, ТАРС і Юнайтед Прес Інтернешнл, — але несподівано для самого себе почав розповідати червоному індикаторові зовсім про інше: про дітей, про Плещеєве озеро й Піцунду, коли там збираються його друзі…

15

12.10.83 (17 годин 12 хвилин)

«Центральне розвідувальне управління

Майклу Велшу

Цілком таємно

Через годину після того, як у Гаривас надійшло повідомлення від агента Серхіо про самогубство Граціо, президент Санчес зібрав екстрене засідання кабінету.

Почав Санчес з пропозиції вшанувати пам’ять «убитого» Граціо вставанням і хвилиною мовчання.

Потім він сказав, що цей «злочин є перший серед тих, котрі, мабуть, сплановано як проти самостійно мислячих бізнесменів Європи, що не піддаються тискові воєнно-промислових багатонаціональних корпорацій, так і проти режимів, які відстоюють свою самостійність і національну незалежність». Він наголосив далі, що після загибелі Граціо «питання про енергопроект і позику під це гігантське — в масштабах Гаривасу — підприємство поставлено під удар. Всі мої спроби зв’язатися з Фріцом Труссеном, котрий у принципі не відмовлявся від участі в фінансуванні проекту, поки що безрезультатні. Так само безрезультатні були й спроби зв’язатися з представниками Граціо на біржах, Уфером і Бланко; телефони мовчать, секретарі не кажуть, де їх можна знайти. Я побоююсь удару по тих акціях на боби какао, які ми випустили у позику Граціо. Я боюсь фінансової кризи, що може статися найближчими годинами. В якій мірі ми готові до таких випробувань?»

Першим виступив директор радіо і телебачення, він порадив Санчесу звернутися до нації й розповісти про те, що сталося. Його підтримав міністр фінансів. Але міністр оборони майор Лопес запропонував утриматися від виступу, «в якому Санчес мусить висловити думку кабінету», а запропонував «ввести воєнний стан у країні й вивести з казарм армію, зайнявши всі стратегічно важливі вузли в містах, на узбережжі і вздовж сухопутних кордонів». Міністр громадської безпеки Пепе Ауреліо різко заперечував майору Лопесу, вважаючи, що ці заходи викличуть паніку і можуть призвести до непередбачених наслідків. «На півночі будуть раді таким жестам уряду, — сказав шеф сил безпеки, — бо це дасть змогу розпочати кампанію з приводу нестійкого становища в Гаривасі, «загрози» національним інтересам Штатів, що їх, звичайно, мають захистити не тільки всі можливі дипломатичні демарші, а й морська піхота». Ад’ютант Санчеса з військово-морських сил капітан Родрігес відкрито заявив, що вважає мільярдера з Уолл-стріту Баррі Дігона винним у цій кризі, бо «американський фінансист розгорнув активну діяльність у Гаривасі, особливо протягом останнього місяця». Він запропонував виступити в пресі з різкою критикою північного сусіда і тих його представників в особі мільярдера Баррі Дігона, які заради своїх вузькокорисливих цілей перешкоджають розвиткові нормальних відносин між двома країнами. Міністр закордонних справ висловився проти такої позиції, заявивши, що уряд не має документів про незаконну діяльність людей Дігона і це може викликати ще серйозніші ускладнення з адміністрацією Білого дому, яка чутливо реагує, коли зачіпають інтереси Уолл-стріту в Центральній Америці.

Міністр енергетики і планування Енріке Прадо вважав, що потрібно негайно послати делегації у Вашінгтон, Мадрід, Бонн та Москву, щоб на місцях внести пропозиції про фінансування енергопрограми, якщо після загибелі Граціо його концерн відмовиться проводити лінію покійного.

На закінчення Санчес поставив питання: «Чи не настав час оголосити про озброєння народу, про створення народної міліції і заразом звернутися до Міжнародного валютного фонду з проханням про негайну допомогу — на будь-яких умовах, за найвищі проценти?»

Думки членів кабінету розділилися.

Санчес запропонував наступне засідання уряду провести завтра вранці, коли, як він сказав, «ми одержимо більш-менш повну інформацію від наших послів у Європі та Північній Америці».

Резидент Роберт Бак».

Секретар, який передав Велшу цю телеграму з позначкою «терміново», спитав:

— Мабуть, копії варто надіслати директорові й помічникові президента?

Велш відповів не одразу:

— Нічого певного поки що нема, тому й нема про що інформувати… Я гадаю, начальство треба повідомляти про кінцевий результат, це хоч закарбується у них в пам’яті.

16

12.10.83 (17 годин 17 хвилин)

Бреннер справді почастував Степанова міцною кавою, спитавши при цьому:

— Любите каппуччіно?

— Це коли холодні вершки кладуть у гарячу каву і з’являється солодка темно-жовта піна?

— Саме так.

— Люблю.

Бреннер натиснув на кнопку селектора, якось дивно вклонився мікрофону, ніби вибачаючись перед ним, і сказав:

— Вів’єн, було б дуже добре, якби ви попросили когось подати нам морозиво, я хочу почастувати російського візитера італійським каппуччіно.

— Постараюсь, — відповів сухий жіночий голос, і Степанов умить збагнув, що це та сама секретарка, про яку з роздратуванням говорив офіціант у кафе; тільки ті жінки, котрі були близькі з мужчиною, можуть розмовляти з такою образою й поблажливою зверхністю, особливо коли обидві сторони розуміють, що відновити стосунки неможливо; жінка, яка сподівається на остаточну перемогу, вміє бути завжди ніжною, немов чоловікові зустрівся ангел, але чи є вони на землі?

Бреннер відключив селектор, зиркнув на Степанова розгублено — чи зрозумів той інтонацію; але нічого не відчув: відкрив нову пачку «Голуаз», невміло прикурив і, мабуть, досадуючи на себе, сказав:

— Я не міг приїхати до вас тому, що надійшла сенсація, але ми не втиснули її у випуск, ганьба, сором, кінець світу вільної журналістики!

— Щось цікаве?

— Застрелився Леопольдо Граціо…

— Хто це?

— Ну, Степанов, як вам не соромно! Або ви хитруєте, або я був про вас занадто високої думки… Леопольдо Граціо — чудо післявоєнної ділової Європи, наш ровесник, п’ятдесят один рік, початок заходу життя, але сили хоч одбавляй, коштує сімсот мільйонів доларів, президент «Констракшн корпорейшн», співдиректор Банку валютних операцій, хазяїн двох гонконзьких банків, який витрачав на себе дванадцять доларів на день і обідав у робітничих їдальнях… Правда, в нього свій «боїнг», дві яхти й сімнадцять апартаментів у найбільших готелях світу…

— Як мені відомо, в одній з найбільших столиць світу, — чомусь образився Степанов, — я маю на увазі Москву, в нього апартаментів не було.

— Я певен, що були. Через підставних осіб, на ім’я іншої корпорації, але були неодмінно! Через кілька днів я дам вам точну відповідь, повірте мені, Диметр, він був всюдисущий… Поліція вчинила підло, він застрелився вранці, а мені подзвонили тільки о пів на п’яту, після того як тираж пішов передплатникам… Я готував екстрений випуск, тому не міг до вас приїхати… До речі, чому ви цікавились Марі Кровс?

— Це пов’язано з долею нашого колеги, російського журналіста Лиска.

— Диметр, так не годиться.

— Як? — не зрозумів Степанов. — Про що ви?

— Я люблю росіян, мені це заповідав батько, він був у макі, його завіт для мене святий, але часом буває, що нічого не можу з собою вдіяти: мене гризе черв’як недовіри, коли я маю справу з вами.

— Персонально зі мною?

— Я маю на увазі червоних. Ви криєтесь, недоговорюєте, наче боїтеся самих себе…

Степанов зітхнув.

— По молодості літ буває…

— По зрілості літ також. Ви ранком запитали мене про Марі Кровс. Це було десь близько одинадцятої. Отже, ви знали про Граціо, але мені не сказали, а пішли своїм звичайним російським, кружним шляхом… Я щойно розмовляв з мадемуазель Кровс, вона знається на людях типу Граціо, зустрічалася з ним, займалася його концерном і банками, писала про нього… Отак.

— Якась чортівня, Бреннер… Я нічого не знав про Граціо, даю слово… Все зовсім інакше… Я скажу вам, у чому річ, але про це ніхто не повинен знати, добре?

— Я буду німим як риба.

— У Шьоньофі працював наш колега Лиско, молодий хлопець… Його відвезли до Москви з проламаним черепом… Просто чудом якимсь його не вбили, чудом… За те, що він нібито був дуже близький з Марі, розумієте? Ось чому я питав про неї…

— Коли його стукнули?

— Вчора.

— Вона знає про це?

— Я не розмовляв з нею… Я жду візи.

— Хочете, подзвоню я?

Степанов повагом закурив, відповів замислено:

— Чорт його знає… А чому б і ні?

— Я можу сказати їй про цього самого…

— Лиска?

— Угу, — поморщився Бреннер.

— Кажіть, як вважаєте за потрібне… І попередьте, що я приїду в Шьоньоф зразу, як дістану візу.

— Облиште ваші російські хитрощі: як тільки дістану візу… Це ваша особиста справа, коли ви дістанете візу… Її справа погодитись зустрітися з вами, призначити час і місце…

Бреннер набрав номер, відрекомендувався, попросив з’єднати його з мадемуазель Кровс, поклав долоню на мембрану й пояснив:

— Вона в барі Прес-центру… Чудове життя, так?!

— Спитайте, якої вона думки про Лиска як про журналіста…

— Коли його били за те, що він був близький з цією фрейлейн, то треба питати про інші якості. — Бреннер чомусь зітхнув, натиснув на селекторну кнопку й сказав: — Хочете чути нашу розмову?

— По-французьки я не зрозумію.

— Я розмовлятиму з нею англійською, не німецькою ж, до речі…

— Ні, але ви, французи, невиправні націоналісти…

— Маємо на це право, Диметр, маємо право…

У селекторі пролунав низький голос:

— Кровс.

— Здрастуйте ще раз, це знову Бреннер.

— Добрий вечір, містер Бреннер.

— Чи можу я поставити вам ще кілька запитань?

— Будь ласка, хоч я сказала те, що вважала за можливе сказати…

— Мова йде не про Граціо, міс Кровс. Чи відоме вам ім’я російського журналіста Ли… Ли… — Бреннер подивився на Степанова, знову прикрив долонею мембрану, але Кровс відповіла:

— Ви маєте на увазі містера Лиска?

Степанов кивнув.

— Саме так, — відповів Бреннер.

— Я не просто знаю це ім’я, ми дружимо.

— Вам відомо, що його в непритомному стані повезли до Росії?

— Що?!

— Так, на нього було вчинено напад… Йому, як кажуть його російські колеги, дуже погано… Побили його нібито за стосунки з вами…

— Он воно як? Його звинувачують у тому, що він спав з представницею бульварної преси?

— Його звинуватили в тому, що він був близький з жінкою, яку любить невідомий друг…

— Невідомий друг, звичайно, зв’язаний з корпорацією Дігона, містер Бреннер, бо Лиско вивчав ті ж матеріали, якими цікавилася і я… Точніше кажучи, він… Одним словом, у мене немає ревнивого друга, який пішов би на таке безумство…

Степанов показав пальцем на себе. Бреннер швидко закрив трубку долонею, спитав:

— Хочете поговорити?

— Так.

На якусь мить обличчя Бреннера закам’яніло; мабуть, він напружено думав, як йому пояснити Кровс про червоного; знову простяг руку по сигарету, швидко прикурив, приклавши трубку гострим плечем до вуха.

— Міс Кровс, у мене в гостях наш російський колега Степанов; він писав репортаж про партизанів Лаосу і В’єтнаму, був у Чілі напередодні трагедії і дружив з вождем РАФ[6] Ульрікою Майнхоф. Він хоче поговорити з вами.

— Будь ласка, — відповіла жінка, повагавшись. — Я слухаю.

Бреннер передав трубку Степанову.

— Добрий вечір, міс Кровс. Я жду візи, думаю, мені дадуть її найближчими днями… Ви зможете побачитися зі мною?

— Звичайно.

— Я візьму в пана Бреннера номер вашого телефону?

— Запишіть домашній. Тридцять сім, двадцять чотири, сорок дев’ять… Лискові погано?

— Так.

— Чому його не госпіталізували тут?

— Тому, що хтось подзвонив у наше консульство й погрожував йому… Тому, що його звинувачують у тім…

— Я вже чула… В мене немає ревнивих друзів, а в нього могли з’явитися серйозні вороги… Через мене, це правильно. Приїжджайте, я вам дещо розповім… Удень я звичайно в бюро чи в барі, ввечері вдома.

Коли Степанов поклав трубку, Бреннер сказав:

— Дивна історія… Концерн Дігона… Ходімо подивимося в довідник? Вона — хоч і не прямо — все-таки звинуватила цього старого… Ви ж нічого про нього не знаєте?

— Я знаю про нього, і знаю немало.

— Он як? — Бреннер здивувався. — Все-таки ви незбагненні люди! А може, ми довірливі агнці в порівнянні з вами і ви завжди граєте нами, немов дітьми?

— Якби ж то, — усміхнувся Степанов. — Кожен з нас норовить пограти іншим, що не є добре, як кажуть мої німецькі друзі.

— Ходімо в досьє, там розкажете мені про Дігона, перевіримо ці дані в наших останніх довідниках…

17

Ретроспектива І (сім місяців тому, весна 83-го)

Баррі Дігон почав здавати, як не є, а сімдесят сім, але всі найважливіші справи все ще вів сам, не передоручаючи навіть найближчим, перевіреним помічникам.

Тому, коли департамент концерну, що відповідав на всі біржові операції в світі, опрацьовував інформацію про те, що люди Леопольдо Граціо (звичайно, не службовці його концернів та банків, а контакти в інших фірмах) почали грати на підвищення курсу акцій какао-бобів, коли служба розвідки концерну повідомила, що в Гаривасі, де лише п’ять місяців тому прийшли до влади військові на чолі з полковником Мігелем Санчесом, намітилася тенденція до розколу в керівництві й міністр оборони, сорокарічний Армандо Лопес, випускник Вест-Пойнту, що примкнув до лівих сил, двічі нелегально зустрічався з послом США Дональдом Берклі, причому запис розмови було зразу надіслано в Білий дім з позначкою державного секретаря «Негайно, цілком таємно, тільки для президента», Баррі Дігон дав вказівку зовнішньополітичному департаментові концерну з’ясувати, чи існують високоавторитетні контакти, які зможуть забезпечити зустріч з міністром оборони найближчим часом, бажано на нейтральній території; в разі, коли це може кинути тінь на майора Армандо Лопеса, треба негайно купити будь-який замок в Гаривасі на березі океану — нічого особливого, десять, п’ятнадцять кімнат щонайбільше, акрів двадцять землі, нема чого привертати увагу лівої преси — і запросити в числі гостей на новосілля цього самого майора Лопеса.

Після цього Дігон подзвонив помічникові державного секретаря Полу Гоу, договорився з ним про ланч; перед тим як їхати в клуб, уважно переглянув відомості, які одержав від своїх брокерів[7] на біржах Цюріха, Амстердама, Лондона, Гонконгу і Франкфурта-на-Майні; йшлося виключно про ціни на какао-боби, Гаривас — один з найбільших постачальників цього продукту; переконав Зігмунда Шибульського, помічника по спеціальних зв’язках з адміністрацією, домовився про зустріч з першим заступником директора ЦРУ Майклом Велшем; попросив секретаря, який складав щоденні комп’ютерні зведення, з’ясувати, чому Леопольдо Граціо почав грати на підвищення акцій какао-бобів саме після приходу до влади військових у Гаривасі, й подався на ланч до клубу «33».

(Брат помічника державного секретаря Пола Гоу був директором філіалу тресту Дігона в Швейцарії, курирував інтереси концерну на біржах Цюріха, Антверпена і Франкфурта-на-Майні, тому розмова Гоу й Дігона була, як завжди, конфіденційною. А втім, Пол Гоу знав, що бути цілком відвертим з магнатом не слід; дипломат, він вважав, що інформацію, яку віддають частинами, цінять набагато вище; професіонал від економіки не зрозумів би надмірної відвертості, це може свідчити про хисткість позиції чиновника; здебільшого надто відверто говорять люди, які вхопили бога за бороду, які стоять на межі краху, або ж дурні; решта веде свою партію, інакше кажучи, торгує знанням.)

— Мій голкотерапевт, — сказав Дігон, неуважно глянувши на офіціанта, що стояв біля їхнього столика, — містер Гарольд Лічжу запевняє, що Олександра Македонського було вбито напрочуд дивовижним способом…

— Як мені відомо, він помер від пропасниці, — заперечив Гоу. — Латинь…

— Я замовлю вам спаржу, — поплямкавши губами, перепинив його Дігон, — і теляче філе, тут його роблять спеціально для мене за угорським рецептом.

— Чудово, — озвався Гоу, — по-моєму, чудово.

— По-моєму, також, — і Дігон передав офіціантові меню, запресовану р сап’янові з атласом папки. — Щодо латині, яку ви вивчали в коледжі, то в цій краплі буття відбивається вся недосконалість нашого світу, його невстигання за нерозумною спрямованістю знання… «Античність, античність, немає нічого мудрішого від античності!» Дурниці… Настав час, і античність вичислили на комп’ютерах дійшлі мудреці від математики. І встановили з абсолютною точністю, що в якомусь індійському храмі жерці запропонували Македонському «наблизитися до богів». Той, певна річ, погодився, але як же це здійснити? Дуже просто. Надіти найдорожчу корону з діамантом завбільшки з кулак і зробити ритуальний вихід рівно ополудні на площу в дуже жаркий день місяця. Великий полководець пройшов з діамантовою короною по плацу, по обличчю в нього котився піт, щоки пополотніли. Коли Македонський повернувся на батьківщину, в нього почався нестерпний головний біль, і незабаром він помер. У чому ж річ? Та в тому, що жерці спалили йому гіпоталамус… Чи гіпофіз, я плутаю медичні терміни. Ніякого опіку волосяного покриву, а людину все-таки вбито… Помста переможених — діамант фокусує полуденну енергію сонця, надмірне тепло робить свою страшну справу…

Гоу всміхнувся.

— У мене немає особистого голкотерапевта, Баррі, тому я позбавлений тієї інформації, яку маєте ви, однак моя латинь, тобто античність, дає мені змогу прокоментувати історію про вбивство Македонського трохи інакше. Коли погодитись з тим, що ми народжені під певними планетами, коли дозволити собі — з деякою поблажливістю — визнати правомірність астрології для тих, хто хоче в неї вірити, то слід згадати історію про те, як астролог, що жив при дворі матері великого завойовника, благав її, коли вона народжувала Македонського, потерпіти ще п’ятнадцять хвилин, лише п’ятнадцять, і він, той, що йде на світ з твоєї утроби, стане володарем землі! Але жінці природа непідвладна… Олександр народився у свій строк, і жрець пророкував, що хлопчик завоює півсвіту, створить велику імперію, але помре в тридцять три роки, і царство його розпадеться, як тільки він спустить дух. Так і було…

— Виходить, по-вашому, — сказав Дігон, підсовуючи до себе тарілку із спаржею, — прогулянка по плацу з короною-лазером приречена долею? Як і завоювання Азії?

— А це вже на ваш розсуд, — відповів Гоу й додав: — Спаржа справді чудова.

— В такому разі, я ставлю нове запитання на ваш розсуд, Пол… Запитання з іншої галузі: що визначить майбутнє міністра оборони Гаривасу майора Лопеса — пророкування астролога чи помста жерців?

— Яких жерців ви маєте на увазі, Баррі?

— Мене цікавлять усі жерці, які входять у поле вашого інтересу.

— Чим далі, тим більше ми, дипломати, прагнемо говорити відверто, Баррі. Ви не досить чітко формулюєте запитання. Вас цікавить моя точка зору про стосунки Лопеса з Мігелем Санчесом? Чи вам хочеться знати мою думку про перспективу нашої присутності в Гаривасі?

— Мене цікавить усе. Зокрема, ваше ставлення до активності наших європейських союзників у Гаривасі.

— Кого ви маєте на увазі?

— Концерн і банк Леопольдо Граціо.

— Це серйозне питання, Баррі. Нова інформація про активність Граціо в Гаривасі недавно надійшла до нас, цін ставить на Санчеса, так вигідно західноєвропейській тенденції, але я не думаю, що Граціо досягне успіху: як-не-як Гаривас дуже близько від наших кордонів, а не від європейських, тому розумніше ставити на майора Лопеса, армія є армія, тим більше що він розмовляє по-англійськи, як ми з вами, традиції Вест-Пойнта і таке інше…

— Він надійна людина?

— Запитайте про це ваших друзів з ЦРУ, для мене як дипломата важливі тенденції і можливості; вони ж, хлопці з Ленглі, насамперед цікавляться людьми.

— Не гріх би й вам не розділяти тенденцію і людину, — зауважив Дігон, — це зрештою неподільне.

— Згоден. Але ж працюєш із захопленням, оперуючи брилами теорії, а не суєтою практики… Якби все-таки я був зацікавлений в людині, а не в тенденції, я вивчав би і її.

— Отже, вашого брата, тобто всю вашу родину, мусить цікавити саме особа майора Лопеса, мій дорогий Пол. Від того, куди він піде, цей загадковий майор, що примкнув до військових, залежить успіх мого діла, а це означає — дивіденди вашого брата…

Пол Гоу відсунув тарілку з м’яким телячим м’ясом (занадто м’яке, не відчуєш смаку), акуратно витер накрохмаленою, цупкою, як жерсть, серветкою хтиві повні губи й відповів:

— Я поставив би на майора Лопеса. Так принаймні порадив би зробити братові, коли він вирішить пограти на біржі.

— А що йому грати на біржі? У Гаривасі є трохи каучуку, види на нафту, срібло, банани й какао-боби. На що нам грати з вашим юним братом?

Пол Гоу неуважно кивнув метрдотелю, який поставив перед ним каву, і сказав, як тільки той відійшов:

— За нашими відомостями, не до кінця перевіреними, майор Лопес через підставних осіб скуповує плантації какао-бобів… І найбільше в тих районах, де переховуються люди, яких нинішній режим називає крайніми правими.

— Звідки в цього майора гроші?

— А він ризикує, Баррі, він узяв позику на рік… Знову ж таки не він особисто, хто саме і де, я не знаю, але, s чуток, позику йому дав один із наших банків.

— Який конкретно? — спитав Дігон. — Мабуть, це знає ваш посол.

— Баррі, я люблю мого брата, який служить вам, і дуже хочу, щоб він одержав кілька зайвих сотень тисяч баків, але я не можу ділитися з вами надзвичайно секретною інформацією…

«Красиво поділився, — подумав Дігон, — знає, як продавати себе, молодець, кмітливий, треба поміркувати, як заздалегідь запросити його до нас, якщо колись піде Шульц, цей з головою».

Назавтра люди Дігона вилетіли в Гаривас і купили невеликий іспанський замок у сельві, неподалік від тих місць, де ховалися формування правих екстремістів; слідом за ними прибула бригада реставраторів; представник європейської корпорації «Бельжик мінераль» мосьє Ласен — ніхто, звісно, не знав, що він працював на Дігона, — на прийомі в перуанському посольстві його відрекомендували як посла СІІІА не лише Санчесу й міністру енергетики Прадо, а й Лопесу; обернувшись спиною до залу, мосьє Ласен спитав, чи не погодиться майор приїхати — звичайно, разом з іншими членами уряду — на новосілля, яке збирається справити Баррі Дігон, на цей раз не тільки банкір з Уолл-стріту, а й член спостережної ради Міжнародного банку інвестицій; старий думає про майбутнє, він ладен допомагати республіці, він вважає керівника армії високоавторитетним діячем країни і хоче перекинутися з ним кількома словами в конфіденційній обстановці…

— Я згоден зустрітися, — усміхнувся майор Лопес, — ім’я Дігона говорить саме за себе будь-якому латиноамериканцеві, особливо такому, як я, що натерпівся від грінго не тільки на батьківщині, а й за роки навчання в Штатах…

18

13.10.83 (9 годин 45 хвилин)

Інспектор Шор попросив Папіньйона, свого молодого помічника, на всі дзвінки журналістів відповідати, що ніякої нової інформації не надійшло, залишається версія самогубства, хоч, з його, Шора, погляду, в усьому, що сталося, є ряд «чорних дірок», які він поки що не має наміру коментувати.

Дзвонили безперервно; Папіньйон відповідав так, як йому сказав Шор; кореспондент «Геральд трибюн» зв’язався з комісаром поліції Матеном, поскаржився на порушення закону про відповідальність чинів розшуку за гласність інформації; Матен пообіцяв з’ясувати це і вирішив було поїхати з офісу, розуміючи, що і йому не дадуть спокою, та коли він уже хотів надіти легке пальто з невагомої ангори, секретар сказав, що на проводі містер Джон Хоф, просить з’єднати його бодай на три хвилини; шеф знав, хто такий Джон Хоф, підійшов до апарата, відчувши гримасу догідливості на своєму обличчі, розсердився на себе і тому відповів сухо:

— Комісар Матен слухає.

— Доброго ранку, комісаре, спасибі, що знайшли для мене час… Мене замучили покровителі з нашого посольства, в газетах з’явилися дивні повідомлення, пов’язані з трагічною смертю Граціо, він був великим другом Штатів, його самогубство сполошило всіх… Чи не погодились би ви пообідати зі мною, комісаре? О першій годині дня, — швидко сказав Хоф, боячись, що той може відмовити, — у ресторанчику П’єра Жіго?

Джон Хоф був резидентом Центрального розвідувального управління, жив тут під дахом віце-директора «Уорлд іншуренс компані», підтримував стосунки з поліцією відкрито, як-не-як очолює страхову компанію; зв’язки його були широкі й надійні; тому комісар Матен відповів:

— У вас є якісь відомості, пов’язані з цією трагедією?

— Дещо є.

— Добре, я приймаю ваше запрошення, містер Хоф.

Комісар скинув пальто, попросив секретаря ні з ким його не з’єднувати, зварив собі каву й викликав інспектора Шора.

— Виклади-но мені свої міркування щодо справи Граціо, дорогий Соломоне…

Шор здивувався: комісар досі не втручався в його справи, чекав, коли інспектор сам прийде з новинами; по допомогу ніколи не звертався, вовк серед вовків, він звик працювати сам один.

— Ще рано робити висновки, шеф.

— Мені треба бути готовим до розмови з людиною, яка виявляє інтерес до цієї справи…

— Не одна людина виявляє такий інтерес, шеф.

— Та людина робить це не заради цікавості, Шор, справа екстраординарна, словом, шукають політичну причину, — ти вже читав матеріали Прес-центру — приплели мафію, ЦРУ, КДБ і палестинців…

— Я не певен, що він шльопнув себе, — Шор знизав плечима. — Експертиза тільки-но прислала мені відповідь на повторний запит: на пістолеті немає відбитків пальців, а Граціо лежав на ліжку без рукавичок…

— Ну, а якщо покоївка з переляку витерла рукоятку?

Шор закурив і, зітхнувши, сказав:

— Ха-ха-ха!

— Ти жартуватимеш, — поморщився комісар, — коли скинеш справу в архів, а поки що тобі не до жартів, Шор. Далі, будь ласка.

— Далі простіше. Я з’ясував, що Граціо викликав на десяту ранку Бенджаміна Уфера і Хуана Бланко… І той і другий були його довіреними людьми — біржа і міжнародні зв’язки; Хуан шукав контактів у Росії й Пекіні, а Уфер виконував найделікатніші доручення на біржі. Пригадуєш епізод, коли хтось вирішив звалити Ханта, пустивши бідолашного по миру з. Його запасами срібла? Так от, Уфер приклав до цього руку, зробив усе майстерно, показавши найвищий клас, ніяких доказів… Я викликав їх на допит… Фрау Дорн була ніби несамовита… Обривки інформації… Розмовлятиму з нею сьогодні, думаю, вже прийшла до тями… Досить цікава її записна книжка… Там телефон посла Гаривасу Ніколаса Колумбо і запис про ланч, який мав бути у них сьогодні о другій годині у французькому ресторанчику, навіть меню записано: «салад мерідіональ», антрекот «метрдотель», на десерт «шуа де фромаж»[8] і «айріш кафе»[9]. Як бути? Чи маю я право викликати на допит цього посла?

— Ти з’їхав з глузду? — діловито запитав комісар Матен.

— Зовсім ні. Тричі дзвонила якась дівка з Гамбурга, вона акредитована в Шьоньофі при Прес-центрі, вимагає зустрічі, каже, що їй відомі причини, які призвели до злочину… Так і каже: Граціо вбили, і запевняє, що їй відомо, кому це було вигідно…

— Кому ж?

— Вона вимагає зустрічі й предметної розмови… Я відмовляюсь… Погрожує бабахнути свою інформацію…

— Ти знаєш її прізвище?

Шор поволі підвів очі на комісара й кивнув.

— Як її прізвище? — повторив своє запитання комісар.

— Кровс.

— Запроси її, не треба сперечатися з пресою… Послові Гаривасу я все-таки подзвонив би й попросив його призначити зустріч… Ні про який допит і мови не може бути…

— Добре.

— Як у покійного було з жінками?

— Як у всіх…

— Тобто?

— Мав дві-три коханки, з дружиною, Анжелікою фон Варецькі, давно не живе…

— Де вона?

— У Торремолінос, це десь в Іспанії…

— Ти не вважаєш за доцільне злітати до неї?

— Покинуті жінки завжди наговорять сім мішків гречаної вовни на свого колишнього обранця, чи варто брати до уваги її свідчення?

— А якщо вона виняток?

— Колишні дружини не бувають винятками. Тобі як шефу можна дозволяти собі ілюзії, а я живу грубою дійсністю…

— Я жонатий удруге, Шор, але підтримую з першою жінкою дружні стосунки.

Шор знав першу дружину Матена, слухав запис її розмов з тим альфонсом, котрий спав у неї, коли сини були на фермі, яку лишив сім’ї комісар; як же вона говорила про бідолаху, що плела — вуха в’януть! Наївна, свята простота; воістину: чоловіки під старість стають страшенно дурні — найдурніша баба в порівнянні з ними — Ларошфуко; в порівнянні зі мною також, виправив себе Шор, і я не юнак, п’ятдесят чотири — це немало, як там не крути.

— Я розумію, — сказав нарешті Шор, — мабуть, твоя правда, я ніколи не був жонатий, сплю з шлюхами, це дешевше, ніж благовірна, ніяких тобі претензій, сім разів на місяць по п’ятдесят франків. Відкладаю на готель в Сен Моріце…

Комісар засміявся.

— Хіба вам, євреям, треба відкладати? Звернись до своєї общини, зразу зберуть гроші, це нам, католикам, важко жити… Ну, добре, повернемося до справи… Кому могло бути вигідне вбивство, якщо це, як ти вважаєш, справді вбивство?

— Чорт його знає… Сьогодні піду на біржу, треба подивитись, як там. Що стосується мене, то я патріот Швейцарської Конфедерації, в бога не вірю, в синагозі не молюся, акції не купую. Ще не навчився продавати совість… А на біржі почалася гра… Через п’ятнадцять хвилин після того, як я ввійшов у номер покійного, його акції полетіли вниз, хтось гріє на ньому руки…

— Ввечері чи в крайньому разі завтра вранці я попросив би тебе розповісти мені, як минув день.

Шор підвівся.

— О’кей… Я вільний?

— Від мене так, — посміхнувся комісар, — але не від обставин…

Джон Хоф був, як завжди, веселий, з різкими жестами (щоразу бив посуд у ресторанах, платив за збитки щедро, тому, коли він приходив, раділи і хазяї, і офіціанти; а втім, він вибирав для ділових зустрічей маленькі ресторанчики, де офіціантів не було, — хазяїн готував, хазяйка, дочка, син чи невістка обслуговували гостей, дуже зручно, повна конспірація, часи важкі, клієнтом дорожать).

— Мосьє Матен, сьогодні нас почастують оленем, уночі привезли з гір, стараються мисливці Угорщини, у них на кордоні з Австрією чудово налагоджені мисливські господарства… Вип’єте кампарі? Чи, як ми, грубі янкі, віскі жахнете?

— Трохи віскі з льодом, спасибі.

— Забігаючи наперед, хочу вас порадувати: Жіго домовився з кубинцями і відкрито купує у них пречудові сигари, так що я обіцяю вам двадцять хвилин блаженства після кави.

— Сьогодні доведеться скоротити, — відповів комісар, — у зв’язку зі справою Граціо в мене обмаль часу, кожна хвилина дорога.

Він тактовно підвів Джона Хофа до розмови, той був метикований, до бесіди завжди готувався ретельно.

— На нас часто ображаються, — сказав Хоф, — за надмірний практицизм… Між іншим, саме через це наш державний департамент програв Франца Иозефа Штрауса; мені розповідали, як баварський фюрер скаржився друзям: «Вони пихаті, оті янкі, дивляться на годинник, переривають розмову, у них завжди немає часу, ніякого такту…» Як представник селянського начала, він ніколи не простить цієї нашої прагматичної, справді вельми специфічної манери поведінки…

— Ми, швіци[10], нація банкірів і лижників, — відповів комісар, — і ті, й ті у злагоді з поняттям «час».

Джон Хоф засміявся.

— Ви мене просто-таки штовхаєте коліном під зад, комісар Матен… Добре, я згоден… Ранком у мене було три розмови з Нью-Йорком і Вашінгтоном, дзвонили люди, які так чи інакше зв’язані з Леопольдо Граціо… Вони вражені тим, що сталося… Їх, звичайно, цікавлять усі обставини трагедії… Зараз, як ви розумієте, ті, хто був з Граціо на ножах, розпустять чутки про банкротство і таке інше, може початися паніка, але ж він не тільки будував електростанції й мости, грав на біржі і вкладав гроші в ризиковане діло, він ще давав у борг цілому ряду режимів, особливо в Латинській Америці… Що, по-вашому, могло його примусити зробити такий страшний крок?

Комісар зрозумів, що Хофу хочеться вислухати пояснення версії самогубства; він зразу відчув, що американця влаштовує саме ця версія. «А чому? — спитав він себе. — Може, Хоф хитрує? Він же хитрий, як чорт».

— Оскільки наші розмови, як завжди, цілком довірчі, містер Хоф, я дозволю собі сказати, що у нас не всі поділяють версію самогубства Граціо…

Джон Хоф відкинувся на спинку червоного плюшевого крісла.

— Не може бути! Хто ж тоді його вбив? Ні, ні, навряд. Він не торгував нафтою і не підтримував Ізраїль… Куба? Чиїсь ревнощі до диктатора Гаривасу полковника Санчеса? Мафія?

— На головне запитання «кому це вигідно» я поки що не можу відповісти…

— Хто веде слідство?

— Інспектор Шор…

— О, це, як я чув, ваш головний ас…

— Правильно.

— І він серйозно вважає, що якась невідома сила втрутилася в цю трагедію? Я ще не чув про таку версію. У пресі поки що не було?

— Шор не любить преси, він звик працювати в тиші… Олень справді був чудовий…

— Я радий… П’єр Жіго вимочує м’ясо — хоча б три — п’ять годин — у дуже терпкому вині, здається, він віддає перевагу португальським, там є зовсім чорні вина, аж у роті терпне… Хм… Ви мене здивували… Якщо така версія з’явиться в пресі, це може дати змогу лівим почати чергову кампанію проти банкірів — і ваших, і наших, — але, як мені пояснили друзі, останні роки Граціо орієнтувався на європейський бізнес, тому кампанія звалиться на голови бідолашних дідусів з Уолл-стріту…

— Ваші пропозиції?

Хоф відпив вина, здвигнув плечима.

— Ідеально, якби ви могли стримати пресу — хоча б у найближчий тиждень — на тій версії, яку сформульовано у випусках вечірніх газет…

— Чому саме тиждень?

— Для того, щоб наші люди добре підготувалися до пояснень… Ви ж знаєте, чим закінчується неконтрольованість чуток…

— У росіян є точний вираз: «До чужого рота не приставиш ворота». Де гарантія, що якийсь журналіст — а бажаючі вже є — не опублікує своєї версії в газеті? Телебачення і радіо можна якоюсь мірою тримати під контролем, а за газетами хіба устежиш?

— А хто цей «бажаючий», який хоче дати свою, оригінальну версію?

Оскільки комісар Матен тримав акції трьох нью-йоркських корпорацій, швейцарської «Нестле» і західнонімецької «БМВ» і Хоф кілька разів — саме після таких зустрічей — давав йому корисні поради, на яку компанію треба ставити найближчими тижнями, то він відповів, правда, трохи подумавши:

— Якась Кровс із Гамбурга.

Хоф знизав плечима.

— Це ім’я мені ні про що не говорить.

«Перебрав, — подумав Матен, — треба було відповісти спокійніше, а може, й зовсім не відповідати. Він знає цій гамбурзьку дівку, немає сумніву…»

— Сьогодні ввечері чи завтра вранці Шор доповість мені про результати допитів дуже важливих свідків… Крім того, він щось шукає на біржі, — Матен посміхнувся і віддав Джону Хофу головну інформацію. — Попередьте вашого колегу по бізнесу Баррі Дігона, щоб він акуратніше вів свої справи, його ім’я в журналістських кулуарах пов’язують з трагедією Граціо. (Запис телефонної розмови Марі Кровс з Бреннером і російським письменником Степановим він прочитав сьогодні вранці, відділ прослухування фіксував усі розмови, пов’язані зі справою Граціо; імен Степанова і Бреннера все-таки вирішив не віддавати.) А щодо пошуків мого Шерлока Холмса, то я підкажу вам, в якому напрямку вони підуть, містер Хоф…

— Я певен, що все йтиме, як раніше, — відповів Хоф. — Тобто в потрібному напрямку… Я, зі свого боку, подзвоню моїм друзям у столицю і Нью-Йорк… Можливо, в мене з’являться цікаві новини; резервую за собою право подзвонити вам завтра… До речі, якщо ви думаєте, що «Енілайн корпорейшн», яка цікавить вас, похитнулась, побийтеся зі мною об заклад. Пам’ятаєте нашу дискусію на цю тему під час минулої зустрічі?

— Я, як і ви, пам’ятаю все, містер Хоф. Дякую за точність, — він знову посміхнувся, — за американський прагматизм, який так імпонує представникам розледащілого Старого Світу…

Повернувшись у свій офіс, Джон Хоф тричі дзвонив до Нью-Йорка; йому відповідали керівник страхової компанії «Салліван», віце-директор «Бенкінг корпорейшн» Уолт Грубер і президент «Кемікл індастрі» Пастрік. Розмова стосувалася справи Граціо; співрозмовники інформували Хофа, що в Штатах дедалі гучніше лунають голоси, які пояснюють смерть Граціо тим, що він був на грані банкротства, хоч умів це мужньо й гідно приховувати; очевидно, має бути ревізія його активів; коли так, то, виходить, він пустив по миру дуже багато європейців, які вклали свої кошти в його діло; можлива паніка на біржі.

Потім Хоф поїхав до Роберта Дауера, представника цюріхської біржі, випив чашку кави з іспанським журналістом Хорхе Вісенте, що досліджував кон’юнктуру латиноамериканських ринків (нафта, банани, какао-боби і срібло), і тільки після цього, спочатку подзвонивши по телефону (конспірація і ще раз конспірація), подався в посольство, попросивши «аудієнції» у радника з економічних питань; під цим «дахом» сидів його другий заступник Нольберт Кук, вів зв’язки з найсерйознішими газетярами, акредитованими і в столиці Конфедерації, і при Прес-центрі.

У посольстві Хоф зразу ж піднявся в свій звукоізольований кабінет.

Закінчивши запис розмови з комісаром Матеном та журналістом Хорхе Вісенте, пославши інформацію в Центр, Джон Хоф заходився вивчати шифротелеграми, що надійшли з Ленглі за час його відсутності; в посольстві він бував чотири рази на тиждень, на зв’язку з Майклом Велшем сидів його перший заступник Джозеф Буш, в екстрених випадках той приїздив до шефа в офіс чи на квартиру — там теж були кімнати, де можна розмовляти, не боячись підслухування.

«Джону Хофу. 10 годин 27 хвилин. Вживіть усіх можливих заходів, щоб у місцевій пресі ніхто не взяв під сумнів версію самогубства Граціо. Джордж Уайг».

«Джону Хофу. 12 годин 55 хвилин. Чи відповідає дійсності інформація про те, що інспектор поліції Шор хоче висунути обвинувачення проти невідомого (чи невідомих), що позбавили життя Леопольдо Граціо? Уїльям Аксель, відділ стратегічних планувань».

«Джону Хофу. 17 годин 42 хвилини. До початку операції «Корида» залишилося тринадцять днів. За цей час — в тому разі якщо ви не зможете переконати інспектора Шора в недоцільності спростування факту самогубства — необхідно організувати кампанію у місцевій пресі, а також у пресі суміжних країн, влаштувавши «витік інформації» про те, що Леопольдо Граціо вбили за дорученням лівоекстремістських елементів в уряді полковника Мігеля Санчеса; можливо, одним з цих людей був Массімо Куенко, який навчався в спеціальних таборах для лівих терористів. Фотографію Массімо Куенкі надіслано, забезпечте зустріч кур’єра, рейс 42–14, компанія «ТВА». Радимо також зв’язатися з представником всесвітньої сіоністської спілки в Швейцарії Гербертом Буркхардом і через нього вплинути на інспектора Шора. Версію Куенкі вважати запасною, використавши її у крайньому разі; всі вказівки про те, як вивести Куенку з операції, матимете в потрібний момент. Зараз він проживає у Вадуці в пансіоні фрау Шольц під прізвищем Пітер Лонгер; пароль для зустрічі: «Дядя Герберт просив вас негайно надіслати йому ваші останні фотографії, зробіть це, бо старий дуже хворий». Відзив: «Дядя Герберт поміняв свої апартаменти і не здогадався повідомити мені нової адреси». Після цього він виїде до Базеля, де й чекатиме зустрічі в ресторані «Цур голден кроне», пароль для зв’язку: «Любий Пітер, ви завжди обідаєте в італійських ресторанах, не треба міняти звичок». Відзив: «Звички існують лише для того, щоб зайвий раз переконатися в глибині своєї головної прив’язаності». Потім ви викладете йому завдання, підготувавши заздалегідь місця, де він житиме, ресторани, де він мусить харчуватися так, щоб його запам’ятали; в подальшому ніяких прямих контактів; виведете його з комбінації після того, як він виконає завдання, на якому буде скомпрометований; комбінацію плануйте зразу ж, як одержите це повідомлення; основні вузли сповістіть безпосередньо мені. Уїльям Брайен».

«Джону Хофу. 18 годин 12 хвилин. Передайте додаткову інформацію про Марі Кровс, 1953 року народження, місце народження Гамбург, батько — Ганс Йоганн Піке, професор економіки, журналіст, його оплачує концерн Бельсмана, виступає в пресі під псевдонімом Жюль Верньє, постійно проживає в Парижі разом зі своєю коханкою Гала Оф; мати — Елізабет Піке, домогосподарка у Західному Берліні, Ам Альтплац, 12, проживає сепаратно від чоловіка, офіційно не розлучені; брат — Ганс Піке, студент Вільного університету в Західному Берліні, дотримується лівоекстремістських переконань, вживає марихуану, спроба підвести до нього людей, які могли б привчити до героїну, щоб, скориставшись цим, вплинути в потрібному аспекті на батька, успіхом поки що не увінчалась. Зберіть інформацію про російського журналіста Лиска в плані його компрометації щодо співробітництва з КДБ. Слід підготувати людину, яка в разі потреби дала б свідчення про те, що Лиско платив їй гроші за розвідінформацію. Людина ця мусить бути високонадійна, бо, за нашими відомостями, Лиско ніколи з КДБ не був зв’язаний і будь-яку непродуману заяву можуть використати нам на шкоду. Уїльям Аксель, відділ стратегічних планувань».

Закінчивши читати шифровки, Джон Хоф усміхнувся; він узяв за правило не підроблятися під запити Ленглі, не підганяти одержану ним інформацію під лінію, яку розробили стратеги ЦРУ; він звик приголомшувати своїх босів; цю його самостійність усе-таки цінили; Майкл Велш якось сказав: «У кожній серйозній установі повинен бути свій «анфан террібль»; Хоф — саме такий шибеник, але в його химерній інформації часом трапляються зерна правди».

Хоф написав на бланку шифрованого повідомлення: («Уїльяму Акселю. 19 годин 57 хвилин. У місцевій пресі — можливо, через Марі Кровс, яка цікавить вас, — виникне питання про конфронтоване перехрещення інтересів концерну Баррі Дігона і фірм, що їх контролював Граціо; коли це так, то треба спішно підготувати контрдокази, які з допомогою моїх людей я зможу надрукувати в кількох місцевих газетах. Приступаю до виконання ваших вказівок. Джон Хоф».

Він знав, що ця телеграма викличе в Ленглі бум.

І не помилився; Майкл Велш зразу ж подзвонив Дігону, домовився про зустріч; вислухавши заступника директора ЦРУ, старий, помовчавши, відповів:

— Усе тепер залежить від вас. Я відмиюся, хоч би які помиї на мене вилили, я до цього звик; річ у тім, чи встигнете ви привести до влади майора Лопеса? Якщо запізнетесь, скандал буде гучний, інтересам Штатів можуть завдати відчутного удару. Тільки в тому разі, якщо Лопес поселиться в президентському палаці (в намічений строк, через тринадцять днів), я примушу замовкнути наших з вами противників, ціна на какао-боби дасть мені змогу зацікавити тих, хто ставив на Граціо, бідолашний, бідолашний, хто б міг подумати…

Велш глянув на телефонну трубку здивовано, не міг знайти слів, щоб закінчити розмову, подумав: «І це про нас кажуть як про костоломів, га?! Яка все-таки несправедливість! Мої люди виконують те, що їм диктує статут і керівництво, а Дігон однією рукою штовхає людину в прірву, а в другій тримає квіти, щоб покласти їх на віко труни».

19

Директор ФБР ще раз перечитав запис телефонної розмови й спитав у свого помічника, який відав спостереженням за вищими чиновниками адміністрації:

— Ви впевнені в тому, що Майкл Велш крутить свій бізнес у Гаривасі без санкції боса?

— Підтвердити цього я не можу. Я кажу лише те, що він зустрічається з людьми Уолл-стріту, дотримуючись усіх законів конспірації. А від своїх, якщо є санкція боса, не конспірують.

— Почекаємо, — подумавши, мовив директор ФБР. — Уміння чекати — це більше, ніж наука чи талант, це покликання… Звичайно, оптимальним вирішенням цієї цікавої справи була б організація прослухування бесід Веліла… Я розумію, що ми не маємо права записувати його розмови без санкції боса, але ж можна продумати, як підкрастися до нього через його співрозмовників…

— Ви дасте мені санкцію на прослухування розмов Баррі Дігона? — Помічник директора ФБР посміхнувся. — Я вважатиму цей день першим у новому часовому відліку…

— Порадьтеся з нашими фінансистами, — сказав директор ФБР. — З тими, хто контролює банки і зв’язаний з опозицією у конгресі. Може, вам підкажуть якусь несподівану зачіпку, пов’язану з вивозом капіталу, чи щось у цьому дусі… Можливо, в них є щось на людей Дігона, тоді ми матимемо право послухати дідуся… Мені потрібен привід, найменший привід, нічого, крім приводу…

20

14.10.83

Майкл Велш завжди прокидався о шостій ранку; кілька хвилин лежав, не розплющуючи очей, намагався згадати сон; він вірив у сни, і дуже часто вдень з ним траплялося те, що виділося уночі; та ще, коли ніч була порожньо-темна, коли зовсім відключався, він готував себе до початку дня, чітко визначав основні завдання і тільки після цього вставав з кушетки (спав у бібліотеці, перед сном звичайно читав, іноді серед ночі сідав до столу, не хотів турбувати Маггі, вона спала дуже чутко; перебирався в кімнату дружини тільки на «уїкенд», тоді дозволяв собі розкіш вимикати телефон чи, ще краще, виїжджати з нею на ферму) і йшов робити гімнастику. Він розминався недовго, радів, що настав день; усі ті тижні, що він на свій страх і риск грав у «Кориду», були такі тривожні й ризиковані, що вечорами він не знаходив собі місця, мріяв, аби швидше минула ніч і почалася щоденна круговерть, яка засмоктувала, заколисувала, давала звичне відчуття надійності.

Під час гімнастики він без упину чув у собі музику з фільму «Роккі», коли одержимий Сталлоне — ой, який прекрасний художник, як багато всевишній відпустив одній людині: і режисер, і актор, і драматург, та й боксер чудовий — біг по Філадельфії і піднімався по щаблинах храму Закону; його оточували болільники, і він скакав, як молодий жеребець, а коментатори так його й називали «жеребець»; усе-таки дивна ми нація, те, що в інших, особливо в Іспанії чи в Росії, звучить як образа, у нас цілком пасує справжньому мужчині. и— Потім Велш приймав холодний душ і йшов на кухню, це був найулюбленіший куточок у домі: Маггі вже приготувала вівсянку на вершках, можна десять хвилин побалакати, поки прийде машина, випити кави, послухати сина. Дік по-справжньому захопився нейрохірургією, з нього будуть люди; якщо з «Коридою» все піде так, як задумано, можна допомогти йому придбати ліцензії на клініку, широке поле для експерименту, своя рука — владика. Люсі бігла до школи перша; в цьому році треба вирішувати, в який коледж варто вступати, дівчинку цікавить міжнародне право, будь воно тричі неладне, права немає взагалі, тим паче міжнародного, у кого більше сили, той і переможе, а цю перемогу, хоч якою безчесною вона не була б, припудрять правознавці, їм за це й гроші платять. Як відрадити її від цього наміру? Сказати в лоб не можна — гріх топтати ілюзії молодості, все своє приходить у строк, хай живе еволюція думки, поступовість і ще раз поступовість; дівчинка має на це право, бо я прийняв на себе важкий тягар гри з часом, будь-яке прискорення небезпечне, але й зволікання також… Люба моя дівчинка, вона вже назбирала грошей на перший курс, як-не-як дві тисячі доларів…

(Справді, Люсі минулого року працювала місяць в універмазі пакувальницею, а потім помічником продавця у відділі дитячих іграшок; зимові канікули розділила на дві частини: різдво святкувала вдома, а потім найнялася мийницею автомашин на бензозаправній станції, платили добре, не скупились.)

По дорозі в Ленглі, коли вже машина вихоплювалася з міста, Майкл Велш закурював свою першу сигарету, глибоко затягуючись; з великою насолодою відчував сухий аромат «Лакі страйк», оце вже воістину солдатські сигарети, справді в них прихована якась надійність… Уперше він закурив ці сигарети, коли сімнадцятирічним хлопчиськом з військами Паттона ввірвався в невеличке німецьке містечко й побачив штабелі трупів — розстріляні військовополонені, худющі, самі кістки; гримаса жаху й водночас полегшення на обличчях; вороння кружляє, і білі ганчірки на будинках — «здаємося»… Вдруге він закурив ці самі сигарети — ними постачали армію, — коли його підрозділ захопив золотий запас третього рейху; приїхали офіцери; мішки з золотом розкривали, зважували кожен брусок, упаковували заново, прибивали сургучні печатки (запах чимось нагадував ладан, у нього був друг Іван Восторгов, разом ходили в російську церкву, відтоді в пам’ять запав цей незвичайний, загадковий запах) і вантажили в «студебеккери». Його приголомшив і образив вигляд товарного золота; якась сірятина, нічого романтичного, диявольського у цьому металі не було, якщо не дивитись на страшне клеймо свастики. Тільки на другий день, коли колона грузовиків поїхала, Велша охопило дивне почуття. Це була не образа, ні, скоріш здивування, а може, розуміння несправедливості: вони, солдати, відбили це золото, виставили охорону, берегли як зіницю ока, як-не-як воєнний трофей, а потім приїхали мовчазні старики в формі, що сиділа на них, як на корові сідло, і, навіть не подякувавши за службу, не видавши ні цента премії, не поставивши жодної пляшки віскі, повезли скарб у невідомому напрямку, ку-ку, мимо…

Коли він почав працювати в Центральному розвідувальному управлінні, ще при Аллені Даллесі, ритм роботи захопив його; він щиро вірив: усе, що йде з Ленглі, присвячене лише одному: боротьбі за демократію, за ідеали вільного світу, проти червоної тиранії, яка методично, не зупиняючись ні на день, пульсуючи, розросталась, проникаючи в усі регіони світу.

Після того як Даллес звернув на нього увагу (Велша залучили до розробки операції проти Кастро на Плайя-Хірон, діло планувалося особисто Даллесом, хоч він розумів, що Кеннеді не заперечуватиме, і все-таки він звик свої коронні операції задумувати й розробляти сам), молодий розвідник швидко пішов угору. Коли Даллес після провалу його операції змушений був піти, бо Кастро — несподівано для всіх — легко й упевнено переміг, боротьба проти інтервентів стала справді всенародною, сподівання на виступ опозиції не виправдались, він рекомендував Велша своєму наступникові — директори можуть (і повинні) мінятися, служба не має права на припинення.

Велш перейшов у той сектор, який організовував надійні дахи для «благодійних фондів»; його особистим дітищем був фонд «Американські друзі Середнього Сходу». Спочатку газетярі — в глибині душі він захоплювався ними, ненависті в ньому не було, «нехай переможе сильніший», а він себе слабким не вважає, змагання потрібне для прогресу — дістали інформацію, що фонд фінансує Кейлан, і це була правда, небажана правда, бо люди знали, що ще під час війни той був «богом фінансів» і проводив карколомні операції по фінансуванню акцій ВСС[11] у Мадріді й Португалії, під боком у нацистів… Тоді ж він налагодив досить міцні зв’язки в Північній Африці, звідти з Близьким і Середнім Сходом; було створено таємний пул — товариство фінансистів та промисловців, в основному з Техасу, які зацікавлені в надійних контактах ЦРУ, бо сподівалися мати точну інформацію з перших рук, Ленглі надійніше за страхову компанію, за наймогутнішу; гроші потекли рікою, Велш легко платив, перекуповуючи на пні редакторів газет, місцевих шейхів, вождів племен, генералів; скандал у пресі пощастило погасити; йому довелося попрацювати над операцією «прикриття», підняти всі матеріали; його підлеглі — він це спочатку відчував, лише потім переконався в правоті свого відчуття — не хотіли віддавати всього, дещо берегли, приховували, і не так заради корисливого інтересу, таких даних Велш не зумів роздобути, не пійманий — не злодій, як з міркувань оперативної доцільності на майбутнє. Але він підрахував, який прибуток мали з «фонду» три нафтові компанії Техасу — понад сімдесят мільйонів доларів; ця сума здалася Велшу астрономічною, і тоді вперше виникла думка: «Ось на кого я працюю… Що означають мої скромні сто тисяч на рік у порівнянні з їхніми десятками мільйонів?!»

Згодом, коли він став начальником відділу і розробляв «варіант» під кодовою назвою «Соло» («варіантів» було чотири), його визнали найточнішим: завербований серед ультраправих військових офіцер організовує замах на прем’єра Італії, документи про те, що він справді таємний комуніст, зразу ж надходять у газети, куплені ЦРУ; скандал розростається, почато кампанію «нагнітання кризової ситуації», обивателя залякують неминучістю комуністичного путчу і воєнною інтервенцією Москви; після цього особливі підрозділи військової контррозвідки заарештовують лідерів комуністів та соціалістів, до влади приходить уряд військових, гру зіграно.

Коли цей план став тріщати — і не з вини Велша та його апарату, а через витік інформації в Римі, — довелося ще раз спішно провести операцію «прикриття»; імітували самогубство полковника Рока, який керував ключовим відділом військової розвідки. Головного свідка ліквідовано, все, що було потім, не так важливо.

Аналізуючи причини невдачі «Соло», Майкл Велш прийшов до висновку, що свара американських фінансистів, які націлились на італійські ринки, така очевидна, пристрасті так розпалилися — ще б пак, в гру вкладено величезні гроші, — ділери на біржах так притаїлися перед початком «Соло», що провал можна було передбачити. І Велш удруге подумав про несправедливість світу: якби він переміг у Римі, ніхто про це все одно не дізнався б, принаймні, в цьому столітті, та й особистого виграшу немає, тоді як банки Уолл-стріту поклали б у свої сейфи сотні мільйонів доларів.

І коли йому пощастило здобути перемогу в Греції й привести до влади «чорних полковників», Велш уперше натякнув директорові «Бенк інтернешнл», який передав у «Фонд свободи й спокою Середземномор’я» триста тисяч доларів перед початком операції в Афінах, що «люди мого апарату мають бути зацікавлені в кінцевому результаті своєї ризикованої й благородної праці».

Його зрозуміли й передали чек на сто тисяч доларів, щоб «містер Велш міг відзначити найдостойніших рицарів розвідки».

Коли готували операцію в Біафрі, Велшу підказали, куди треба вкласти гроші, які фірми можуть дістати прямий профіт від успіху зовнішньополітичної операції США, що її планує ЦРУ; він купив акцій на п’ятдесят тисяч доларів; прибуток був, за його масштабами, величезний — майже сорок процентів.

Однак при розробці комбінації, коли комп’ютери досліджували всі заготовлені «варіанти», він переконався, що його прибуток до смішного мізерний, бо ті фірми, яких йому навіть не назвали, мали сімсот двадцять чотири проценти доходу. Саме тоді він і прийшов до думки (крутилася вона в ньому ще з часів «Соло»), що ставити на одну силу недоцільно, треба грати. Ризиковано? Безумовно. Але хто виграє, не ризикуючи? Перерозподіл прибутків не санкціоновано законом і все-таки, тим же законом, і не заборонено, а поняття «хабар» до людей, що піднялися на верхні поверхи влади в Ленглі, не застосуєш, честь мундира вище за все.

… Він приїхав у Ленглі рівно о дев’ятій, відразу попросив секретаря приготувати каву, спитав, як здоров’я його сина — хлопчик температурив уже другий тиждень, хоч був веселий, жвавий і не скаржився на біль; пообіцяв улаштувати консультацію в професора Ребіна — прекрасний педіатр, любить дітей, але не сюсюкає з ними і зовсім не старається догодити батькам, через те й ставить чудові за своєю точністю діагнози, — сів на дивані й заходився переглядати невідкладну інформацію, що одержали за ніч.

Московська резидентура не повідомляла нічого цікавого; після того як люди КДБ викрили надзвичайно цінного агента Тріанона, звідти йшли чутки, ніякої серйозної інформації не надходило. Досить цікаві новини передавав резидент в Каїрі, треба зразу послати телеграму в Тель-Авів, перевірити ще раз, можлива комбінація, цілком перспективна. Повідомлення з Центральної Європи він проаналізував дуже ретельно, головним чином інформацію з Ніцци, Берна і Палермо, присвячену, здавалося б, подіям, що не мають якогось серйозного значення: реакція на загибель Леопольдо Граціо і докладний звіт про пересування людей, зав’язаних на оточенні найбільш відомого кінопродюсера й бізнесмена Дона Валлоне.

Після цього він подзвонив у шифроуправління, спитав, чому немає нової інформації про Гаривас, запросив до себе начальника сектора, який відав розробкою відомостей на біржах, обговорив з ним імовірності, допустимі в зв’язку з погіршенням обстановки на ірано-іракському кордоні, страйками в Чілі й економічними труднощами Гаривасу, викликаними тим, що припинено реалізацію енергопроекту, задуманого полковником Санчесом; на ленч він запросив одного з керівників відділу валютного управління по контролю за іноземним капіталом, порадив йому (сугубо секретно) негайно зажадати арешту активів Граціо, тому що цілком перевірені джерела вважають, що він збанкрутував, у цьому й причина самогубства, а вже потім, повернувшись до кабінету, зняв трубку телефону, що з’єднував його з директором, і, заздалегідь прокрутивши розмову з ним (виходячи з аналізу психологічного портрета свого шефа), сказав, затягуючись солодкою, виготовленою на меду «Лакі страйк»:

— Я все-таки вирішив спробувати кілька варіантів з Гаривасом… Ситуація така, що ми, особливо нічим не ризикуючи, можемо мати все…

Він так сформулював цю фразу, вона здавалася йому такою литою й нерозривною, що, думав Велш, відповідь шефа буде однозначна, йому нічого не лишиться, як сказати «згоден».

Однак директор відповів не зразу, запитав чомусь, чи не тисне на скроні у Велша, синоптики погрожують різким падінням барометра, порадив постійно пити сік шовковиці, а ще краще — їсти натщесерце ці дивовижні чорні ягоди, «розріджує кров»; поцікавився, чи не бачив Майкл нової стрічки Френсіса Копполи, «страшенно талановитий, б’є в дошкульні місця, честь йому за це й хвала», і тільки потім ліниво й без усякого інтересу сказав:

— А щодо «варіантів» подумайте… Підготуйте записку на моє ім’я, нехай буде під рукою, я при нагоді погляну…

— Втратимо час… Без вашої санкції всі озиратимуться, ждатимуть вашого слова…

— Так ви всі й ждете мого слова, — засміявся директор, — так я вам і повірив…

На цьому розмова закінчилась, і тон її здався Велшу дивним.

Він досить довго прослухував кожне слово директора, ввімкнув автоматичний запис розмови (всі розмови, навіть по внутрішньому телефону, записуються), не знайшов чогось загрозливого для себе, але все одно якийсь осадок лишився на душі, і він поринув у роботу, тільки вона й давала йому втіху.

21

14.10.83

У бібліотеці Сорбонни було ще тихо й порожньо; Степанов сів біля вікна; працював з довідниками й підшивками газет з захватом; пристрасть до документа — поглинаюча пристрасть; коли вона по-справжньому захопила людину, то вийде книга під назвою «Історія Пугачова» і водночас «Капітанська дочка». Але Пушкін був тільки один раз, більше не буде, відтоді ніхто не зміг так зрозуміти документ, як він, подумав Степанов, такі, як Олександр Сергійович, народжуються раз на тисячоліття. Він застерігав владу, коли писав «Пугачова», але потрібна розумна влада, для того щоб збагнути тривожне передчуття генія, а звідки їй було взятися тоді в Росії…

Степанов копався в довідниках про американські корпорації; британська школа аналогів здавалася йому цікавою і не до кінця ще зрозумілою сучасниками.

Чому, думав Степанов, і Марі Кровс на словах, і кілька провінціальних американських газет у статтях з різних сторін, виходячи, мабуть, з різних посилань, зачіпають ім’я Дігона саме в зв’язку з Гаривасом?

Він шукав і знайшов у старих документах справу Чарлза Уїлсона, міністра оборони в кабінеті Ейзенхауера. Довірена людина групи Моргана, один з блискучих президентів «Дженерал моторе», різко змінив свій попередній курс, виступив за обмеження гонки озброєнь, звинуватив у політичній сліпоті своїх колег в уряді, а потім подав у відставку.

Причина несподіваної зміни орієнтирів стала зрозумілою значно пізніше — це була одна з форм прихованої боротьби за владу у Вашінгтоні між імперіями Морганів і Рокфеллерів. Якщо людина Моргана наполягає на необхідності «мирних переговорів» з росіянами, на розвиткові з ними добрих відносин, на припиненні воєнного психозу, отже, логічно, що саме Моргани дуже добре відчувають настрій народу, виходить, їм належить одержати ключові позиції в адміністрації; ніщо «просто так» за океаном не робиться, за всім, коли пошукати, криється глибокий і таємний зміст.

Степанов знайшов документи і про одного з лідерів республіканців Гарольда Стассена. Зв’язаний з тим же Морганом, саме він, Стассен, почав у свій час гучну кампанію проти братів Даллесів — державного секретаря Джона й директора ЦРУ Аллена. Причиною цього скандалу, в який утягли найвідоміших політиків і журналістів, була знову ж таки боротьба Морганів з Рокфеллерами.

Але це бійка на Уолл-стріті. А є ще глибинне могутнє протиборство банкірів Півдня й Середнього Заходу проти твердинь банківського Нью-Йорка. Група Джаніні вимагає повороту Вашінгтона до Латинської Америки за рахунок західноєвропейської активності. Чому? Мабуть, банки Півдня і Середнього Заходу не встигли закріпитися в Західній Європі, їм потрібен новий ринок — Латинська Америка і Азія, вони хочуть одержати свій профіт, вони готові воювати проти «старих монстрів» Уолл-стріту, які захопили все, що можна було захопити, і в цій їхній боротьбі зі старими заручилися підтримкою і генерала Макартура, і могутнього сенатора Тафта.

«Дігона виштовхують на перший план, — подумав Степанов, — надто вже його виставляють напоказ. Кому це вигідно? Спробуй знайди; не знайдеш, старина, таке стає ясним тільки після того, як закінчено діло, коли воно стало історією».

Степанов раптом згадав, як Гете пояснював пейзажі Рубенса. Його співрозмовники вірили, що таку красу можна намалювати лише з натури, а великий німець посміювався й здвигав плечима; таких викінчених картин, заперечував він, у природі не побачиш, усе це плід уяви художника. Рубенс мав феноменальну пам’ять, він природу носив у собі, і будь-яка її дрібничка була до послуг його пензля, тільки тому й виникла ця правдивість деталей і всього полотна; нинішнім художникам бракує поетичного відчуття світу…

«Чи маю я право у цьому конкретному випадку з Лиском, який чомусь — так, принаймні, твердить Марі Кровс — підняв голос проти дігонів, уявляти можливість якоїсь колізії, в котрій до кінця не впевнений, бо не маю під рукою фактів? Мабуть, ні. Адже я не пейзаж малюю, — подумав Степанов, — я намагаюсь вибудувати концепцію, через що сталося все те, що так цікавить мене, і чим далі, тим більше».

Він хмикнув: ніщо так не загострює і страждання, і водночас найбільшу насолоду, як активна робота розуму, будь вона тричі неладна; добре живеться кабану — наївся, поспав, потішився з кабанихою, та й усе…

22

14.10.83 (9 годин 05 хвилин)

Інспектор Шор підсунув фрау Дорн, секретарці покійного Граціо, чашку кави.

— Я заварив вам міцної… Хочете молока?

— Ні, дякую, я п’ю без молока.

— З сахарином?

— Мені не треба худнути, — сухо, якось завчено відповіла жінка.

— Тоді заждіть, я пошукаю, може, десь є цукор…

— Не треба, інспекторе, я п’ю гірку каву…

— Фрау Дорн, я запросив вас для секретної розмови… Однак коли у ваших відповідях з’явиться те, що може допомогти розслідуванню, я змушений буду записати ваші слова на плівку. Я попереджу вас про це. Ви згодні?

— Добре.

— Будь ласка, постарайтесь, по можливості детально, передати вашу останню розмову з Граціо.

Жінка відкрила пласку сумочку з крокодилячої шкіри («франків триста, не менше, — подумав Шор, — а то й усі чотириста»), витягла сигарету, закурила; її тонкі випещені пальці злегка тремтіли.

— Він подзвонив мені десь близько одинадцятої і попросив негайно першим же рейсом вилетіти у Цюріх, там мене зустрінуть, йому потрібна моя допомога, прибувають люди з-за океану, розмова буде надзвичайно важлива… Оце, власне, і все.

— Які люди мали прилетіти з-за океану?

— Здається, він згадав «Юнайтед фрут», але я можу й помилитися…

— Спасибі. Далі, будь ласка…

— Це все…

«Це не все, — подумав Шор, — розмова тривала понад сім хвилин».

— Який у нього був голос?

— Звичайний голос… Його голос… Тільки наче трохи стомленіший, аніж завжди… Пан Граціо дуже стомлювався останні місяці…

— Скаржився на хворобу?

— Ні… Він був дуже скритний… Якось він мені сказав, що в нього з’явилося серцебиття, особливо перед різкою зміною погоди… Але потім лікарі провели курс югославського компламіну — і йому значно покращало…

Він не скаржився на здоров’я, коли ви зустрічалися з ним останній раз?

— Ні.

— Отже, попросив вас прилетіти ранковим рейсом, і на цьому ваша розмова скінчилася?

— Так.

— Ви живете одна?

— З мамою.

— А хто підійшов до телефону, коли він подзвонив вам? Мама чи ви?

— Я, звичайно. Мама рано лягає спати.

— Фрау Дорн, я змушений увімкнути диктофон і попросити вас повторити розмову з містером Граціо ще раз.

— Будь ласка… «Добрий вечір, дорога…» Ні, ні, ми ніколи не були близькими, — немов угадавши можливе запитання Шора, поспішила запевнити жінка, — просто пан Граціо був ввічливий з тими, кому вірив і з ким довго працював… «Чи не могли б ви завтра першим рейсом вилетіти до мене, вас зустрінуть в аеропорту. Якщо ви захочете орендувати в «авісі» машину, рахунок буде, звичайно, оплачено; прилітають люди з-за океану, намічається складна робота, будь ласка, виручіть мене…» От і все.

— А що ви йому відповіли?

— Сказала, що зараз же замовлю квиток і прилечу першим рейсом; на всякий випадок, я попросила, нехай концерн вишле машину; гадаю, що за кермом буде Франц, я пам’ятаю його «ягуар»…

— Ясно… Дякую, фрау Дорн, я вимикаю запис… Розкажіть, будь ласка, коли ви почали працювати з Граціо?

— Давно, інспекторе… Років сім тому.

— Як ви до нього потрапили?

— Я прийшла по оголошенню… Витримала конкурсний екзамен і почала працювати в його банківській групі… Знаю італійську й англійську, вивчила французьку… Якось довелося стенографувати засідання спостережної ради, на якому були представники італійських та американських фірм… Пану Граціо сподобалась моя італійська, відтоді я часто з ним працювала…

— Ви стенографували всі важливі наради?

— Так. Особливо коли збиралися представники різномовних країн…

— Пан Граціо запрошував вас коли-небудь на вечерю?

— Тільки з компанією.

— Ви знали його близьких друзів?

— Як вам сказати… По-моєму, близьких друзів у нього не було, інспекторе. Я знаю, що він їздив відпочивати — днів на п’ять, не більше — на свою яхту в Палермо… Там ніхто не бував з його службовців… Він ставився до всіх добре, приязно. Ні, я не знаю його близьких друзів.

— А які в нього були стосунки з панами Бланко та Уфером?

— Це його… Як би сказати… Я не впевнена, чи були вони його компаньйонами, та, мені здається, він довіряв цим людям і робив з ними серйозний бізнес.

— Який?

— Пан Граціо ніколи й нікому не розповідав про свій бізнес, інспекторе, це не прийнято.

— Ви добре знайомі з цими людьми?

— Ні. Поверхово.

— Ви добре ставились до покійного?

— Дуже.

— Чи не хочете ви допомогти мені встановити істину?

Жінка знову закурила; пальці її вже не тремтіли, але обличчя було бліде, очі тривожні.

— Я згодна допомагати в усьому, інспекторе.

— Мене цікавить будь-яка деталь, будь-яке міркування про те, що сталося… Може, вас гнітить щось, ви підозрюєте когось?

— Ні.

— Ви вважаєте, що в Граціо були справжні причини для самогубства?

— У кожної людини є своя таємниця.

— Ви не помічали якихось аномалій у його поведінці за останні тижні чи місяці?

Жінка похитала головою.

— Вчора по телефону ви говорили: все, що сталося, — це страшно, це неможливо, він так любив життя і таке інше… Пан Граціо був людиною настрою?

— Ні, він був людиною діла, там настрої неможливі…

— Чому пан Граціо міг зважитися на такий жахливий крок, фрау Дорн?

— Я не знаю…

— Скажіть, будь ласка, на останніх засіданнях вашої спостережної ради не було тривожних сигналів про близьке банкротство?

— Якби ці розмови й були, то я не відповіла б вам, інспекторе, бо підписала зобов’язання не розкривати таємниці концерну протягом десяти років після закінчення роботи…

— Я розумію вас, фрау Дорн… Коли ви розмовляли з паном Граціо перед його останнім телефонним дзвінком?..

— Це було… Мені здається, днів вісім тому… Він дзвонив з…

— Звідки?

— З Гаривасу…

— І що ж?

— Продиктував пам’ятку…

— Це секрет?

— Думаю, ні… Про подробиці я вам не говоритиму, але стосувалася ця пам’ятка — тільки для членів спостережної ради — енергопроекту для Гаривасу…

— В ній не було нічого тривожного? Пробачте, але я змушений поставити запитання саме так, фрау Дорн.

— Ні, — трохи подумавши, відповіла жінка. — Я сказала б…

— Що? — подався вперед Шор. — Що ви хотіли б сказати?

— Я сказала б, що тон пам’ятки був цілком… оптимістичний…

— Ви можете припустити, що штовхнуло пана Граціо на самогубство?

— У кожної людини є своя таємниця… Я вже сказала…

Шор відкинувся на спинку крісла, кинув під язик м’ятну таблетку, потягся і, натиснувши на одну з кнопок селектора, запитав:

— Як там з розшифровкою запису розмови? Готова?

— Так, — відповіли йому.

— Дуже добре. Почитайте мені, будь ласка…

— Але ж…

— Ні, вона не почує, я переведу розмову на трубку, читайте.

Він не дивився на жінку, він дививсь у вікно, де її відображення було чітким; і зразу ж помітив, як вона простягла руку до сумки й нервово закурила.

Шор сидів, немов закам’янілий, тільки розплющував і заплющував очі, іноді обличчя його перекошувала гримаса…

Через кілька довгих томливих хвилин він сказав:

— Спасибі, Папіньйон, молодець.

Поклавши трубку, Шор обернувся до фрау Дорн і посміхнувся, не розтуляючи рота.

— Ви все зрозуміли?

— Ні-і…

— Фрау Дорн, ви багато читаєте, у вас дома чудова бібліотека, в ній здебільшого детективна література, не треба брехати мені… Оскільки я не дуже вірю в самогубство вашого боса — кажу вам про це відверто, ви не маєте права передавати мої слова будь-кому, — мені довелося взяти під опіку й контроль усіх тих, хто був близький до Граціо… Від гріха… У ваших же, до речі, інтересах… Якщо Граціо справді вбили, то й вас шльопнуть, як муху… Ясно?! Про що ви говорили з тим чоловіком, який подзвонив вам у готель о дев’ятій і прийшов о десятій вечора? Я хочу, щоб ви це сказали на диктофон, бо інакше я спрямую записану моїм помічником розмову з цим чоловіком проти вас! Ви приховуєте правду від слідства! Отже, ви покриваєте тих, хто винен у загибелі Граціо! Ну, починайте!

— Я не знаю цього чоловіка… Я не знаю, я нічого не розумію, — жінка заплакала. — Тим більше, що вам уже все відомо…

— Повторюю, я не хочу вас ославити… Одне — ви самі розповіли мені все і зовсім інше, коли я викличу вас у суд як людину, котра приховує правду! Говоріть, фрау Дорн, можете говорити так, як вам зручно сказати, я маю право подати слідству запис, а можу й не подавати, просто передати ваші скориговані показання.

— Я не знаю цього чоловіка, — повторила жінка, — він подзвонив і сказав, що йому конче потрібно побачитися зі мною за дорученням пана Раффа…

— Хто це?

— Мій колишній шеф.

— Де він?

— Він віце-президент філіалу «Кемікл продакшнз» у Франкфурті.

— Далі…

— Рафф ніколи не став би турбувати мене марно… Значить, щось трапилося…

— Продовжуйте…

— Цей пан відрекомендувався його новим помічником; сказав, що звуть його містер Вакс… Говорив, що довкола загибелі пана Граціо починається скандал… Втягнуто темні сили… Одним словом, я не повинна давати ніяких свідчень, аби не накликати небезпеку на життя мами і моє…

— Далі.

— Це все.

Шор похитав головою.

— Будь ласка, детальніше, фрау Дорн.

— Я кажу — це все! — вигукнула жінка. — Ви можете звірити з вашим записом!

— Пам’ятаєте телефон Раффа?

— Триста сорок чотири тринадцять сімдесят.

Шор подивився в телефонній книжці код Франкфурта-на-Майні, набрав номер; відповіла секретарка, як завжди, співуче, завчено:

— «Кемікл продакшнз», добрий день, що я можу для вас зробити?

— З’єднати мене з паном Раффом.

— У пана Раффа зараз переговори, з ким я розмовляю?

— Інспектор кримінальної поліції Шор. Дзвоню в дуже невідкладній справі, пов’язаній із загибеллю Граціо.

— Скажіть, будь ласка, чи не зможете ви почекати біля апарата?

— Мені нічого іншого не лишається, як чекати біля апарата, — пробурчав Шор.

У трубці клацнуло, настала дзвінка, відчутна тиша.

Прикривши мембрану тонкою, дівочою долонькою, Шор спитав:

— Цей самий містер Вакс передав вам листа від Раффа?

— Візитну картку.

— Де вона?

Жінка відкрила сумочку, вийняла помаду, два аркушики паперу, пласку коробочку пудри, візитну картку, простягла її Шору.

Той узяв картку, гмикнув, показав жінці — на глянсовому папері не було жодної літери.

— Зрозуміли, чому ми за вами стежили? Це ж фокуси. Ткнули візитку, надруковану так, що шрифт сходить через п’ять — вісім годин…

В очах жінки з’явився переляк, і Шору стало жаль її.

«Скільки ж вас із такими ось крокодилячими сумочками сідало в моє крісло, — подумав він, — які ж ви всі були спочатку неприступні, як точно дотримувались того, чого вас навчили юристи, коханці, ворожки, сутенери, чоловіки, чорти, дияволи, а я знав, що мушу вирвати у вас зізнання, добитися правди, і я добивався її, але як же мені було жаль вас усіх, боже ти мій, якби хто знав, як мені було вас жаль…»

У трубці клацнуло.

— Тут Рафф. Слухаю вас, пане інспектор Шор.

— Насамперед хочу вас попередити, пане Рафф, що наша розмова записується на диктофон, так що ви можете відмовитись од бесіди зі мною.

— Все залежить від ваших запитань, пане інспектор Шор. У тому разі, якщо вони мене не влаштовуватимуть, я зв’яжу вас з моїми адвокатами, вони відповідатимуть вам.

— У мене поки що єдине запитання, пане Рафф: ви знаєте фрау Дорн?

— Звичайно! Вона була моєю секретаркою… Щось трапилось?

— На щастя, ні. Коли дозволите, друге запитання, пане Рафф: у зв’язку з чим ви послали містера Вакса вчора ввечері до фрау Дорн?

— Кого?

— Містера Вакса. Він подзвонив до фрау Дорн від вашого імені…

— Пане інспектор Шор, я не знаю людини з таким прізвищем.

— Спасибі за вичерпну відповідь, пане Рафф, і прошу вибачити, бувайте здорові…

Шор поклав трубку, кинув під язик ще одну м’ятну таблетку й сказав:

— Вас проведе мій працівник… Розплатитесь у своєму готелі, й зразу ж вилітайте додому… За вашою квартирою спостерігатимуть наші колеги, живіть спокійно, тільки перед тим, як ми попрощаємося, розкажіть мені все, що ви знаєте про останні дні Граціо… І передайте точно останню розмову з ним, фрау Дорн… Граціо розмовляв з вами сім хвилин — ні, ні, ні його, ні тим паче вас ми не підслухували, не було підстав, просто у рахунку на розмову з Франкфуртом записано сім хвилин… Я вимикаю диктофон і даю слово не посилатися на вашу інформацію, допитуючи тих людей, які так чи інакше входили в оточення покійного…

Після того як фрау Дорн відвезли, Шор запросив Папіньйона і, посміюючцсь, мовив:

— Ну, що я тобі казав? Вона змушена була клюнути на вудочку і клюнула. Запам’ятай, з розумною жінкою можна боротися тільки одним — твердою логікою. З нашої з тобою розмови вона зрозуміла, що нам відомо про вчорашнього візитера; ми вчасно з’ясували про її франкфуртські зв’язки, про маму і про бібліотеку детективів. Ерго: вона, як і всі, хто читав Флемінга, вважає, що в поліції грошей хоч греблю гати і ми записуємо всі розмови в готелях, бардаках і навіть у телефонних будках. Все інше — справа техніки; ненависні м’ятні таблетки, гримаса гніву й трохи підвищений голос… Але хтось міцно крутить усе це діло, Папіньйон… Такі візитки, — він кивнув на глянсовий аркушик паперу, — дрібні шахраї не роблять, це роблять, мій любий, таємні друкарні могутніх розвідувальних інституцій… Візьми на аналіз і запитай Інтерпол, чи не було зафіксовано подібних фокусів у мафіозі… І запроси на допити всіх тих, кого вона щойно згадала… Насамперед цю саму Марі Кровс, журналістку… А я спробую випросити у комісара Матена з десяток хороших сищиків, щоб вони простежили за тими, кого вона назвала… І ще одне… Вона говорила про якогось російського журналіста, з яким він домовився зустрітися… — Шор погортав записну книжку Граціо. — Ти розбереш його почерк? — Він підсунув книжку Папіньйону. — Лисо? Лиско? Дізнайся до вечора, хто він такий, о’кей?

О другій годині дня Папіньйон передав копію запису допиту фрау Дорн прудкому холодноокому Паулю Заборські, найдовіренішому контакту резидентури ЦРУ в Берні.

О третій годині Джон Хоф надіслав шифротелеграму Майклу Велшу.

Відповідь з Ленглі надійшла негайно: «Вживіть усіх заходів, аби Шора усунули від розслідування хоча б на найближчі п’ять днів. Доручіть Папіньйону зробити обшук на квартирі Лиска — несподівано для Шора — в той момент, коли одержите на те нашу вказівку. Майкл Велш».

23

З бюлетеня Прес-центру:

«Як стало відомо, група фінансистів Уолл-стріту подала інтерпеляцію до Верховного суду з вимогою — негайно заарештувати всі активи покійного Леопольдо Граціо, бо є таке припущення, що він покінчив самогубством через неминуче банкротство.

Оскільки Граціо останнім часом, як підтверджують чиновники банківських корпорацій, здійснив ряд досить ризикованих операцій, фінансував гігантські проекти в країнах, що розвиваються, підтримував прогресивний режим у Гаривасі, скуповував акції на біржах Гонконгу, Чікаго і Франкфурта, його становище різко похитнулося, він вибрав для себе найлегший шлях, щоб уникнути відповідальності.

У тому разі, коли рішення про арешт активів покійного Леопольдо Граціо набере законної сили, передбачається ревізія всіх його паперів.

Однак уже сьогодні активи Граціо перебувають під підозрою, і ціна на його акції катастрофічно падає; якщо день тому він був таємним банкротом, то сьогодні став банкротом явним. Якщо ж він не був банкротом, то його ним зробили самим фактом такої відкритої, широко рекламованої інтерпеляції».

24

Ретроспектива II (шість місяців тому, літо 83-го)

Заступник директора ЦРУ Майкл Велш мигцем глянув на великий годинник, що показував місцевий, вашінгтонський час; до зустрічі з Дігоном лишалося ще чотири години; вертоліт летить до Нью-Йорка сорок сім хвилин; часу вистачає, можна й потрібно прочитати останні зведення з прикордонних з Гаривасом держав; дуже цікаво працює резидент у Пат, зовсім ще молодий Юджін Пат; до розмови з Дігоном треба добре підготуватися.

О 14 годині 45 хвилин Пат повідомляв: «Майбутня конференція у Гавані змусила мене вжити ряд спішних заходів, особливо після того, коли я одержав інформацію, що офіційний представник нинішнього режиму в Гаривасі візьме участь у її роботі як спостерігач. У агента Сіднея, який працює на телебаченні, є матеріали, що компрометують полковника Мігеля Санчеса. Ці матеріали було передано мені ЮСІА[12], але вони не витримували ніякої критики через прямолінійність і недоказовість звинувачень, висунутих проти лідера. Я підключив до переробки матеріалів мого агента з газети «Ель Епока»; зараз «таємні зв’язки» полковника Санчеса з режимом Кастро здаються цілком правдоподібними; гарно прозвучить історія про те, як Санчес не захотів урятувати свого друга під час полювання на акул у затоці і його друг (професор Морієта) загинув у пащі хижака; є також свідчення дівчини, яка звинувачує полковника Санчеса в тому, що він намагався позбавити її невинності. Я запропонував тоді додати ще один епізод: агентура, яка працює в середовищі лівих профспілок, організувала матеріал про те, що якийсь Мітель Санчес з Гаривасу ще дев’ять років тому їздив у Прагу й Улан-Батор на кошти, про які не повідомив фінансово-контрольні органи; отже, ці кошти не що інше, як гроші КДБ чи ЦРУ, хоч я порадив допустити версію «кубинської чорної валюти». Післязавтра буде опубліковано заяву «Конфедерації демократичних громадян Пами», де вихвалятимуть майбутню конференцію, різкими словами «затаврують» американський імперіалізм і колоніалізм, що вживає всіх заходів, аби «придушити» прогресивні режими Латинської Америки; потім наша агентура надрукує повідомлення, що «Конфедерація демократичних громадян» — це запасна штаб-квартира компартії і саме звідси виходять усі накази про проведення страйків у Памі, які руйнують і без того послаблену економіку країни».

О 15 годині 05 хвилин Юджін Пат передав:

«Мій агент, котрий працює зараз у посольстві Гаривасу, на конспіративній зустрічі, яка щойно відбулася, повідомив: начальник генерального штабу полковник Діас, прибічник прем’єра Мігеля Санчеса, в напружених стосунках з міністром оборони майором Лопесом. Вважають, це сталося тому, що в новому кабінеті не всі вірять Лопесу, який дістав освіту у Вест-Пойнті, хоч міністр закордонних справ режиму полковника Санчеса, доктор Малунде, випускник Гарварда, стоїть, однак, на позиціях, близьких до крайніх лівих. Поки що Санчес зберігає видимість єдності кабінету, але я маю намір розпочати в місцевій пресі кампанію проти начальника генерального штабу Діаса, звинувативши його в таємних зв’язках з «американським імперіалізмом» і в змові проти полковника Санчеса, через побоювання, що «надмірний лібералізм гариваського лідера може кинути республіку у вир громадянської війни».

З’явилася можливість вийти на один з контактів майора Лопеса, пов’язаних з його операціями перекуповування на фіктивні імена плантацій какао-бобів, але контакт вимагає п’ятдесят тисяч доларів авансу, пояснюється це надзвичайно великим риском усієї операції. Він вважає, що викладена нам інформація дасть змогу провести конспіративну зустріч з майором Лопесом і встановити з ним ділові стосунки. Жду вказівок».

Майкл Велш відкинувся на спинку крісла, легко закинув ноги на край столу, смачно закурив і натиснув на кнопку селектора.

— Будь ласка, передайте у шифрувальний відділ, що я згоден з пропозицією Пата, ми перекажемо йому десять тисяч баків[13] — десять, а не п’ятдесят — сьогодні ж. Це перше. Тепер друге: я вилітаю через п’ятнадцять хвилин, повідомте в Нью-Йорк, у наше бюро. І третє: мене цікавлять імена всіх тих, хто був знайомий з міністром оборони Гаривасу майором Лопесом тоді, коли він учився у нас у Вест-Пойнті. Це все. Повернуся об одинадцятій. Коли виникне щось невідкладне, дзвоніть мені за місто, я ляжу спати пізно, лишилося багато незавершеної роботи.

О шостій годині вертоліт Майкла Велша приземлився на плоскому даху хмарочоса, де серед інших контор, банків, директоратів розмістився філіал акціонерного товариства «Гонконг — Лос-Анджелес трейд асошіейшн лімітед». Під цим «дахом» розташувався конспіративний центр ЦРУ, зорієнтований на роботу в країнах Центральної Америки та на островах Карібського басейну.

… Дігон заїхав у підземний гараж; там його машину поставили в автоліфт і підняли на сімдесят дев’ятий поверх; біля ліфта його зустрів Велш, спитав, як здоров’я, розповів новий анекдот про президента Рейгана; поремствував на нескінченні дурниці, які робить адміністрація «старого артиста», покартав державний департамент: зовсім заплутались, ніякого курсу, віддали право політичних рішень Білому дому, забули про уроки Джона Фостера Даллеса; о часи, о звичаї! Певна річ, Кремль стриже дивіденди з таких дурниць; ми самі намагаємося щось робити, але всі ці висилання з Європи російських дипломатів — за нашим поданням — навряд чи довго діятимуть, ні, настала пора кардинальних рішень, від слів треба переходити до реального діла, інакше ми втратимо те, що так важко дісталося…

— Правильно, — погодився Дігон, коли вони залишились наодинці у великому залі з голими стінами, куди були вмонтовані карти найважливіших регіонів Центральної Америки, вони починали світитися після легкого торкання до пульта, встановленого на письмовому столі, за яким умостився Майкл Велш, запросивши співрозмовника сісти біля нього в зручному, м’якому кріслі.

— Звідси вам буде краще знайомитися з нашими матеріалами, містер Дігон, — сказав Велш. — Я посадив вас у крісло директора, а він любить комфорт.

— Я згоден поступитися комфортом заради надійності, — відповів Дігон. — Якби ваш директор і наш президент керувалися таким постулатом, думаю, американці жили б спокійно й щасливо. Як у вас з часом, містер Велш?

— Я мушу повернутися до Вашінгтона не пізніше як о десятій тридцять, у Європі напружене становище, шифровки з наших резидентур надходять кожні три хвилини; хоч п’яту частину, але доводиться читати…

— Тоді я сформулюю предмет нашого інтересу дуже твердо…

— Яв курсі, містер Дігон.

— Ні, містер Велш, ви в курсі того, про що вас поінформували мої помічники… Я їм довіряю і люблю їх, але вони — це вони, а я — це я. Річ у тім, що Гаривас мене цікавить не тільки тому, що я не хочу, як і кожен патріот Штатів, повторення Куби чи Нікарагуа, а й тому, що я принципово занепокоєний діяльністю Леопольдо Граціо. Саме тому я й попросив моїх людей влаштувати нам зустріч.

— Але вони нічого не сказали мені про Леопольдо Граціо, — Велш здивовано знизав плечима й витяг свої «Лакі страйк». — Я зрозумів їх так, що об’єктом вашого інтересу є плантації бобів какао в Гаривасі, міра стабільності нинішнього режиму, загроза націоналізації чи соціалізації, персоналії, які можуть бути корисними для вашого підприємства… Я так зрозумів ваших колег.

Дігон усміхнувся.

— Я повторюю: вони — це вони, а я — це я… Певен, що телефонні розмови моєї корпорації фіксуються апаратом ФБР, звідки цілком можливий витік інформації, а втім, вона можлива, на жаль, і в моєму штабі… Саме тому головне я відкриваю вам. Одному. І нікому більше.

Велш натиснув на одну з кнопок пульта; пророкотів низький бас з двох динаміків, прикріплених десь під стелею:

— Центральний пункт інформації слухає.

— Мене цікавлять дані про Леопольдо Граціо, фінансиста.

— Центральний пункт інформації наполягає на тому, щоб ви назвали свій пароль. І номер посвідчення.

— Тридцять вісім — вісімдесят сім, номер картки дев’ять тисяч один, дріб кей даблью.

— Дякую, — пророкотів низький бас, і на стіні якраз навпроти крісла, де сидів Дігон, з’явилося зображення Леопольдо Граціо: високий, ледь розповнілий чоловік з білозубою усмішкою, в строгому чорному костюмі. — Приблизна вартість акцій, скуплених його фірмами за останні місяці, — рокотав далі бас ще на нижчому регістрі, — становить сто сімдесят мільйонів доларів; близький до концерну Бліка, володіє контрольним пакетом акцій у фірмі «Граціо корпорейшн», вартість яких дорівнює двомстам сорока мільйонам доларів; найбільшу активність його представників зафіксовано за останні місяці в Гаривасі, Бразілії та Еквадорі. Об’єкт інтересу в Бразілії — акції «Фольксвагена», в Еквадорі — гра на зниження акцій компанії ITT, у Гаривасі він поставив на какао-боби, скуповуючи акції «Фрут компані» на біржах Женеви, Гонконгу, Амстердама і Франкфурта. Двічі зустрічався з прем’єр-міністром Гаривасу полковником Мігелем Санчесом, запропонував позику — сто мільйонів доларів для реалізації проекту єдиної енергосистеми в країні після того, як какао-боби завоюють світовий ринок. Концерн Граціо виявляє серйозний інтерес до енергетичного бізнесу, володіє сімнадцятьома процентами акцій в «Електрисіте женераль» і сімома процентами «Електришегезельшафт ам Майн». У Граціо надійні зв’язки з керівниками профспілок працівників електростанцій Федеративної Республіки Німеччини, Бельгії, Данії та Іспанії, які, в свою чергу, постійно контактують з міністрами економіки відповідних держав. Отже, в тому разі, якщо Граціо розмістить позику в Гаривасі й уряд полковника Санчеса підпише з ним угоду, інтересам Сполучених Штатів може бути завдано певного збитку, бо ключові пости по зв’язках з економікою Гаривасу перейдуть до рук центристських, а то й соціалістичних (Іспанія, Франція) урядів Європи.

Рокітливий бас продовжував холодно інформувати:

— Оперативні дані про Леопольдо Граціо: дуже скромний на публічних виступах, розбещений в міру, до гомосексуалізму, групенсексу не причетний, має двоє коханок: Мадлен Роша в Парижі, рю… Тільзіт, сім, і Анжеліку Фор, Бад-Годесберг-Лісем, Ауф дем Колленхоф, два; за колишніми італійськими законами не мав права розірвати шлюб, виплачує дружині Анжеліці фон Варецькі, з якою не живе вже дванадцять років, сорок п’ять тисяч доларів на утримання, азартними іграми не захоплюється, затятий у досягненні мети, внутрішньо самотній, цінить ласку, до спроби підвести до нього нашого агента Муар поста-' вився з підозрою, в минулому підтримував ділові зв’язки з представниками марсельської й палермської мафії через якогось Гастона, гадають, що це Ян Гломба, який живе в Мюнхені; його ділерами нз біржі Цюріха є Хуан Бланко і Бенджамін Уфер, сам він ніколи в залі бірж не з’являється, під час кризових ситуацій, як правило, знаходиться на борту свого літака, звідти й підтримує зв’язок з ділерами; серед концернів США у зв’язках з ним зафіксовано групу Моргана, однак використати його в інтересах концерну не вдалося: можна вважати, що він належить до фінансистів «нової хвилі», які впевнені, що розумно розвивати зв’язки не тільки з представниками націоналістичних режимів, що виступають з критикою нашої політики, а й з соціалістичними країнами, бо це, як каже гамбурзька журналістка Марі Кровс, котра взяла інтерв’ю у Граціо, «угодно європейській тенденції, а її досить-таки умовно можна поділити на «західну» й «східну», та й то переважно в ідеологічній сфері; що ж до економіки, то Європа не може бути єдиним організмом…»

— Досить, — сказав Дігон, — це найважливіше. Що ви знаєте про його контакти з Кремлем?

Велш знову закурив, замість нього пророкотів низький бас:

— Зафіксовано факт переговорів фірми «Петролеум індастрі» з Зовнішньоторгбанком Росії про спільний проект; робота експертів триває, Граціо має одинадцять процентів акцій «Петролеум».

— Хай він тепер не слухає нас, — сказав Дігон Велшу, — подякуйте йому, і хай вимкнеться…

— Це автомат, — посміхнувся Велш, — робот, він не вміє реагувати на слово «дякую», гляди, ще вилає… Що стосується підслухування, то гарантувати нічого не можу, ми — в оперативному центрі, тут кожне слово фіксується, як у кабіні реактивного бомбардувальника…

— Добре, тоді скажіть мені під ваш поганий запис: довго ви збираєтеся терпіти цього полковника Санчеса? Якщо ні, то чи є у вас заміна і чи не загрожує моїм і вашим інтересам у прикордонних з Гаривасом країнах можливий розвиток ситуації, якби Леопольдо Граціо зумів зміцнити там свої позиції?

— Існує дев’ять варіантів, розроблених… — зарокотав був бас, але Велш швидко натиснув на кнопку, і на іншому екрані, вмонтованому в стіну, тривожно засвітилися два слова: «Но ансвер!» — «Не відповідати!»

— Ми маємо деякі міркування, містер Дігон, нас ще може не тривожити політика полковника Санчеса, хоч поки що немає реальних доказів його зв’язків з Кремлем чи з Кастро… Мабуть, ми зможемо допомогти вам інформацією, коли ви вирішите поставити на поміркованих елементів у Гаривасі… Насамперед я маю на увазі майора Лопеса, міністра оборони… Я солідарний з Карлом Марксом — тільки покладаючи надію на розв’язання економічних проблем, ми зможемо добитися бажаних нам політичних корективів…

— Про цього самого міністра Лопеса теж буде «Не відповідати!»? Чи, може, відомостями про цього хлопця ви поділитесь зі мною?

— Ми ним дуже дорожимо, містер Дігон, тому я згоден дати вам лише строго дозовану інформацію. Якщо ви зважитесь на прямий контакт з Лопесом і він піде на цей контакт, я відкрию вам те, що поки має бути таємницею Штатів.

— Дякую, містер Велш, я зворушений вашою щирістю і хотів би побачитися з вами після того, як обговорю свої плани з майором Лопесом, не заперечуєте?

— Мої колеги зацікавлені в цьому не менше, ніж ви, містер Дігон, хоч це й не зачіпає їхніх фінансових інтересів…

Дігон посміхнувся.

— А ви купуйте акції моєї дочірньої фірми «Континентл фуд індастрі», саме вона гратиме на зниження ціни на акції какао-бобів Гаривасу… Тоді ви — якщо все закінчиться успішно — на вкладений долар одержите не менше п’яти. Дякую, що знайшли для старого час…

25

14.10.83 (17 годин 04 хвилини)

Кореспондент провінціальної «Стар» Френк По прилетів у Шьоньоф о дев’ятій вечора, взяв таксі біля невеличкого аеропорту і попросив водія відвезти його до європейського Прес-центру.

Там він одразу пішов у бар, сподіваючись побачити когось із знайомих; у барі галасували, пили, сперечались, розповідали анекдоти; це були в основному європейці; тільки один американець — Френк упізнав його по картатому піджаку, вузеньких штанах і важких чорних черевиках (ніхто так не дотримується традицій в одязі та взутті, як американці, котрим за п’ятдесят) — сидів за стойкою і, швидко перегортаючи сторінки прес-бюлетенів, пив лимонний сік пташиними, невеличкими, жадібними ковтками.

Саме до нього він і підійшов.

— Я Френк По із «Стар», можна мені сісти біля вас?

— Я «сер Усе» з нізвідки, — відповів американець. — Тут не заведено питати дозволу, якщо вільно, сідайте та й годі…

— Мене пригнали сюди, бо колега з Гамбурга, здається, Марі Кровс, має якусь інформацію у справі мільйонера з Палермо, який порішив себе. Ви її не бачили?

— Бачив. Вона незабаром повернеться, кудись поїхала… Кидається в різні боки, хоче опублікувати свої викриття, воює проти нашого агресивного імперіалізму, а її, бідолашну, ніхто не друкує… Як це все смішно, — зітхнув «сер Усе», — суєта суєт і всяка суєта… Ось погляньте, — він підсунув Френку кілька сторінок, — я передав у бюлетень Прес-центру свою добірку найважливішої інформації про те, що потрясає світ сьогодні. Але й у нас тут, як і скрізь, у всьому й повсюди, суцільна тенденція… Ось почитайте моє повідомлення про те, що у нас винайдено препарат — тимолол, який зменшує робоче навантаження на серце й знижує смертність на сорок процентів. Адже підраховано, що цього року від інфаркту в нас з вами на батьківщині помре мільйон чоловік. Мільйон, розумієте? Не померли, а помруть… Спокійно пишуть, байдуже… Так от, про тимолол не надрукували, «ще не перевірено до кінця»… Добре… Дав інше: токійський професор Касуга довів, що жінка того чоловіка, котрий, як і я, приміром, смалить шістдесят сигарет на день, «пасивно викурює» півпачки за добу… Мені сказали: «Ну то й що? Ви хочете зовсім перелякати стенографісток? Вони й так тікають, як щури з потопаючого корабля, бо ми спимо з ними безплатно, примушуємо працювати ночами без понаднормової оплати і легко передаємо один одному, коли вони нам набридають, називаючи цей акт «списанням в національне господарство». Добре, я просив надрукувати повідомлення про роботу голландців, які доказали, що ми стоїмо перед катастрофою: хімічні добрива вбивають черв'яків у грунті, а це означає умертвіння структури орної й лугової землі. Мені відповіли, що від цієї інформації тхне, вона має неестетичний відтінок. Тоді я приніс повідомлення з Маніли про те, що філіппінська армія виготовляє вибухівку для бомб з кокосових горіхів. З мене посміялись — не може того бути. Добре, нас, янкі, просто так не скрутиш. Я їм підсунув інформацію про те, що акули не хворіють на рак, та й іншими серйозними інфекційними захворюваннями, а вчені зараз б’ються над тим, як виявити речовини, котрі стимулюють їхню імунну систему, а ще краще виділити їх для врятування роду людського від раку. Мені відповіли: нема чого прославляти акулу в пресі… І знаєте, що надрукували?

Френк По, який мов заворожений слухав «сера Усе», похитав головою.

— Не можу збагнути…

— Зачитую, — «сер Усе» факірським жестом відмахнув три сторінки бюлетеня. — Британська фірма «Строуб айдент» сконструювала портативний маяк для подачі сигналу нещастя. Довжина — двісті міліметрів, маса — двісті п’ятдесят грамів, вартість — шістдесят доларів… Нічого, га? Кожен тоне поодинці, вік роз’єднаності, ера тенденції й краху людського духу… А бідолашна Марі носиться з ідеєю добра, ізоляції наших фінансових китів і врятування вродливого полковника Санчеса, останнього ідеаліста іспаномовної Америки…

— Пробачте, а як вас усе-таки звуть? — спитав Френк.

— Мене звуть «сер Усе», я ж вам відрекомендувався, — роздратовано відповів американець. — Чи у вас дірява пам’ять, як у всіх молодих людей? Коли я повірю вам, тоді розповім, чому в мене таке дивне ім’я… У мене немає підстав вам вірити, бо я тверезий, а пити почну через тиждень, коли закінчу роботу, заплановану на цей місяць.

… Марі прийшла в бар близько одинадцятої; розгублена, з яскравим рум’янцем на гострих вилицях.

— Я Френк По із «Стар», міс Кровс… Як і ви, я ненавиджу наших старих мумій, готую матеріал про ситуацію в Гаривасі, а в Парижі мені сказали — я там акредитований, хоч працюю по всій Західній Європі, — у вас є якісь нові дані з проблематики, що мене цікавить…

Марі відповіла не зразу, а лише після того, як уважно подивилася на По.

— Яка проблематика вас цікавить? Я, признатися, досі не читала ваших кореспонденцій.

— Мене цікавить те саме, що й вас: загадковий клубок «Граціо — Гаривас — Санчес», майбутнє цієї нещасної республіки, таємниця палермського мільйонера…

— Можете гарантувати, що інформація, котра в мене є, з’явиться у вашій газеті?

— Я не редактор і не власник контрольного пакета акцій, міс Кровс…. Я представляю нашу провінціальну пресу, ви знаєте, які консервативні наші люди в глухій провінції…

Марі посміхнулась.

— Гадаю, не більше, ніж інші… Мені, до речі, дуже подобаються провінціальні америкашки, в них ще багато лишилося від минулого століття.

Френк гірко зітхнув.

— Ви дуже добре сказали «америкашки»… Ви не знаєте, що таке американське минуле століття… Це ж рабство, міс Кровс… Я не чистий американець, ми вихідці з Європи, батько завжди згадує справжню батьківщину з тугою і ніжністю. На жаль, я не можу гарантувати опублікування ваших матеріалів… Але я обіцяю мовчати, тільки підкажіть, в якому напрямку і в кого шукати мені.

— Знову ж таки можете гарантувати, що самі надрукуєте те, що я вам відкрию? Я згодна віддати вам усе, тільки надрукуйте…

— Це було б безчесно, коли б я сказав, що гарантую… Ні, не гарантую…

— Мені прикро за Америку… За Північну Америку, — швидко виправилась Марі, і Френк одразу ж зрозумів, що в неї багато друзів на Південноамериканському континенті, там не люблять, коли про Штати кажуть «Америка». — Чому Білий дім так не терпить усього, що не вкладається у схему, створену в пору доктрини Монро, великого північноамериканського ізоляціонізму?! Це ж китайська стіна двадцятого століття, містер По… Візьміть добірки ваших газет по Гаривасу, колонки коментаторів, послухайте радіо, подивіться телебачення… Нагнітають психоз, це зрозуміло необізнаній з цим людині, не те що нам з вами, цинікам, котрі добре знають, як усе це робиться… Чому? Все просто: візьміть таблиці зовнішньоторгового балансу Гаривасу за останні сім місяців… Уряд взяв у свої руки те, що раніше було безконтрольною монополією Дігона, Рокфеллера, Моргана. Особливо Дігона… Ну, а потім попросіть редакцію фінансувати ваш політ у Гаривас — я допоможу вам одержати інтерв’ю у Санчеса.

— Це він вам дав інтерв’ю, і я в захопленні від його відвертості, хоч ви дещо не договорюєте… Ви красива, зрозуміло, чому він погодився дати вам інтерв’ю… Мені він покаже дулю…

Френк сказав це так жалісливо, що Марі всміхнулася, поклавши свою м’яку долоню на його руку.

— Послухайте, перш ніж летіти у Гаривас — Санчес вас прийме, я обіцяю, — спробуйте в Парижі зустрітися з професором Верньє, він знає латиноамериканський вузол, як ніхто інший… Тільки не посилайтесь на мене… Якщо ви згадаєте моє ім’я, він навряд чи розмовлятиме з вами…

— Як Верньє ставиться до американців?

— А як він має до них ставитись? — здивувалась Марі.

— В Європі нас не люблять… Ракети, нейтронна бомба та й інші справи…

— Ні… Верньє — культурна людина, в нього багато друзів у Штатах, він не страждає неповноцінністю західноєвропейського шовінізму… Якщо ви його розбурхаєте, вам буде над чим подумати… Якраз він не вимагатиме гарантій, щоб ви надрукували те, що він вам скаже… Це людина щедра, і в даному випадку в нього немає такого інтересу, який є в мене.

Френк По стримався, щоб не запитати, який же інтерес у міс Кровс, підвівся і попрямував до бару замовити каву.

Марі крикнула вслід:

— Не подумайте мене частувати, я плачу за все сама…

Вночі, повертаючись у порожньому кур’єрському поїзді до Парижа, Френк По притулився до вікна, але заснути не міг, із щемливою тугою згадував Марі, думаючи про те, якою щасливою буде людина, котру покохає ця зеленоока, золотоволоса жінка з яскравим, хворобливим рум’янцем на гострих вилицях і такою ласкавою, м’якою, теплою долонею…

26

Ретроспектива III (п’ять місяців тому, літо 83-го)

«Директорові Центрального розвідувального управління

Підлягає розшифровці в апараті директора

Доповідати особисто директорові

Цілком таємно

Агент «Жозеф» передав учора документацію про те, що на біржах Лондона, Антверпена, Женеви й Гонконгу протягом найближчих місяців можливий бум, пов’язаний з атакою на ціни бобів какао, це треба розцінювати як удар І по режиму лідера Гаривасу полковника Санчеса.

І За не підтвердженими ще відомостями, які одержав І Жозеф від його контакту в Цюріху Андре, за майбутньою акцією відчуваються інтереси концерну Дігона. Однак Андре припускає, що не один лише Дігон зацікавлений в усуненні Санчеса для того, щоб під час хаосу, котрий наступить після цього, зміцнити свої позиції у Гаривасі. В зв’язку з наступними подіями тричі було згадано ім’я Майкла Велша.

Ульріх».

Після того як шифрувальник доповів директорові цю телеграму суперагента ЦРУ, людини, що керувала службою телефонного і радіопрослухування контррозвідки однієї із західноєвропейських країн, в надійності інформації агента сумніватися не доводилось, директор викликав свого першого заступника Майкла Велша, почастував його кавою, попросив розповісти про останні новини в Азії та Центральній Америці, вислухав стриману відповідь про те, що ніяких особливо секретних подій найближчим часом там, за його відомостями, не передбачається, поділився інформацією, котра щойно надійшла з Каїра, про можливі перестановки в єгипетському кабінеті (слід заздалегідь підготуватися до цього), спитав — між іншим, дуже легко, — чи немає відомостей з провідних бірж, які могли б стати об’єктом уваги перед завтрашньою розмовою з президентом, почув у відповідь, що ніяких тривожних симптомів агентура не зареєструвала, потім перевів розмову на ситуацію в Албанії і на закінчення з усмішкою попросив Велша розповісти, що нового на тенісних змаганнях у Лондоні. «Я останні три дні не читав газет, тріщить голова, мабуть, ляжу в госпіталь на обстеження й профілактику, так що, Майкл, вам доведеться пересісти на тиждень у мій кабінет і взяти на себе й мою — не дуже в порівнянні з вашою велику — частину роботи… За вашою вельми досвідченою спиною я почуваю себе чудово, завжди вдячний вам за те, що ви ведете всю поточну, таку виснажливу роботу з властивим вам блиском і професорською розсудливістю; виручайте і цього разу, мій друже…»

Попрощавшись з Велшем, директор попросив помічника негайно зашифрувати запит Ульріху про те, які — приблизно — ціни будуть на акції бобів какао під час кризової ситуації в Гаривасі, хто дістане профіт, якщо обставини розвиватимуться так, як того хочеться зацікавленому концерну (чи концернам), які вразливі точки в можливій на біржі комбінації і хто візьме надприбуток, коли раптом ситуація розвиватиметься не в запланованому напрямку.

Він не виїжджав з офісу, поки від Ульріха не надійшла відповідь, де було названо оптимальні ціни і дано, — правда, досить гіпотетично — аналіз тих кроків конкурент тів Дігона, які можуть завдати йому поразки на біржах і принести величезні прибутки тим, хто в останній момент поставить на акції інших концернів та банків.

Після цього директор поїхав на побачення із спеціальним помічником президента, показав йому розшифровані телеграми і протягом двох годин розробляв план майбутніх заходів у зв’язку з щойно розкритою обставиною; вона полягала в тому, що Майкл Велш здійснював такі зовнішньополітичні кроки, котрих він не мав права здійснювати без санкції Білого дому, в крайньому разі — директора.

Через двадцять хвилин після від’їзду директора помічник президента запросив до себе давнього друга Роберта Кара, провідного спеціаліста біржових операцій, познайомив його з повідомленнями, залишеними шефом ЦРУ, і попросив, дотримуючись абсолютної конспірації, продумати можливі ходи, які дадуть змогу поставити на такі акції, що принесуть максимальний прибуток тим, хто вирішить пограти, вклавши свої гроші в цю ризиковану комбінацію.

Через сорок хвилин після того, як помічник президента попрощався зі своїм другом, до нього приїхав директор ФБР.

Повернувшись до себе пізно ввечері, директор ФБР запросив двох найдовіреніших співробітників і доручив їм протягом сьогоднішньої ночі розробити план операції, головна мета якої — організувати тотальне спостереження за Майклом Велшем.

27

14.10.83 (17 годин 05 хвилин)

— Пан Хуан Мануель Марія Хайме Антоніо Бланко? — спитав Шор чемно.

— Де Бланко, з вашого дозволу, — уточнив високий млявий чоловік, — я дворянин, інспекторе.

— З вашого дозволу, пане інспектор. Я єврей, пане де Бланко, я теж люблю точність, хоча й не можу — через факт свого народження — бути дворянином.

Бланко презирливо посміхнувся.

— А Ротшільд? Адже він барон?

— Він фінансист, пане де Бланко, — відповів Шор цілком дружелюбно, — отже, він позанаціональний.

— Однак його вважають головним покровителем Ізраїлю.

— Ізраїль — це ще не всі євреї, пане де Бланко. Ейнштейн, Пастернак і Ремарк не були громадянами цієї держави… До речі, барон Ротшільд так само активно підтримував режим Саудівської Аравії, де особливо сильні антиізраїльські настрої… Але ми відійшли від теми нашої розмови… Я запросив вас як свідка у справі загибелі Леопольдо Граціо. Мені конче потрібно поставити вам ряд запитань, пане де Бланко.

— Я до ваших послуг, інс… пане інспектор.

— Хочу попередити: наша розмова записується на плівку. Якщо ви маєте намір запросити адвоката, я згоден призначити вам інший час, але не пізніше чотирнадцятої години завтра.

— Все залежатиме від ваших запитань, пане інспектор.

Шор кивнув.

— Моє перше запитання: коли і на якому бізнесі почалося ваше співробітництво з містером Граціо?

— А чому ви називаєте покійного «містер»? Він материковий європеєць, точніше, італієць, отже, його слід називати «синьйор».

— Справедливе зауваження, пане де Бланко, але його бізнес мало поширювався на Італію, а більше на Американський континент… До речі, ви були першим, хто проводив зондаж серед членів кабінету Санчеса про енергопроект?

— На це вам відповість юрист нашої корпорації, пане інспектор… Стосовно дати, коли почалося моє співробітництво з Граціо, то це, дай боже пам’ять, почалося року сімдесят п’ятого… Так, саме так…

— Тобто після смерті іспанського диктатора?

— Я не говорив би так про генералісимуса Франсіско Франко. Він не був диктатором, принаймні в останні роки свого правління… Ми, люди бізнесу, через дружину Франко, віддавши їй акції найбільших магазинів «Корт інглез», змогли ввести його в наше середовище. А нам не потрібна диктатура, принаймні, поки не виникла кризова ситуація, яка може викликати бунт черні.

— З такою точкою зору можна дискутувати, але ви заклопотані справами, пане де Бланко, і я не маю права зловживати вашим часом. Однак ви мусите погодитись, що ваше співробітництво з синьйором Граціо почалося в перші дні детанта, чи не так?

— Ви хочете сказати, що я лівий бізнесмен? — посміхнувся де Бланко. — Ні, я монархіст, тобто живу у світі реальностей. Мій брат працює у сфері бізнесу з Америкою, я — зі Сходом, дядя підтримує контакти на Європейському континенті; нормальна життєдіяльність планети неможлива без і поза надійними контактами з російським колосом, краще солом’яна згода, як золота звада.

— У Граціо був хороший бізнес у комуністичному світі?

— Про це ви запитаєте у мого юриста, пане інспектор.

— Добре, я підійду до справи, яка мене цікавить, з іншого боку… Леопольдо Граціо ніхто ніколи не погрожував? А найбільше після того, як він налагодив широкі контакти з комуністичними режимами і країнами, що розвиваються?

Бланко попросив дозволу закурити, вийняв дуже дорогі сигарети «Ротман» (без фільтра, густо-солодкі), прикурив від масивного золотого «Дюпона», а потім уже відповів:

— Мені такі факти невідомі, пане інспектор.

— А вам, особливо за останній час, ніхто не погрожував?

— Навіть якби це було, я не сказав би вам, пане інспектор, це не за правилами.

— Пане де Бланко, — повільно, карбуючи слова, мовив Шор, — я теж дію не за правилами, попереджаючи вас, що ваше життя в небезпеці. Маючи дані прослухування ваших телефонних розмов, я прийшов до такого висновку: чи будете ви відверто розмовляти зі мною, чи не зробите цього, чи поділитесь своїми міркуваннями щодо вбивства Граціо, чи, як вас просять, наполягатимете на версії його самогубства, небезпека вам загрожує повсякчасно. І це пов’язано, мені здається, з долею енергопроекту для Гаривасу. Це все, пане де Бланко, я більше вас не затримую.

Обличчя Бланко враз взялося зморшками; Шора здивувала отака зміна: щойно перед ним сидів вилощений моложавий красень — і раптом стало видно, скільки зусиль витрачає цей старик, аби триматися на людях; безупинна боротьба з літами!

— Я можу цю вашу заяву, пане інспектор, повторити представникам преси?

— Ви не наважитесь, пане де Бланко, ви ніколи не наважитесь зробити це, бо ви розумієте, у якому складному становищі перебуваєте. Ваша правда, поліція корумпована. Мегре — видумка доброго і талановитого Сіменона, це так, ми працюємо гірше, ніж злочинці, та все ж ми ще вміємо оберігати ключових свідків. А ви саме такий свідок.

— Пане інспектор Шор, ви були дуже люб’язні, даючи мені пораду вибрати правильну лінію поведінки, дякую вам щиро. Але дозвольте й мені порадити вам: знайте, на кого можна замахуватись, а на кого ризиковано. Не думайте, що вашому життю не загрожуватиме небезпека, якщо ви й надалі шукатимете правди.

— Вас уповноважили сказати мені це? Чи це ваша власна ініціатива, з добрих до мене почуттів, пане де Бланко?

— Мені імпонує ваша манера поведінки, пане інспектор. Ви дуже смілива людина, але ви ще більше беззахисні, ніж я.

Де Бланко підвівся, сухо кивнув і пішов з кабінету.

Шор зупинив його:

— Пане де Бланко, до вашого відома: чоловік, який назвав себе Роберто, так, так, той самий, що радив вам не втручатися в цю справу, прилетів сюди з Палермо, він, здається мені, з родини Дона Валлоне, з їхньої групи впливу. Ви про це знаєте?

— Ні, я про це не знав.

— Можете використати мою інформацію у ваших цілях, пане де Бланко, фрау Дорн чудово володіє італійською, вона допоможе вам в конфіденціальній розмові з Доном Валлоне, якщо ви на неї зважитесь.

28

14.10.83 (17 годин 27 хвилин)

Радник посольства з питань культури був, як завжди, дружелюбний.

— Містер Степанов, я думаю, що відповідь із столиці надійде з години на годину, у вас немає ніяких підстав непокоїтись, можете купувати квиток, сподіваюсь, ви корисно проведете час у Шьоньофі, погодьтесь, я й так порушив усі норми, адже громадянам вашого блоку потрібно чекати відповіді з міністерства закордонних справ два тижні, а я взяв на себе сміливість, і мені приємно було зробити це для вас…

Степанов відчував утому, коли йому доводилось ходити в консульства, заповнювати три анкети, бігти в універмаг, щоб сфотографуватися в кольоровому автоматі; він майже ніколи не пов’язував краватки, дипломати — люди чемні, зауважень не робили, але кректали, обрізуючи маленькі портретики, про щось перемовляючись між собою з явним незадоволенням; він уже звик до того, що йому доводилось платити за телеграми, які надсилали консульські працівники в міністерства, мотивуючи це необхідністю прискорити видачу візи; звик до того, що треба було шукати серед знайомих тих, хто знав когось у посольстві, дзвонити, пояснювати мету поїздки, просити підштовхнути, замовити за нього слово; відтоді, як він почав багато подорожувати, все це стало побутом, але таким, до якого звикнути не дано — і принизливо, і по нервах б’є.

Поклавши трубку, він чомусь згадав виїзний секретаріат російської письменницької Спілки, коли один з правдолюбців напав з трибуни — це було у Волгограді — на тих керівників господарства, хто в своїй практиці користується «бридким нашим правилом»: «Хочеш жити — вмій крутитись». А потім письменників запросили в чудовий радгосп між Волгою і Доном. Директор водив гостей по садибі; всі захоплено дивилися на гарні будинки, вкриті цинковим залізом («Товар фондовий, — посміюючись, дивувався директор, — як потрапив до нас, невідомо; в конституції записано «можна», а бюрократи вважають за краще «не можна»: у нас прибуток добрячий, хотіли відкрити музичну школу, домовилися з пенсіонерами, педагогами з міста, ті погодилися приїхати, звернувся вище — «не можна»; хотіли відкрити клініку, знайшли пенсіонерів-лікарів, на загальних зборах вирішили побудувати їм квартирку при новій лікарні, поїхали в місто — «не можна»!).

А потім директор привів письменників у величезний транспортний парк, відрекомендував гостям невеличкого голубоокого, надзвичайно прудкого чоловіка, глянув на нього з любов’ю і сказав: «Це наш транспортний геній. Якби не він, усі плани завалили б. Справжній талант, живе за чудовим принципом «час — гроші», або ж по-нашому: «Хочеш жити — вмій крутитись».

Правдолюбець, прихильник статечності, ворог спритності, ніяково посміхався, знизуючи плечима: «І сюди проникла зараза».

… Степанов навчився «крутитись», коли подорожував по світу; вперше він зіткнувся з таким фактом, коли йому треба було потрапити на антифашистський з’їзд письменників у Латинській Америці, а летіти туди можна було лоз тільки через Париж, на «Ер Франс». Французи зволікали з візою; тоді він купив квиток, сів на літак і в аеропорту Орлі одержав без будь-яких зусиль (економіка диктує закони політиці, «Ер Франс» потрібні перевозки, компанію не цікавить партійна приналежність того, хто платить гроші за квиток, компанію цікавить профіт, інакше буде страйк, нестабільність, криза) транзитну візу на сімдесят дві години, бо пасажир повинен мати гарантовану можливість зстикувати свої рейси. Але літака в Буенос-Айрес не було, точніше всі місця продано, і Степанов подався в міський поліцейський комісаріат, заповнив неодмінні анкети, подав три фотокартки і дістав право на проживання. Він міг тепер пробути тут місяць; але вилетів через п’ять днів, як тільки підійшла черга на рейс…

Сьогодні він теж крутився досить довго, поки нарешті не вийшов на Жюля Верньє, професора економіки, який займався проблемою банків; знав, як кажуть, усе про всіх фінансистів; просто так до нього подзвонити не можна було; на Заході люди дуже підозріло, а часом зі страхом ставляться до тих, хто прилетів з Москви, потрібний гарант, особисті зв’язки, хай їм грець, а втім, нічого бурчати на самого себе і на весь світ, ми ж домовились: «Хочеш жити — вмій крутитись…»

На відміну од Москви, тут, як правило, зустрічі з іноземцями призначали не вдома, а на службі чи в кафе, за склянкою мінеральної води, це в тому разі, звичайно, якщо співрозмовник не був фірмачем, який угощає обідом, але при цьому бере в офіціанта рахунок, котрий оплачує йому компанія; кожен перспективний контакт, вартий того, щоб поставити пляшку вина, шматок м’яса і салат, в майбутньому може окупитися сторицею.

… Жюль Верньє був невеличким лисим товстуном, з виснажливою задишкою; по-англійськи він розмовляв з жахливим, явно не французьким акцентом і так правильно, що Степанов тільки дивувався з такого роз’єднання фонетики й морфології.

— Містер Степанов, мені пояснили предмет вашого інтересу. Ви знайшли одну з найцікавіших тем світової літератури; якщо ви зможете зрозуміти причинність зв’язків, історію й майбутнє, поєднання золота з політикою, ви напишете чудову книгу.

Він витяг дешеву сигару, відкусив кінчик, сплюнув, поморщився; Степанов звернув увагу на зуби професора, вони були темно-жовті, як у старого-престарого коня; відсьорбнув мінеральної води й ствердно запитав:

— Ви вже вечеряли?

— Так. А ви?

— Я не вечеряю. Інакше пузо лопне, я товстію не щоднини, а щогодини, хоч і намагаюся їсти якнайменше.

— Французи — страшенні антикитайці, — усміхнувся Степанов. — Ті пропонують вечерю віддати ворогові, а ви самі їсте на ніч…

— Тварини сплять після їжі, чому ж не наслідувати природу? — Професор знизав круглими плечима і важко, з хрипом закашлявся, затягшись сухим сигарним димом. — Ви віддаєте перевагу телевізійному шоу «Запитуйте — постараємося відповісти»?

— Спочатку введіть, будь ласка, в суть проблеми.

— Прошу… Отже, що таке біржа? Коли задуману? Ким? Чому? Початок поклали в Ліоні. Потім голландці навчилися вирощувати такі тюльпани, яких не знав світ. Красою треба дорожити — тобто продавати по найвищій ставці. І ось у Амстердамі, здається, тисяча шістсот сорокового року з’явилася біржа тюльпанів, так, так, саме так. Її створення було продиктоване чисто людською потребою в гарантії, бодай сугубо відносній, але все-таки гарантії, без якої немислимий економічний розвиток суспільства. Я, Пітер ван дер Гроот, чи Матільда Нілестроль, або ж чорт з дияволом, вирощую тюльпани, я маю бути певен, що моя праця не пропаде марно, я мушу знати, що продам свої тюльпани по заздалегідь зафіксованій ціні і ціна ця, хоч би там що сталося, не впаде до того моменту, коли мої тюльпани виростуть. Скільки б тюльпанів не виростив мій сусід, я впевнений, що договір, укладений на біржі, гарантує хліб і дах мені й моїй родині. Отже, за первісним задумом, біржа була місцем угоди не на вироблений товар, а на зобов’язання виробити товар. І ту біржу я вважав і вважаю розумним інструментом господарювання… Але біржа в Голландії склалася не зразу, це не було винаходом генія від економіки, це був пошук тяжкий і ризикований, бо протягом тридцяти років спекулянти роздували ціни до тисячі процентів за одну цибулину; тюльпани приводили країну на грань бунту, економічного краху, громадянської війни… А втім, ні тоді, ні зараз у Нідерландах немає громадян, там були і є піддані… Однак у Голландії уже в ті часи Існував перший у світі банк векселів, було пущено в обіг перші акції Нідерландської ост-індської компанії, тобто там були економічні передумови, аби упорядкувати хаос торгу… Смисл акцій цієї компанії полягав у тому, щоб виробничники й спекулянти не підтримували підвищення цін, не залежали від шахраїв; заздалегідь визначалася тверда ціна, я ж кажу, починалося все на благо прогресу. Якщо хочете, тюльпанова біржа була певним плануючим органом на товар — наперед, на певний період… Я також вважаю розумними Чікагську і Нью-Йоркську біржі, створені в середині минулого століття, це були цілеспрямовані біржі — зерно й худоба… Але тут уже смисл полягав не в гарантії ціни, а в логіці ціноутворення. Звідси ціна на хліб та на м’ясо нав’язувалась світові; знаєте, американський менталітет — пристрасть до пріоритету, бажання домінувати скрізь і в усьому… А втім, тоді ціни складати було легше, на землі жив лише один мільярд людей, а тепер кожні п’ять днів народжується більше мільйона. До речі, за останні півстоліття людство дістало такий обсяг знань, який воно здобуло за минулу тисячу років. Але це так, помітки на полях, нота бене… Справа в тім, до чого ми прийшли зараз. У чому смисл сьогоднішньої біржі? її сучасний смисл жахливий, бо це продаж паперів… Запам’ятайте, будь ласка, ходовий термін теперішньої біржі «комодіті»… Знаєте, що це таке?

— Серія товарів? — спитав Степанов.

Верньє відпив ковток води, очі його стали колючими.

— Мені сказали, що ви абсолютний профан у біржових справах… Мабуть, дещо ви все-таки знаєте, коли вам знайоме поняття «комодіті»… Може, й про тюльпанову біржу знали раніше?

Степанов легко збрехав:

— А ось про це я почув уперше.

— Так от, тепер біржі продають «комодіті», це благословенна біржою спекуляція, гірше, ніж. спекуляція, це смертельний покер — або мільйон, або куля, яку треба пустити собі в лоб, якщо програв ставку. У вісімдесятому році нинішнього століття товарного золота, котре можна було купити й продати, налічувалося приблизно тисяча шістсот тонн, а на біржах Лондона, Штатів і в Цюріху «комодіті» на золото було куплено на вісімдесят тисяч тонн, можете собі уявити?! Таким чином, біржа тепер стала місцем, де відбувається купівля і продаж паперів, тобто неіснуючого! Коли раніше вирощувач тюльпанів страхував свій труд у серйозних торговців, то зараз між садівником і тим, хто фінансує виробництво, стоять від двадцяти до сорока посередників, тобто поки товар іде від виробника до споживача, ціна на нього підскакує від двадцяти до сорока процентів — залежно від кількості спекулянтів-причеп, що грають на біржі… Для вас це нове?

— Трохи чув, але ваша концепція для мене нова. Спасибі, містер Верньє… Я хотів попросити вас пояснити мені значення ряду термінів, ходових на біржі… І не просто пояснити їхню суть, а й проілюструвати, коли можна, як біржа пов’язана з політикою…

— Та це ж зрозуміло! Кожен із сорока посередників має зв’язки! Не можна жити без зв’язків у світі бізнесу, а особливо біржі… А зв’язок — це ланцюг, що замикається на тій людині, котра — корисно чи по-дружньому, але виходячи з міркувань кар’єрних — може впливати на політичні рішення… Археолог Шліман, який відкрив Трою, деякий час жив у Санкт-Петербурзі, грав на біржі й купався в розкошах, бо мав дуже широкі зв’язки в урядових колах, підказуючи ті чи інші ходи міністрам; проекція на минуле в політиці ціниться — набагато вище, ніж вправи футурологів… Політики бояться нового, їм зручніше жити за британським принципом аналогів…

— Що означає біржовий термін «рулетка»?

— Це гангстеризм, гра на риск, це несерйозно…

Степанов не стримався:

— Містер Верньє, у вас дуже дивна англійська — правильна, тільки акцент явно не французький…

— Німецький, містер Степанов, німецький, я німець, Верньє — мій псевдонім, насправді я Піке, ковбасник, і платить мені гроші Аксель Шпрінгер… Ні, ні, я не поділяю його переконань, просто він платить так добре, що в мене лишається час написати дому кілька оглядів і на свої книжки…

— Чому ви живете в Парижі?

— Но комент, — відрізав Верньє, — як кажуть американські президенти, цього питання я не коментую…

— Огляди Верньє ми читаємо, — зауважив Степанов, — вони розумні…

Верньє посміхнувся.

— Давайте ваші запитання, відповім з радістю… Між іншим, ви знаєте, що вашого Распутіна охороняли дві служби: таємна поліція звичайно, а ще краще — приватні детективи банків. Ті оберігали його як зіницю ока, він же впливав на політиків… Назрівав путч… Механіка змови прочитується абсолютно…

— А біржа може бути причетною до змови?

— Безпосередньо… Тільки, звісна річ, не так, як пишуть комуністичні пропагандисти.

— А як вони пишуть? — спитав Степанов. — Мені не доводилось читати книжок комуністичних пропагандистів про біржу…

Верньє крякнув.

— Ви хороший співрозмовник, і мені приємно розповідати вам, бо людство втратило вміння з інтересом слухати, суцільні вулкани, всі самовиражаються, а за душею анічогісінько немає, виригають зім’яту вату… Ви спитали про зв’язок біржі з політикою… Доведу на прикладах… Тільки все-таки вип’ємо кави, га?

— І трохи «пастис». Я вгощаю.

— Ви мій гість.

— Ми з вами обидва гості Парижа, та я вже одержав гонорар за книжку, а ви поки ще ні.

— Мені казали, що росіяни ображаються, коли їм пропонують стіл по німецькому рахунку: кожний платить за себе…

— Не те що ображаються… Не дуже це розуміють…

— Ну, добре, платіть, згоден. І слухайте, що я вам розповідатиму… Отже, я ділер…

— Що таке «ділер»?

— Крупний біржовий ділок з хорошими зв’язками… Припустимо, хазяїн однієї з найбільших корпорацій, який засідає в спостережній раді свого концерну разом з братом віце-президента чи племінником державного секретаря, або ж з чоловіком особистої стенографістки прем’єр-міністра, повідомляє ділеру, що йому точно відомо: через три місяці два дні і вісім годин в якійсь африканській республіці, багатій на срібло, буде скинуто уряд і замість президента «ікс» сяде новий президент, «містер ігрек», котрий пообіцяв у подяку за те, що я президент корпорації, і мої контакти в тому чи іншому уряді, приведемо його до влади, продавати мені срібло чи олово, чи банани, якими багата його країна, по ціні, вигідній моєму концернові. Ясно?

— Поки що ясно.

— Чудово. Тільки уважно стежте за логікою розвитку моєї думки… Діставши гарантії сильних світу цього, що через три місяці два дні і вісім годин до влади прийде «ігрек», фінансист викликає свого брокера — на кожного з них в картотеці розвідок світу й концернів є найдокладніше досьє — і пропонує йому почати якусь одну гру: або «шорт», або «лонг»…

— Ось тепер я нічого не розумію.

Верньє задоволено кивнув.

— Якби ви й це зрозуміли, то я упевнився б у тому, що вас сюди прислало чека… Що таке «шорт»? Це гра на короткий час і в стрімко точному часі… Я починаю гру на зниження…

— Не зрозумів.

Верньє знову кивнув.

— «Містер ігрек» підписав зі мною, головою концерну, таємний контракт, за яким він зобов’язаний продавати мені срібло чи банани, наприклад, по п’ятсот доларів замість двох тисяч за одиницю, по котрій зараз ідуть акції цього товару, що належать якійсь іншій корпорації. По моїй команді мій брокер починає продавати акції на срібло чи банани за тисячу дев’ятсот доларів. Мої люди організовують пресу — в газетах з’являються статті про майбутній крах тих компаній, які вклали свої збереження в акції срібла, бананів чи сосисок, яка різниця куди! — раптом розсердившись, різко сказав Верньє. — Починається паніка, ціни катастрофічно падають, усі продають акції, які вимагають термінової реалізації, ціна знизилась до тисячі доларів… Продають «комодіті», тобто папери, затямте це собі. Я, шеф концерну, який зміг купити «містера ігрек», затаївшись, чекаю; мої брокери насторожі. І як тільки одержую повідомлення, що «ігрек» переміг, мої брокери на всіх біржах світу швиденько скуповують акції, які вимагають термінової реалізації, по тисячу доларів. Скуповують тотально, роблячи мене монополістом товару. Збивши спочатку ціну з двох тисяч до тисячі, я був певен, що одержуватиму від «ігрека» реальний товар, а не папери, і не за тисячу доларів, а за п’ятсот. А діло моїх брокерів знову підняти ціну — тепер уже під царюючого «містера ігрек». Словом, з кожної одиниці товару я одержав п’ятсот доларів прибутку. А коли нажену ціну, мій прибуток становитиме півтори, дві тисячі за одиницю товару. Це сотні мільйонів доларів чистого баришу, якщо не мільярд… При цьому, звичайно, я заздалегідь таємно, через третіх осіб скупив увесь реальний товар у «містера ігрек» по п’ятсот доларів, тобто став реальним хазяїном товару заздалегідь. Риск? Безумовно. В тому разі, якщо «ігрек» не прийде до влади, я стану коли не банкротом, то втрачу позиції в світі бізнесу.

— Справді, сюжет дивовижний.

— Це не сюжет, містер Степанов, це життя, а воно завжди трагедійне. Простежте, як танцювали акції багатьох компаній напередодні перевороту в Чілі. Або проаналізуйте, як ртутно скакали ціни на акції Родезії перед приходом до влади національного уряду; за спиною, так би мовити, цих скачків стояли клани, інтереси яких тайні, могутні й некеровані ніким, крім двох-трьох стариків, які хворіють на виразку шлунку чи страждають гіпертонічними кризами…

— Дуже цікаво простежити зв’язки між людьми, втягнутими в криваву гру, я це мав на увазі, коли говорив про сюжет…

— Тоді є сюжет ще сильніший… Інтереси політиків і банкірів переплітаються ще очевидніше — при всій секретності діла, — коли починається гра на підвищення.

— А це як?

— А так: я ставлю на того ж «містера ігрек». Як і у випадку «шорт», я знаю, що він прийде до влади двадцять п’ятого травня о дев’ятій ранку, саме вранці, бо я повинен почати гру на біржі в той момент, коли «ігрек» сяде до мікрофона в президентському палаці, в крісло, залите кров’ю вбитого попередника, і звернеться до нації зі словами привітання з нагоди позбавлення її від тиранії комуніста «ікса» чи націоналіста «зета», чи правого екстреміста «даблью». Ясна річ, я поставив умову перед приходом «ігрека» до влади, що протягом найближчих двох років він не продаватиме своє срібло чи марганець жодній корпорації, а візьме у Міжнародному валютному фонді кредит під майбутній товар з розрахунку дві тисячі п’ятсот доларів за одиницю товару. Я заздалегідь підписую договір з «ігреком» про те, що він тільки мені продаватиме товар через два роки за п’ятсот доларів. І я починаю через своїх ділерів роздувати ціну. Починаю купувати за тисячу доларів, тисячу двісті, тисячу чотириста… Розгорається бум, усі кидаються купувати акції, які пішли в ціні… «Ігрек» узяв владу. Товар нікому не продає, тільки мені. І через два роки я пускаю на біржі акції президента «ігрека» по моїй, монопольній, ціні.

— Містер Верньє, мені було дуже цікаво слухати вас, багато що прояснилося, спасибі… Останнє запитання… Один наш з вами колега, точніше одна — йдеться про журналістку — висуває версію можливого зв’язку концерну Дігона з убивством Граціо… Як ви ставитесь до такого припущення?

— Журналістку звуть Марі Кровс, чи не так? Річ у тім, що ця версія не так її, як моя, по-перше. Я висунув її місяців чотири тому, коли ми були нерозлучні з Марі, по-друге. І, по-третє, ця версія базується не на припущенні, а на тих фактах, які я вам відкривати не маю наміру.

— Чому?

— Та тому, що мені вас шкода. Вас знищать, коли дізнаються про те, що ви знаєте. Мене, між іншим, також, тому я й мовчу.

29

15.10.83 (19 годин 49 хвилин)

— Він дріб’язковий, боягузливий сластолюбець, — дуже тихо сказала фрау Елізабет Піке доктору Кроллю. — Я прожила з ним дев’ятнадцять років, бачила, як він не раз попадав у халепу… Всі ті роки, що ми були разом, я, по суті, чекала, коли він піймається у лапи якійсь повії. Діти — ні Марі, ні Ганс — не вірили мені, любили його дужче, ніж мене, бо він хороший актор… Тепер нарешті вони переконалися в моїй правоті, тепер вони зі мною…

— Але карти кажуть, що він був щирий з вами, — сказав доктор Кролль, торкнувши довгими пальцями з обгризеними нігтями чирвового туза. — А втім, я згоден подивитися за старонімецьким розкладом, рейнський варіант незамінний у таких колізіях… Ви народилися в невеличкому селі, що спускалося ущелиною до берега Рейну, чи не так?

— Так, саме там, — відповіла Елізабет Піке, і у великих красивих очах жінки з’явився переляк, і тому вони стали беззахисними. — Мені казали, що ви знаєте все про тих, хто до вас приходить, але я не могла уявити, що ви можете вгадати навіть місце народження…

— Це просто, — відрубав доктор Кролль. — Я настроївся на вас, я виконую свою роботу, фрау Піке, за яку до того ж досить добре платять, я розслаблюю свої магнітні поля і віддаю вашим полям свою енергію. Я навіть побачив зараз, яким колись було ваше село: всього двадцять, тридцять дворів, не більше; тільки два чи три нові будинки, решта старого типу, з дерев’яним каркасом, дуже багато червоної герані на вікнах, хіба я неправду сказав?

— Так, — жінка зачаровано кивнула, — у нас в селі справді було лише три нові будинки…

Доктор Кролль повільно розкладав карти, відкинув сім карт убік, закурив, співчутливо запитав:

— Ви ще любите його? Чи карта бреше?

— Не знаю. Часом ненавиджу, а іноді мені таки жаль його…

— А як бути з трефовим королем, що біля вас?

— Це інше.

— Ну, добре, і що ж це? Як пояснити це інше? Ви захоплені ним? Чи звичайна данина природі?

— Не знаю. Мабуть, мені потрібна поруч саме така людина.

— Ви схиляєтесь перед ним? Він розумний? Сильний? Надійний? Багатий? Чи він підкорив вас чимось іншим? Дев’ятка чирвова, що лежить між вами і цим королем, дивна карта, у такому рейнському розкладі вона показує по-різному, це як тлумачити. Ви хочете, щоб я зупинився на цьому аспекті вашого сьогоднішнього й майбутнього?

— Я згодна, — трохи помовчавши, відповіла Елізабет Піке. — Хоч я живу в минулому, я не вірю в майбутнє, його, по суті, нема вже для мене…

— Це як сказати… Як сказати… — Доктор Кролль відкрив карти, що лежали під піковою дамою, розклав їх віялом; перші були дев’ятка, десятка і король пік. — Випала смерть, фрау Піке, ні, ні, не вам. Скоріш загибель когось із ваших близьких… Ви ще вважаєте вашого чоловіка своїм близьким?

— Не знаю.

— Якщо хочете, я можу направити цей удар на того, хто є вашим ворогом… Вам вирішувати… Чи все-таки ви хочете повернути його?

— Так, я хочу його повернути… Не для себе — для Ганса, хлопчик, власне кажучи, любить батька…

— Розкажіть мені, — тасуючи карти, спитав доктор Кролль, — на що гостріше реагує ваш колишній чоловік? На ласку чи на силу? На страх чи на радість? Що найдужче може на нього вплинути?

— Він боягуз, страшенний боягуз, я пригадую, що він говорив мені, коли ми були молоді, у нього немає стрижня…

— Одним словом, вам здається, коли я спробую вжити певних заходів у ваших інтересах, то це треба робити без еківоків, зразу, навідліг?

— Тільки так.

— Розкажіть що-небудь, за що можна було б зачепитися… Коли ви справді хочете просити мене повернути його вам… Що може злякати його?

— Не знаю, — розгублено відповіла жінка. — Я знаю про нього все, але не знаю, чим його можна злякати… Я думала, він повернеться, коли діти перестали зустрічатися з ним… Мабуть, йому стане дуже страшно, якщо він не зможе й далі утримувати Ганса, допомагати йому.

— Він любить дітей?

— Мені так, власне, здавалося інколи…

Доктор Кролль знову розклав карти, посміхнувся трефовій десятці, що лежала біля чирвового короля, і спитав:

— У нього немає капіталу, який зберігається в банку?

— Мабуть, є.

— Ви впевнені в цьому?

— Мені так здається… Він багато заробляє…

— А які його витрати?

— Ах, він ніколи не лічив пфенігів…

— Але карти кажуть, що ви живете на його кошти…

— Ви ж знаєте, доктор Кролль, які тепер витрати, ціни ростуть, ця жахлива інфляція, звичайно, він утримує нас, але він так багато друкується в газетах, читає лекції… Ні, він багатий, це точно…

— Ви коли-небудь працювали, фрау Піке?

— Ні. А втім, я вела дім… Ця робота важча за всі інші…

— Ви не мали від неї насолоди? Мені здається, це найвище щастя жінки — вести дім, не всім воно дається.

Доктор Кролль швидко викинув кілька карт; йшли в основному піки; обличчя фрау Піке було відчуженим, на колоду й на пальці мага вона дивилася зачаровано.

Нарешті доктор Кролль спитав:

— А кого він найбільше цінить?

— Він завжди говорив, що я, власне кажучи, напрочуд авторитарна… Ні, це він авторитарний, сам же боїться авторитету, особливо коли людина суха й різка! Він лякається наказів, я ж пам’ятаю його, я пам’ятаю його, я пам’я… Він цінить тих, хто при владі, я так вважаю…

— А як він ставиться до слова й думки дітей?

— Я ж сказала, мені здавалося, він любить їх…

— А коли син ще раз зажадає, щоб він повернувся до вас? Я уважно вивчив фотографію вашого сина, він схожий на вас, і добре, що ви привезли мені його сорочку, я зможу вплинути на нього, хлопчик піддасться мені, моїй енергії, він поставить перед ним дилему: або — або.

— Але я вже була у… — фрау Піке затнулась і замовкла.

— Ви вже були в іншої людини мого фаху, і вам не допомогли, я розумію… Розкажіть, коли ви почали вперше сваритися? Чому? Хто був винен у цьому? Тільки розповідайте як на сповіді, фрау Піке, не собі і не дітям, і не подругам, а богові, без поблажливості до себе…

— Це було через два місяці після того, як ми одружилися. До мене на вулиці підійшла жінка… В неї були величезні синьо-чорні очі, і вона сказала, що я буду нещасна з тим, кого люблю. Вона говорила про те, що мене чекає, і мені стало дуже страшно, як ніколи ще в житті не було… Я просила цю стару облишити мене, дала їй десять марок, але вона йшла поруч і говорила, немов читала, немов знала; як я вірю картам, немов відчувала, як чоловік завжди сміявся з моєї таємної пристрасті дізнатися сьогодні про те, що жде нас завтра… Вона так говорила про нас, що мені здалося, ніби вона й справді знає і його, і мене багато років.

(Фрау Елізабет, сказавши це, була близька до істини; дядя, у якого вона виховувалась, був проти її одруження з Гансом Йоганном Піксом; він найняв цю жінку, її звали Магдалена, норвезька циганка, вона брала багато, довго готувалася до удару, але вміла бити напевне.)

— Далі сталося те, що вона вам пророкувала, — сказав доктор Кролль. — Вона обіцяла вам, що чоловік пізно прийде з гулянки, так і трапилось, ви не стримали себе, а потім стали критися й стежити, почалося взаємне відчуження, потім сварки, хіба не так?

— Справді, так усе й було, до того ж я чекала дитини і не знайшла в собі сили розлучитися з Піксом.

— Чому він не пішов від вас?

— Не знаю. В мене був дім, машина, я була забезпечена, а він тільки починав, мабуть, тому я й була йому потрібна і він терпів…

— Може, він любив вас?

Обличчя жінки на якусь мить стало лагіднішим; Кролль вгадав у ній боротьбу, потім побачив, як перемогло оте глибинне, своє, що суперечить логіці й памяті.

— Ні, — вона похитала головою, — він мене ніколи не любив…

— Але він терпів сцени, скандали, образи?

— І я терпіла… Так, власне, буде чесно, коли я скажу, що терпіли ми обоє…

— Фрау Піке, ви хочете, щоб він пішов?

— Як? — тихо спитала жінка. — Я не…

— Ви хочете, щоб він зник? Розрив серця, автокатастрофа… Карта лежить так, що я можу це зробити. Принесіть мені його речі, ви ж щось зберігаєте дома. Я допоможу вам… Чи ви сподіваєтесь на інший кінець? Тоді я працюватиму з вашими дітьми… Вони зроблять йому дуже боляче, і життя його перетвориться на муку…

… Через дві години резидент БНД, який курирував цей район, знав усе, що йому було доручено дізнатись про характер Пікса та його дітей; насамперед, звичайно, цікавила Марі.

Доктор Кролль одержав звичайну в таких випадках грошову винагороду, плюс до цього служба просунула його оголошення про сеанси провидіння в ті газети, де працювали вірні контррозвідці люди; економія досить відчутна; справді, інфляція, ціни підвищуються, доводиться берегти кожну марку; одержуючи гонорар, доктор Кролль повернув вручену йому напередодні фотографію села, де народилася фрау Піке; але резидент повідомив у Пуллах[14] про те, як доктор Кролль помітив, що фотографія ця не зовсім вдала, знято лише частину села, ліву; «принаймні, тих восьми будинків, які спускаються крутою вулицею до Рейну, тут немає». На запитання резидента, звідки йому це відомо, доктор Кролль відповів, що йому поталанило, бо він чесно виконує свою роботу і серйозно ставиться до свого хисту.

— Можете перевірити, — сказав він. — Крайній будинок пофарбовано в жовтуватий колір, його побудували на початку п’ятдесятих років, і належить він старій жінці, у якої хворі ноги.

Перевірили.

Доктор Кролль сказав правду, немов сам побував у цьому селі, хоча він там ніколи не був…

… Одержавши — через три дні після зустрічі Елізабет з доктором Кроллем — страшного листа від сина, Верньє відчув страшну порожнечу; кілька днів мовчав, на розпитування Гала не відповідав, потім став пити, лютуючи на себе, що не може працювати, а робота його — це ж не просто так, це заради Марі, заради дівчинки, саме ця його робота може врятувати те, що дороге й потрібне їй, це захист. Він кілька разів брався за перо, щоб написати відповідь сину, але так і не зміг, розуміючи, що істинною відповіддю буде його діло, присвячене Марі, та і йому, Гансу, а вже потім правді…

30

15.10.83 (20 годин 03 хвилини)

У Торремолінос було душно; всю дорогу з Малаги інспектор Шор просидів біля відчиненого вікна в таксі, жадібно вдихаючи повітря, що, як йому здавалося, пахло морем.

Перед тим як вилетіти сюди на зустріч з удовою Граціо, він прочитав проспект про новий іспанський курорт; звичайно, в красивому глянсовому виданні писали про море, мікроклімат, пляжі, басейни, ресторани ста національних кухонь, бари, концерти фламенко, кориду в Малазі; отут відпочити б з тиждень, подумав Шор, нема нічого прекраснішого, як запах моря, я спав би на березі перші три дні, вихаркав би тютюновий сморід і не кашляв би ранками.

Але Шор так і не відчув запаху моря, самі тільки випари бензину; іспанські водії мчать із страшенною швидкістю, незважаючи на повсюдні обмеження й пости дорожньої поліції.

«Тому, мабуть, вони так відстали в своєму розвиткові, — подумав Шор. — Не можна силоміць обмежувати швидкості у вік, коли люди відкрили еру космічної направленості в просторі. Еліта — Гагарін і Армстронг — літала з невідомими раніше швидкостями, а їхніх земних братів примушують не перевищувати стокілометрової позначки спідометра на таких потужних машинах. І виникає певна трагічна вольтова дуга: необхідні прогресові швидкості в небі протиборствують з жорстокими обмеженнями на землі. А чим тихше їдеш, тим менше встигнеш, тобто пізнаєш, тим менше у тебе можливості зробити, але ж це найголовніше у ритмі нинішнього життя — зробити…»

З другого боку, заперечив він собі, вчені підрахували, що надлишок бензинового гару дуже високий при великих швидкостях, забруднюється навколишнє середовище, але ж воно незмірно більше забруднюється під час вибуху однієї водневої бомби… Обмеження ці не врятують навколишнє середовище, тільки людей покалічать, адже водій, який змушений проїжджати селище зі швидкістю, що не перевищує п’ятдесяти кілометрів, два роки тому служив у армії, у танкових чи автодесантних військах, і його привчили люто проноситись через населені пункти, агресії вигідна стрімкість, вона подібна до випаду на рапірі…

А їх знову ламають… Ні, подумав він, люди, звичайно ж, некомунікабельні і роз’єднані за своєю суттю, всі спроби звести їх в одну спільність, розписану за графами законів, ні до чого, крім горя, не призведуть…

… Шор подзвонив фрау фон Варецькі перед вильотом; голос у вдови Граціо був красивий, низький, дуже рівний; ні, я не змогла вилетіти звідси, бо в мене був гіпертонічний криз, це вже не вперше, я не пережила б похоронів; так, звичайно, я згодна прийняти вас, готель «Палома», п’ятий поверх, я лягаю пізно, особливо зараз, так що можете прийти хоч опівночі.

Торремолінос надзвичайно вразив Шора; яскраво освітлені вулиці цього міста, що виросло в дюнах за останні двадцять років, заповнені народом; видно, що вдень люди пеклися на пляжах, такі вони були засмаглі; Шору навіть здалося, що він відчув запах кокосової олії; що ж, хоч так, подумав він, нехай не море, нехай олія для засмаги, все одно атрибут відпочинку; треба закінчувати цю справу й повертатись сюди, к чорту, стомився, досить.

(Шофер таксі сказав, що слово «палома», тобто «голуб», так само поширене в іспанських готелях, як у Німеччині «мове» — «чайка» — в дорожніх ресторанчиках. «Я бував у Західній Німеччині й Швейцарії, підробляв там, — пояснив шофер, — самі «чайки», а моря немає, хіба Північне море може вважатися морем, бррр, вітри задимають щодня, в мене там нежить не проходив».)

Від номера, який забронювала йому фрау фон Варецькі, інспектор відмовився; в кишені лежав квиток на шестигодинний рейс до Женеви, відісплюся в літаку, вирішив він, «Ер Франс» — хороша компанія, смачно годують, вип’ю доброго вина і дві години солодко подрімаю.

… Анжеліка фон Варецькі прийняла Шора в холі; величезний, трикімнатний апартамент, доларів двісті за день, не менше, зразу прикинув Шор, з жиру біситься, а в неї ж тут особняк, чому б не жити там?

Жінка була вродлива, хоч їй уже за сорок; а втім, помітити це можна лише по зморшках на шиї та ще по злегка брезклому обличчю.

В ній не було нічого підкреслено траурного; це сподобалось Шору, він не любив, коли переживанням (якщо такі справді були, а найчастіше сама лише видимість, додержання правил пристойності) надавали певного кольору й формну все підкорено пам’яті, вона й диктує манеру поведінки; найлицемірніші люди — плакальники, відслужують горе…

— Хочете випити з дороги? — спитала жінка.

— Ні, дякую, розкисну.

— Від такого вина, як тінто, не розкиснете.

— Спасибі, я краще вип’ю води. У вас тут страшенно душно.

— Я скажу, щоб кондиціонер поставили на «холод», але можна простудитись.

— Ні, не треба, а то зразу схоплю нежить, я кажу, що душно на вулицях, у нас безперестану мрячить дощ, а перед ранком у парках просто холодно…

Жінка посміхнулась.

— Я живу тут сьомий рік, і мені раптом після ваших слів дуже захотілося назад, у цю саму мокрінь… Це ж прекрасно, коли у вологих парках перед ранком відчувається холод, студений, передзимовий… Тут не бував зими…

— Чому ви не живете у себе, фрау фон Варецькі?

— Бо той дім побудував Граціо… Він там завжди був присутній… І зараз присутній… Мені страшно там, пане…

— Шор.

— Так, пробачте, в мене дуже погана пам’ять на імена, навіть такі прості, як у вас…

— Я розумію… Це хвороба віку, занадто збільшився обсяг інформації, в голові лишається найнеобхідніше, решту ми пропускаємо мимо, щоб не заважало марно…

— У вас є запитання, пане Шор? Я готова відповісти.

— Спасибі… Ви можете не відповідати мені на ті запитання, які вам здаватимуться… Ну, не знаю, неправомірними абощо.

— Пане Шор, я кожного вечора дивлюсь телевізор… Тому закони детективного жанру мені відомі… Я згодна відповісти на всі ваші запитання…

— Тоді почну з головного. Ви вірите в те, що Граціо покінчив самогубством?

— Ні.

Шор задоволено кивнув і спитав:

— У вас можна курити?

— Звичайно.

— Дякую… Значить, ви вважаєте, що офіційна версія необ’єктивна?

— Це ж ваша версія…

— Тільки в якійсь мірі… Якби, я тримався її до кінця, я не прилетів би до вас, фрау фон Варецькі.

— Я дзвонила Леопольдо за три дні до… Я казала йому… В мене боліло за нього серце… Але він був одержимий, незвичайний, пане Шор, один з найпрекрасніших на цій землі.

«Все-таки жінок не збагнеш, — подумав Шор, глибоко затягуючись, — я був певен, що вона покотить його по грудках через коханок…»

— Куди ви йому дзвонили і в зв’язку з чим, фрау фон Варецькі?

— На яхту. В Сіцілію. Словом, мені стало страшно за нього після того, як він провів конференцію з Дігоном, Роллом та Труссеном…

— Чому? Мені здається, ця зустріч продемонструвала їхню приязнь.

— Ви хитруєте зі мною, пане Шор… Не треба мене втягувати в розмову, я до неї й так готова, я рада, що ви до мене прилетіли.

— Тоді поясніть, що сталося на цій зустрічі? Я маю на увазі якраз те, що викликало у вас страх за Граціо.

— Мене налякала демонстрація приязні, пане Шор, саме те, що вас так розтулило…

— «Розчулення» — не те слово, яке можна пов’язувати з учасниками цієї зустрічі, — не втримався Шор.

— Граціо почав з нуля, він сам себе зробив, він ніколи не був причетний до торгівлі зброєю, він займався енергетикою, хімією, черевиками й папером.

— Я також почав з нуля, більшість починає з нуля, фрау фон Варецькі, але вони на нулі й залишаються…

— Це їхня біда. Значить, у них нема такого таланту, як у Леопольдо…

Жінка хлюпнула собі у високу важку склянку віскі, поклала довгими пальцями з дуже красивими, коротко обрізаними нігтями без лаку шматок льоду, долила трохи содової води, випила; на очах раптом забриніли сльози; вона по-дитячому шморгнула носом.

— Пробачте… Щоб ви зрозуміли, яким був Леопольдо, я мушу пояснити, чому ми з ним розсталися… А може, вас це не цікавить?

— Мене цікавить усе, пов’язане з ним, фрау фон Варецькі.

— Я його дуже любила… І зараз люблю… Мабуть, дужче, ніж раніше… Усе прекрасне особливо пізнається на відстані, та ще на такій, через яку не переступиш… Він був, як пружина, розумієте? Згусток енергії, завжди немов у польоті… Але при цьому дуже добра людина… Ніжний… І ще він не вмів брехати… Так, так, я знаю, що кажу. Як у кожного мужчини, у нього були подруги, і його пригнічувало те, що ці зв’язки треба було приховувати від мене… Його мати хворобливо ревнувала батька… Мабуть, тяжка шизофренія… Батько страждав через це, умер молодим від розриву серця, тому в Леопольдо був комплекс — страх перед домашніми сценами… Крім цього, він нічого не боявся в житті… Його незалежну позицію в бізнесі підтримав у свій час Енріке Маттеї, якого вбили, коли він вирішив зробити Сіцілію цивілізованою державою, частиною Італії… Знаєте це ім’я?

— Так. Він був шефом нафтового концерну, його літак підірвали…

— Правильно. Саме Маттеї націлив Леопольдо на енергетику… Адже нічого так не об’єднує людей, як світло… Я говорю сумбурно, не сердьтесь… Словом, я не хотіла бути тягарем для нього і не вміла терпіти, коли він захоплювався жінками, тому й запропонувала йому свободу… Ми ж не розлучені з ним… Ми лишилися друзями… Я мріяла, що він повернеться до мене… Рано чи пізно… Сюди, в мій дім, він привозив Мігеля Санчеса, коли той ще не був прем’єром Гаривасу, і вони два дні говорили про майбутнє, потім Санчес повернувся до своєї подруги в Бонн, до Марі Кровс, а Леопольдо сказав мені: «Якщо цей хлопець переможе, тоді ми втремо носа дяді Сему і доведемо третьому світові, що саме з великим бізнесом Європи можна й треба мати справу». Я була з ним не згодна… Я не вірила, що дядя Сем простить це… Гаривас — їхня вотчина… А він відповів, що все це дурниці, що боягуз не грає в карти і що годі всім жити з оглядкою на Білий дім… Чоловіки знають, жінки відчувають, ось чим ми різнимося… Коли я прочитала в газетах інтерв’ю Баррі Дігона після їхньої зустрічі, мені стало страшно…

— Я теж читав це інтерв’ю, фрау фон Варецькі, але я не відчув такого страху…

— Тому що ви не знаєте їх… Ролл і Дігон — жорстокі люди… Їхні інтереси замкнулись на Латинській Америці… Труссен з його західнонімецькими монополіями завжди стояв осторонь… Він обережна людина, а Леопольдо своїм енергопроектом для Гаривасу хотів допомогти цій нещасній країні, змінити її, дати людям світло, звільнити їх від принизливої ручної праці, замахнувся на інтереси тих американців, які зробили ставку на південь їхнього континенту…

— Отже, останній раз ви розмовляли з Граціо за три дні до загибелі?

— Так.

— Ви його просили про щось?

— Як завжди, тільки про одне — бути обережним.

— Що він відповів?

— Він пообіцяв мені прилетіти сюди на кілька днів після того, як укладе контракт у Гаривасі. Він був такий ніжний і добрий, бідолашненький, так дотепно жартував…

Жінка знову налила собі віскі, поклала лід, води не доливала; випивши, зітхнула:

— Я, мабуть, говорю зовсім не те, що вас цікавить, пане Шор?

— Ви говорите саме те, що мене цікавить насамперед… Як ви ставитесь до пана де Бланко?

— Він миша… Маленька миша… Чому ви спитали про нього?

— Тому що фрау Дорн, Бланко і Бенджамін Уфер бачили і розмовляли з Граціо останні…

— Ні, — жінка похитала головою, — не вони… Останні бачили його ті, що вбили…

— Хто міг його вбити?

— Ви знаєте, що після загибелі Енріке Маттеї він два роки жив під постійним наглядом охоронців?

— Ні, я цього не знав. Чому?

— Тому що Леопольдо фінансував розслідування обставин вбивства Маттеї. Тому що він не приховував, що не вірить у версію авіакатастрофи. Тому що він відкрито говорив: нафтові концерни Далласа були зацікавлені в Сіцілії і зв’язані з американською мафією, а Маттеї став їм поперек дороги…

— Що ж змінилося за ті два роки, котрі він прожив під охороною? Зникла мафія? Чи пан Граціо став іншим?

— Ні те, ні те… Просто Леопольдо за ті два роки дуже зміцнів…

— Ви допускаєте якусь угоду про перемир’я, вкладену ним з мафією?

Жінка зітхнула.

— Допускаю.

— З ким конкретно?

— Він ніколи не говорив того, що могло загрожувати мені чи моїм близьким… Він був дуже відвертий, але вмів мовчати про те, що могло завдати мені горя…

— А де охоронці Граціо?

— Один, Ернесто, живе на моїй віллі… Другий виїхав до Сіцілії.

— Я можу поговорити з Ернесто?

— Марно. Він нічого не скаже.

— Чому?

— Тому що він сіцілієць. Та й сам нічого не знає… Він уміє лише охороняти, стежити за тими, хто йде по вулиці, стріляти й різати…

— Силач величезного зросту?

— Ні, Ернесто якраз невеличкий на зріст. Величезний був Вітторіо, котрий виїхав до Катаньї…

— Чому?

— Закінчився контракт… Прокурор республіки запевнив Граціо, що небезпека минула…

— Як прізвище того Вітторіо?

— Фабріні.

— В нього дуже великий розмір взуття, правда ж?

— Так, сорок п’ятий…

Шор знову закурив.

— Мені все-таки дуже хотілося б поговорити з Ернесто…

Жінка встала з низького сап’янового овального дивана, підійшла до перламутрового, старомодного телефонного апарата, набрала номер, довго чекала відповіді, пояснила, що Ернесто рано лягає спати, вони такі соньки, ці сіцілійці, так люблять спати…

— Алло, Ернесто, вибачте, що я потурбувала вас пізно… Тут у мене…

Шор підніс палець до губів, прошепотів:

— Не кажіть про мене! Просто попросіть приїхати…

Жінка кивнула.

— Ви не змогли б зараз приїхати сюди? Ні, ні, нічого не сталося… Добре, дякую, я чекаю…

— Тільки не кажіть йому, що я з поліції, — попросив Шор, — він тоді не розмовлятиме зі мною ні про що… Скажіть, що я намагаюся зрозуміти причину загибелі Граціо…

— Пана Граціо, — поправила жінка. — Він не розмовлятиме з вами, коли ви скажете про Леопольдо просто «Граціо»…

— Пан Бланко теж дуже стежить за тим, аби його прізвище називали неодмінно з «де».

— Він миша, — повторила Анжеліка, — він тільки грає у великих, він ніщо.

— А Уфер?

— Теж миша, але дресирована, знає все про біржу, Леопольдо вірив йому як собі… Він може догадуватись, хто проти концерну Леопольдо в Гаривасі, він знає пружини… Після того, як Леопольдо не стало, Санчесу недовго лишилося жити, і Уфер і Бланко знають це…

— Ви погодитесь під присягою повторити те, що сказали зараз?

— Звичайно.

— У вас вистачить грошей, щоб держати трьох охоронців, фрау фон Варецькі?

— Я не люблю, коли лічать мої гроші, пане Шор. Ви запитали, я відповіла. І годі.

— Прошу вибачити, але я насмілився запитати вас про охоронців тому, що розумію ту небезпеку, яку особисто накличу на вас після такої заяви… Ми не зможемо дати вам охорону, а вона буде необхідна, в цьому я не маю сумніву.

— Я сказала те, що вважала за потрібне. Які у вас ще запитання?

— Пан Граціо називав вам тих, кого він підозрював у загибелі Енріке Маттеї? — спитав Шор, подумавши, що більше не може називати покійного просто Граціо. Жінка зуміла коректно, але твердо нав’язати йому своє ставлення до нього.

— Його ворогами були ті, хто дуже міцно стискав на прийомах руку і голосніше за інших клявся в дружбі.

— Пробачте, але така відповідь надто загальна.

— Іншої не знаю.

— Постарайтесь згадати: вам ніхто не підказав — подружньому, мимохідь — переїхати з вашого будинку сюди, в «Палому»?

Жінка нахмурилась, знову потяглася до пляшки, очі її стали прозорі, водянисті, і здавалося, що в них завжди стоять сльози, хоч очі зараз були сухі…

— Мені дзвонила фрау Дорн… Обіцяла прилетіти до мене… Спитала, чи не дуже мені тяжко в домі самій… Але вона нічого не радила…

— Коли це було?

— Коли Леопольдо не стало.

— У вашому домі е сейф?

— Так.

— Ключі від нього у вас?

— Так.

— Там зберігаються документи пана Граціо?

— Ні. Лише мої папери.

— Коли пан Граціо був у вас востаннє?

— Весною, п’ятнадцятого квітня…

— Він був сам?

— Так.

— Працював?

— Ні. Відпочивав. Звичайно, він багато дзвонив по телефону, він умів чудово працювати по телефону, але нічого не писав… Хоча ні, щось писав, все це лишилося в нього на столі, я зберігаю всі його папери, він не любить… він не любив… Стривайте, ви питали про його ворогів… Ви чули про Дона Валлоне?

— Так.

— Ну, й що ви про нього чули?

— Те, що він великий мафіозі, зайнятий у кінобізнесі…

— Леопольдо якось сказав, що це найстрашніша людина, яку він будь-коли зустрічав у своєму житті… Будинок Леопольдо стоїть поряд із замком Дона Валлоне… В Палермо… Зовні вони були дуже дружні, але я ніколи не забуду, як мені сказав про нього Леопольдо… Сказав пошепки, а він же не знав, що таке страх…

… Ернесто од віскі відмовився, подивився маленькими колючими очима на Шора, вислухав Анжеліку фон Варецькі про те, що цей пан хоче з’ясувати обставини загибелі її чоловіка, обачно присів на краєчок крісла, стиснув у кулаки товсті маленькі пальці, порослі темними волосинами, й сказав:

— Я згоден допомогти панові в його справі, як же інакше?

— Де Вітторіо? — спитав Шор. — Було б добре, якби ми поговорили вчотирьох…

— Ви служите в поліції? — ствердно уточнив Ернесто.

— Я приватний детектив.

— А ваше прізвище часом не Шор?

— Ну, а коли моє прізвище справді Шор? Що тоді?

— Тоді я не поспішатиму розмовляти з вами, поки ви не викладете всю правду про пана Граціо…

— Вам дзвонив хтось з приводу цього? Давав поради?

— Пане Шор, я вже сказав, що не поспішатиму розмовляти, ми люди неквапливі, вміємо ждати своєї пори… — Він обернувся до Анжеліки фон Варецькі, — Мабуть, я поїду, а то пси виють, погодую…

31

З бюлетеня Прес-центру:

«Як стало відомо, представники «Континентл фуд індастрі», яку контролює фінансова група Дігона, що прилетіли на зустріч з Граціо у той день, коли він покінчив життя самогубством, зустрічались з ним до цього тричі протягом останнього тижня в Лондоні, Далласі та в Гонконзі. Переговори вели при закритих дверях, в обстановці цілковитої секретності, але оглядачі, близькі до фінансово-промислових кіл, твердять, що метою цих зустрічей було втримати Леопольдо Граціо від підписання угоди з режимом Санчеса в Гаривасі про будівництво енергосистеми; оплата гарантувалася завдяки реалізації урожаю бобів какао, який, як підтверджують, передбачається дуже високий.

Граціо категорично відмовився торпедувати свій проект; ситуація на переговорах загострилась, однак комюніке для преси, як завжди, були вельми обтічні, сповнені запевнень про «єдність і спільність поглядів з усіх питань, що обговорювались».

Гадають, що зустріч, призначена на день смерті Леопольдо Граціо, мала стати вирішальною. Можна припустити: якби італійський мультимільйонер відмовився підкоритися тиску «Континентл фуд індастрі», проти його концерну була б оголошена війна, до того ж не тільки на Американському континенті, а й у Європі.

Передбачити кінець битви гігантів ніхто не міг до того дня. поки Граціо не покінчив з собою, бо його позиції були надзвичайно сильні як у Європі, так і в третьому світі, і на його думку доводилось зважати чим далі, тим серйозніше».

32

Ретроспектива IV (за два місяці до вбивства Граціо)

На кожну «тривожну» країну Латинської Америки в Центральному розвідувальному управлінні — в різних його підрозділах — зберігаються закодовані, під сургучними печатками, в підземних сейфах так звані варіанти.

Це опрацьовані до найменших дрібниць, по частковостях давно відрепетирувані, але до певного часу не зведені воєдино плани повалення урядів, організації воєнних переворотів, захоплення урядових установ, аеропортів, радіостанцій, казарм, тюрем, сенатів, портів, банків; тут же зібрані відомості про тих людей, яких треба усунути чи, навпаки, привести до влади, причому для кожного «варіанта» визначено свого кандидата на лідерство; співробітники, які готували «варіант № 1», навіть не здогадуються, що існує «варіант № 7», він передбачає негайне знищення людини, затвердженої у них на керівництво путчем.

Право знати всі «варіанти» має тільки директор ЦРУ.

Велш, розуміючи, що настав час зводити «варіанти» воєдино, добре усвідомлюючи, що гру він, перший заступник директора, почав на свій страх і риск, саме тому вирішив підстрахуватись і, таким чином, дістати санкцію на продовження розпочатої роботи, по-перше, і, по-друге, дізнатися про всі «варіанти».

Він попросив директора прийняти його; той відразу погодився і призначив зустріч на вечір; ніхто не заважатиме; метушня закінчилась, можна випити віскі з льодом, попоїсти солоного мигдалю і, не поспішаючи, без телефонних дзвінків, які вимотують душу, поговорити тридцять-сорок хвилин.

Розмову з директором Майкл Велш почав не прямо; спочатку він розповів йому, як служба вичислила французького резидента в Брюсселі, дуже потішався над деталями; і раптом став зосереджений, згадав молодого співробітника в Парижі Френка По, якого він використав у цій операції, і той показав себе блискуче.

— Він не родич Едгара По? — спитав директор.

— Мені чомусь таке навіть на думку не спало, — усміхнувся Велш. — Але я неодмінно попрошу довідатись.

— Було б добре, коли б він виявився якимось правнуком родоначальника нашої детективної літератури… Ми могли б це обіграти в пропагандистському плані.

— Після його виходу на пенсію…

— Заради такого діла ми його розсекретили б, нехай собі виступає в телевізійних шоу… Придумали б йому два-три подвиги в Кампучії чи Гаривасі.

От спасибі, зрадів Велш, ти сам мені допоміг, згадавши Гаривас; після цілоденного мотання нервів не так легко в’язати кільця, щоб не натискуючи підійти до діла, ти сам мені допоміг, бос, дякую тобі.

— До речі, про Гаривас, — мовив Велш. — У мене є деякі цікаві плани, якось я говорив вам про них, але не хотів надокучати подробицями…

— Чому? — директор знизав плечима. — Це навіть приємно, коли ви надокучаєте подробицями, я дилетант, а ви професіонал, є чому повчитися…

Велш не чекав, що директор так відповість йому, тому він заговорив повільно, зважуючи кожне слово, намагаючись у паузах обдумати кілька позицій наперед.

— Санчес є Санчес, він не потребує коментарів… Той «варіант», який я візував — його опрацювали в секторі аналізу і планування, — передбачає початок кризової ситуації у грудні цього року, коли урядові Гаривасу доведеться піти на деякі підвищення цін після одержаної позики від європейського концерну Граціо… Автори «варіанта» виходять з того, що позику все-таки одержать і робота по енергопроекту почне розкручуватись… Через те, що там люди стояли осторонь від машинної цивілізації, міського робітничого класу практично не існує, в основному сільськогосподарські орендатори й дрібні підприємці, зайняті в сфері сервісу, звичайно, можна припустити, буде зрив графіків будівництва, псування обладнання, яке надто дорого коштує; почнеться ломка звичного життєвого спокою, виникне незадоволення серединного елемента, виникнуть економічні чвари, уряд розділиться на дві групи, які боротимуться одна проти одної, праве крило, мабуть, очолить міністр енергетики. І планування, дипломований інженер Енріке Прадо, який увійде в блок з Лопесом, ми маємо змогу допомогти створити такий блок; на лівому крилі будуть міністр закордонних справ Малунде і начальник генерального штабу Діас, Санчес намагатиметься балансувати, але сектор дослідив можливість створення кризової ситуації, наймовірніший вихід з неї у проведенні плебісциту, який закінчиться або переходом влади до Енріке Прадо, це мирний пасаж, або ж, у тому разі коли агентура повідомить про можливу перевагу сил вліво, майор Лопес захопить палац, ставши президентом; крісло прем’єра буде передано Прадо…

Директор приніс віскі, дві склянки, банку з льодом, солоний мигдаль і сказав:

— Взагалі я пригадую цей варіант, Майкл… Ви говорили про цікаві накреслення… Я думав, ви принесли мені щось нове…

— Резидентура повідомляє про підвищення інтересу Баррі Дігона до подій у Гаривасі… Причому, і це досить забавно, його люди начебто йдуть по наших слідах…

— Ви припускаєте витік інформації?

— Це виключено…

Директор посміхнувся.

— Значить, Дігон і його люди такі ж розумні, як наші співробітники… Що ви пропонуєте?

— Мені здавалося б доцільним звернути увагу на активність містера Дігона… Можливо, його дії у Гаривасі якимось чином підштовхнуть розвиток ситуації у вигідному нам напрямі, прискорять процес. Мені невідомі всі варіанти, але, я гадаю, що серед них є й такі, котрі передбачають початок кризи не на грудень, а на ближчий період…

А втім, директор не відповів так, як чекав того Велш, він не сказав, як хотілося б йому, що, мовляв, ознайомтеся з усіма варіантами, подумайте, що можна зробити, а чому б і ні… Він дивився в склянку віскі своїми водянистими пронизливими очима й мовчав важко і, як здалося Велілу, насторожено.

— Чи ви вважаєте, що в нинішній ситуації треба, затаївшись, чекати? — не витримавши паузи, спитав Велш.

Він не міг і не мав права говорити зараз про свій контакт з Дігоном, бо за цим міг стати очевидним його особистий інтерес; він зобов’язаний був примусити директора підштовхнути його до такого контакту чи хоча б витягти з нього слова, які потім можна було б тлумачити як санкцію на дії.

— Я шаную діалектику, — озвався нарешті директор. — Коли варто ждати, то треба ждати, а коли виникне потреба форсувати події, що ж, будемо форсувати…

— Активність Дігона, мені здається, може форсувати ситуацію в Гаривасі… Певна річ, на нашу користь…

… Директор чекав, що Велш скаже про контакт з Дігоном, пояснить свій задум, і тоді питання про тривожну телеграму Ульріха вирішиться саме по собі, однак перший заступник, ас розвідки, кращий професіонал управління мовчав, більше того, він хитрував, і чим далі хитрував, тим зрозумілішим ставало директорові завдання, яке Велш мав намір вирішити.

— Ви хочете просити в мене санкції на якісь дії? — спитав нарешті директор. — На які саме?

— Якби ви дозволили мені зустріч з Дігоном, щоб вичислити імовірність використання його людей у Гаривасі, я думаю, це не завадило б нам у майбутньому.

— Взагалі ви з ним знайомі?

Такого прямого запитання Велш не ждав, тому відповів не зразу, трохи загальмовано:

— Ми, здається, зустрічалися з ним на коктейлях…

Директор випив свою склянку до кінця, зрозумівши, що Велш бреше йому. Що ж, у нього в такому разі розв’язані руки, він дістав право на вчинок, і нехай потім ніхто не звинувачує його в провокації.

Так, він веде свою гру, подумав директор, пригощаючи Велша сигарою, він не хоче ділитися ідеєю навіть зі мною, я вже не кажу про адміністрацію, що ж, нехай нарікає на себе…

33

15.10.83

Вольф Цорр прокидався ще до світання. Він довго ніжився під величезною, не дуже легкою периною, солодко відчуваючи тіло; якось він згадав жарт свого приятеля Герберта Аша, з яким крутив діла в Мюнхені в останні місяці війни: «Якщо людина, якій виповнилося шістдесят, прокинувшись, не відчуває набряку чи кольок під лопаткою, значить, вона вмерла».

Цорр прокидався, немов хтось штовхав його в бік; він не зразу розплющував очі; спочатку обережно, невідомо чому, боязливо ворушив пальцями; починав з мізинця; коли був молодим, ще п’ятдесятирічним, завжди просив мадемуазель Сізі робити незвичайний манікюр на лівому мізинці — ростив ніготь, тільки не такий уже страшенно довгий, а на особливий манер, лопаточкою. Згадував, як Герда любила, коли він лоскотав цією лопаточкою у неї за вухами, там, казала вона, в неї ерогенна зона: «Я млію, як кішка, любий».

Переконавшись, що всі пальці рухаються, особливого хрускоту в суглобах немає, Цорр підводився, робив собі легкий масаж, старанно розминав литки, надівав тренувальний костюм і відправлявся бігати.

Він міг би бігти підтюпцем із заплющеними очима, маршрут був йому знайомий до найменших дрібниць; Цорр знав, коли фрау Тузен викине перини на балкончик свого дому, можна не дивитись на годинник — сім двадцять п’ять; о сьомій двадцять її чоловік, начальник пошти, їхав на велосипеді в контору; син Паульхен ішов до школи; коли хлопчик наближався до крислатого куща обліпихи, ні раніше, ні пізніше, фрау Тузен починала прибирання кімнат.

Він знав по запаху — бензин тут, у невеличкому приміському селищі на схилі гір, відчувався далеко навкруги, — що годинник на кірсі проб’є сім сорок п’ять, бо саме в цей час фрейлейн Гізен починала прогрівати «фольксваген»; вона прогрівала його чотири хвилини й направлялася в свій дитячий садок.

З гером Вюрстом він завжди перемовлявся кількома фразами, той виходив у садок о сьомій п’ятдесят і поливав квіти; троянди він продавав лише кільком клієнтам, вирощував чайні, жовті, важкі.

Для Цорра тепер було цілою подією, коли він на дорогах селищ зустрічав якусь нову людину; особливо радувала його зустріч з незнайомою жінкою; він ще дужче втягував живіт і підіймав плечі, уявляючи себе з боку; гордовито думав, що ніхто й ніколи не давав йому сімдесят сім, максимум шістдесят, а те, що сивини багато, то зараз вона в моді, навіть жінки почали фарбувати волосся в біло-голубий колір, дуже елегантно.

Повернувшись додому, він приймав холодний душ, розтирався кольоровим — неодмінно з дитячим малюнком — рушником (спеціально їздив в універмаги на розпродаж, вибирав такі, на яких були зображені голенькі пустуни, перев’язані ниточками-складочками, з білими, попелястими кучериками чи дівчатка у ванночках з ляльками в руках), надівав білий светр, еластичні спортивні брюки, що обтягували ноги, кеди фірми «Роміка», на товстій підошві, теж неодмінно білі, і йшов на кухню, до фрау Курс, сусідка з котеджу навпроти готувала йому сніданок (платив справжню дрібницю — триста франків на місяць).

Він привчив себе їсти тільки порідж; англійці не дурні, правильно роблять, що починають робочий день з цієї каші на воді, додаючи в неї чверть склянки вершків, з’їдав трохи меду із Шварцвальда й випивав півчашечки кави.

Потім він ставив собі в особливому щоденнику оцінку за ранок; у тому разі, якщо біг підтюпцем не сорок хвилин, а лише півгодини, виставляв мінус; так само, як і в неділю, коли дозволяв собі розкіш — кусочок шинки і шматок сьомги.

А тоді вже переходив до кабінету, підіймав жалюзі й заглиблювався у читання ранкових газет.

Переглянувши пресу, Вольф Цорр ішов у невеличку кімнату, де жили його улюблениці, Ізольда й Анжеліка, сіамські кішки, руда й голуба; він нікому не довіряв готувати їжу для малят, сам готував їм сніданок; вважав варварами тих, хто купував у крамницях спеціальну котячу їжу; безсовісно годувати тварин мороженою їжею, другосортицею; коли ти вже завів у домі цих безсловесних довірливих тварин, приручив їх, то й стався до них як до рівних собі; хіба вони винні, що творець не дав їм щастя мови? Подивися в їхні очі, там прихована думка й туга за словом, якого вони позбавлені. Звичайно він розігрівав для Ізольди й Анжеліки курячий бульйон, насипав грінки та ще трохи сиру; печінку він давав їм дрібно нарізану, змішану з огірками — допомагає обмінові речовин.

Потім він вигулював малюків у внутрішньому дворику свого будинку — кидав їм тенісні м’ячики, щоб м’язи сіамочок були ще яскравіше виражені й шкіра вилискувала, а вже після цього сідав за щотижневі журнали; перш за все він відкривав ті сторінки, де була добірка «Відповідаємо на ваші запитання»; найбільше його цікавив західнонімецький «Квік»: «Якщо ви не можете самі розв’язати свої проблеми, то негайно звертайтеся до нашої редакції, вам відповість лікар-психолог і дипломований спеціаліст з питань сім’ї і одруження доктор Хане Нігенабер з Мюнхена».

Вольф Цорр періодично посилав у «Квік» свої замітки з приводу рекомендацій дипломованого психолога доктора Нігенабера; сьогодні його обурив лист якогось К. Н. Любека, котрий скаржився, що його дружина через п’ятнадцять років щасливого сімейного життя поїхала на відпочинок в Барселону й фліртувала там з молодим іспанцем. «Я страждаю, втратив спокій; крах, кінець щастя, перекреслено минуле. Що мені робити?» Дипломований психолог відповідав К. Н. Любеку, що в багатьох сім’ях п’ятнадцятирічне партнерство може бути піддано такому випробуванню, почуття стерлися, потрібен допінг. «Ця подія мусить мобілізувати вас, — радив терапевт, — і коли ви відверто обговорите з вашою дружиною все, що сталося, з’ясуєте деталі флірту й змусите себе бути таким, як були, а може, ще винахідливішим партнером вашої коханої, щастя повернеться і те, що сталося, виявиться ще одним імпульсом у вашому сексуальному житті і щасливій сімейній згоді».

Він витяг з шафи друкарську машинку й надіслав у «Квік» відповідь, навіть не передруковуючи начисто, такий був роздратований: «Шановний пане редактор Ганс Вагнер! Кожен має право писати в журналі все, що йому заманеться, але «Квік» як могутня зброя пропагандистського впливу не має права відповідати брехнею на запитання обманутого чоловіка, над почуттям якого позбиткувалася оскаженіла самка. Про яку «мобілізацію» може йти мова, коли дружина віддалася молодому іспанцеві?! Добре відомо, що іспанці, будучи жертвою кровозмішання з семітським племенем арабів та євреїв, занадто сексуальні, і надія на те, що «винахідливість» чоловіка вб’є в його жінці пам’ять про темпераментного коханця, абсолютно химерна. Не варто обманювати довірливих читачів, пане редактор Вагнер! Ви втратите передплатників!»

Ще дужче розлютила його відповідь психолога на лист фрау Бергкамен; та скаржилася, що після родів уже три місяці її чоловік не буває з нею близьким, дома майже не з’являється, п’є.

«Справжній мужчина завжди відчуває себе владним господарем, — наставляв дипломований доктор, — саме тому ви повинні приділяти чоловікові ще більше уваги, ніж приділяли до родів; і неодмінно він має бачити, що важливіший для вас, ніж безсловесне дитя — пискля, лише в такому разі ви зможете зберегти сім’ю. Батько починає цікавитися дитиною, коли та підросте, до того часу він не розуміє її».

Другий лист до редакції був зовсім різкий: «Яке паскудство! Яке падіння моралі, пане редактор Вагнер! Дитина завжди має бути першою і головною в сім’ї! Любов до дитини свята, любов до чоловіка гріховна! Не можна спонукати жінку на те, щоб вона ублажала самця, забувши про найголовніше своє покликання: виховувати дитину, наше майбутнє!»

Після цього Вольф Цорр поспішав до ресторану Вольфганга; хазяйка фрау Анна не питала навіть, що він їстиме; столик біля вікна був заздалегідь сервірований; чашка супу з бичачих хвостів, антрекот з квашеною капустою (а кожної п’ятниці варена риба і нічого більше), а на десерт сир (кожного вівторка, середи та суботи); у всі інші дні морозиво чи малиновий сік із збитими вершками.

Потім він повертався до себе, спав до п’ятої і йшов у купальний басейн; у важкій зеленкуватій воді він відчував своє тіло особливо радісно; порівнюючи себе з молодими, сорока— чи п’ятдесятилітніми чоловіками, не бачив великої різниці; його роки, здавалося Цорру, можна визначити лише по в’ялих зморшках шиї; живіт, руки й ноги були гладенькими, ніякої патології, властивої тим, хто здався.

(Двічі на місяць він їздив у Західну Німеччину; там «будинки кохання» були цілком надійні, справжня індустрія здоров’я. Він приходив туди о п’ятій годині, перед вечерею; відвідувачів було ще мало; дівчата в купальниках стояли в темному залі, курили, перемовлялися про щось своє; не приставали, досить виховані, можна було не кваплячись вибрати партнерку; в молодості Цорр любив огрядних жінок; на старість потягло на мініатюрненьких. Правда, тепер він до цього ставився як до необхідного фізіологічного відправлення, такої собі терапії від старіння. Вибравши партнерку, йшов мимо пильних сторожів, які сиділи між першим і другим поверхами, в невеличку кімнатку із дзеркальною стелею і стіною біля ліжка; звичайно на відвідувача тут відпускалося не більше двадцяти хвилин; піднімаючись по сходах, обговорював з партнеркою вартість без неодмінного тут запобіжного засобу; як правило, хазяйка забороняла це своїм підопічним — небезпека венеричного захворювання, удар по престижу будинку і таке інше. Дівчата, правда, йшли на порушення; це коштувало йому ще тридцять марок.)

… О шостій годині Вольф Цорр заварював собі каву, а потім вирушав на прогулянку в ліс. Він звик ходити швидко, тихенько наспівуючи пісні молодості; кілька разів ловив себе на тому, що найчастіше думав про «Лілі Марлен», хоч він ніколи не служив в армії. Просто, мабуть, маршовий ритм допомагає вечірньому моціону.

А о восьмій годині після легкої вечері сідав біля телевізора, заздалегідь переодягшись. Як завжди, надівав чорний костюм; о дев’ятій, після передачі останніх вістей, Цорр готував собі легкий аперитив; шукав найцікавішу програму, добре, що можна слухати передачі з Італії, Франції, Федеративної Республіки плюс три свої, національні канали.

Останні сім років, після того як його змусили піти на пенсію, розпорядок дня був раз і назавжди заведений, заколисливий, але водночас саме такий, що давав би змогу Цорру відчувати себе немовби одірваним від плину чару, він наче законсервувався, не зважав на свої роки і був — чим далі, тим більше — впевнений у тому, що попереду його ждуть справжнє, незнайоме досі щастя, боротьба й перемога.

Єдине, що він забороняв собі, — це спогади.

Цорр боявся пам’яті; майже всі ті, з ким він ріс, працював, мужнів, померли; він жив у пустелі, самотній.

Тому, коли о дев’ятій вечора пролунав дзвінок і віддалено знайомий голос пророкотів у трубку: «Добрий вечір, дорогий Вольф, щасливий чути вас», він спочатку злякався; відчуття таке, ніби дзвінок з того світу.

— Хто це? — спитав він, відкашлявшись. — Будь ласка, відрекомендуйтесь… Щось дуже знайоме, але…

— Ах, Вольф, як сумно, коли ми забуваємо один одного! Невже ви забули Берлін сорокових років, наші дружні вечірки, гулянки на Кудамі й білявеньку красуню Хельгу?!

— Боже мій! Невже це ви? Ви ж, як я чув…

— Так, так, — швидко перебив його співрозмовник, — це я, на все інше не по телефону! Я можу прислати за вами машину, давайте вип’ємо й згадаємо молодість, як?

Дзвонив Вольфу Цорру, колишньому представникові концерну «Нестле» у третьому рейху, заступник керівника «європейського відділу» міністерства пропаганди Ганс Епплер; від арешту його врятував генерал Гелен, допоміг перебратися в Іспанію; американці морщились, в «Управлінні стратегічних служб» працювало багато євреїв, але Гелен довів розумність використання свого багаторічного агента на Близькому Сході. «В ряди національного руху треба заздалегідь вводити наших людей, — переконував начальник розвідки Федеративної Республіки, — вони будуть незамінні в роботі з екстремістами, одержимими реанімацією ідеї «остаточного вирішення єврейського питання», саме ці люди дадуть нам право проникнути в Єгипет, щоб ми мали можливість уберегти світ від нової кривавої різні. А ніхто, крім Епплера, не зможе дати нам привід, він налагодить таку антисемітську пропаганду, яка навіть Геббельсу не снилась, це й буде підстава, щоб скомпрометувати керівництво, вивести на сцену вірних людей і зміцнити наші демократичні позиції в арабському світі!»

Американська секретна служба допомогла Епплеру в Іспанії, де він спершу відсиджувався, боячись, що його видадуть Радам як нацистського злочинця, потім перебрався до Єгипту. Там узяв собі нове прізвище, Салах Шаффар, і почав працювати в «Ісламському конгресі», ставши консультантом у «відділі психологічної війни проти євреїв.

Після семиденної війни Гелен змушений був передати контакт з ним воєнній розвідці Пентагону, хоч залишив за собою право одержувати від Салаха Шаффара річні огляди діяльності «Ісламського конгресу».

Пентагон дуже цінив Салаха Шаффара, його робота оплачувалась безпрецедентно високо; курирував його особисто шеф близькосхідного сектора воєнної розвідки полковник Ісаак Голденберг; вони періодично зустрічались, найчастіше у Швейцарії; після того як племінник Голденберга, тридцятилітній Абрахам, став працювати в зовнішньополітичному департаменті «Ролл бенкінг корпорейшн», цим джерелом надзвичайно зацікавилась спостережна рада — треба було дослідити можливість гарантованих вкладів капіталу в розвиток судноплавства по Нілу. З тих пір зустрічі Ісаака Голденберга з Салахом Шаффаром відбувалися не тільки в Швейцарії, а й у Відні шість разів на рік.

Саме після такої зустрічі Салах Шаффар, побачившись і недовго проговоривши з якимось Ламські, котрий був у контакті з резидентом ЦРУ, і подався в Базель для розмови з Вольфом Цорром.

Вони розійшлися опівночі, спогади про ту пору, коли вони були тридцятилітніми хлопчаками, зробили їх добрішими, лагідними.

Цорр з радістю взявся виконати прохання Шаффара. Чек на три тисячі доларів прийняв легко, як візитну картку, поклав у портмоне і ніби забув про нього. Попросив тричі повторити те, що він мав зробити з тією інформацією, яку йому передали, — саме в той момент, коли до нього подзвонять, але тільки після того, як назвуть по переданому йому телефону ім’я людини, котра до нього звернеться.

34

16.10.83 (19 годин 15 хвилин)

Комісар Матен підсунув Шору чашку кави і, відкинувшись на спинку крісла-вертушки, сказав:

— Соломоне, мене зовсім засмикали, заступник міністра вимагає доповісти йому про справу Граціо, будь ласка, сформулюй стисло все, що ти обіцяв розповісти, озброй мене, інакше ці дилетанти не злізуть, ти ж знаєш їхній інтерес до сенсації, ніякого професіоналізму.

— Треба писати?

— Ні. Ти розказуєш краще, ніж пишеш.

— Ти в курсі, що на пістолеті немає відбитків пальців, вже доповідав… Я з деким поговорив, і це змусило мене полазити по горищі готелю… Знайшов там слід одного пальця… На вікні, яке виходить саме туди, де був апартамент покійного…

— Цей палець е в нашій картотеці?

— Ні.

— Слава богу.

— Я звернувся в Інтерпол.

— Чудово… Нехай шукають… Далі?

— Я знайшов там ще один слід, черевиків сорок п’ятого розміру… Послав хімікам… Вони гадають, що взуття італійське… Остаточну відповідь дадуть завтра вранці…

— Далі?

— Ну, а що далі? Далі хтось спустився по вірьовці — цього навчилися після італійських фільмів про мафію… Кватирка в номері Граціо була відчинена… Жахнули бідолаху, відкрутили безшумну насадку й кинули револьверчик ближче до ліжка, біля якого він лежав…

— Далі?

— Далі хіміки шукають слід од вірьовки з горища. Щось там знайшли, вивчають.

— А що тобі може дати вірьовка?

— Багато. Професіонали возять свої, вітчизняні. Вийдемо на країну, вже зачіпка.

— Ну що ж. Цілком можливо. Допитав усіх у готелі?

— Звичайно. Папіньйон передав мені допити сімнадцяти службовців… Ніхто нікого не бачив… Я затребував карточки всіх, хто проживав і проживає в готелі до сьогоднішнього дня… Вивчаємо…

— Коли матимеш інформацію?

— Її вже опрацьовують, шеф. Думаю, завтра ввечері будуть вичерпні дані.

— Ти вважаєш, що в нашому ділі можна мати вичерпні дані? Завидний оптимізм. Далі?

— Далі гірше. Припустимо, палець, тканина вірьовки, сліди від черевиків і таке інше приводять нас у нікуди. Як же нам у такому разі знайти ту людину, яка прийшла до Граціо абсолютно легально, через двері?

— Не знаю.

— Я знаю, що ввійти могла людина, тільки добре знайома Граціо. Логічно?

— Цілком.

— Таких тут троє.

— Хто вони?

— Сюди напередодні прильоту Граціо приїхав Бланко; з Амстердама прискакав Уфер; і, нарешті, мені щойно стало відомо, тут з’явився сусід Граціо по замку в Палермо, брат Дона Валлоне, синьйор Ауреліо, дуже серйозний дідок з вищого кола мафіозі.

— Ну і?..

— З Бланко я розмовляв, але на нього тиснуть. За Уфером і Ауреліо спостерігаю.

— Отже, коли ти дозволиш, я підведу підсумок, Соломоне… В номері «Континенталю» загинув Леопольдо Граціо… Ніяких слідів насильства, на килимі валяється пістолет, ніхто не чув пострілу, ніхто не бачив людини, яка направлялась до апартаменту покійного… Все було б ясно, якби на рукоятці пістолета ми знайшли пальці нашого бідолахи. Коди ти зайшов у номер, там до тебе вже побували директор, шеф охорони, портьє, метрдотель, що приріз на каталці сніданок, покоївка і поліцейський, який чергує біля готелю. Виникає питання: а якщо хтось з цих людей схопив — пойнятий жахом, без злого наміру — пістолет, потім злякався, що знайдуть його сліди, витер рукоятку рушником і поклав на місце? Таке допустимо?

Шор примружився, розгублено глянув на Матена, витяг з кишені пом’яту пачку «Голуаз», закурив і, глипнувши на комісара ще раз, відповів:

— Взагалі коли…

— Що «коли»?

— Коли дуже хочеться вважати це самогубством, то…

— Ти що думаєш, я підштовхую тебе саме до такої точки зору? Соломоне, що з тобою? Ти висуваєш свою версію, але і я маю право на свою.

— Преса бере в стоси не тебе, а мене, Луї.

— Так було завжди, так буде й надалі, поки ти не заміниш мене в цьому кріслі, а на твоє місце не сяде Папіньйон… Але я аж ніяк не відкидаю твоєї версії. Затям собі, я з тобою, хоч би як ти повернув справу… Як завжди, я прикриватиму тебе. Копай, Соломоне.

Через дві години після дуже короткої зустрічі з комісаром Матеном в кафе Джон Хоф націлив резидентуру ЦРУ на те, щоб журналісти, які зв’язані зі службою, поговорили з працівниками «Континенталю».

Підрозділ, який відповідав за виконання спеціальних заходів, дістав завдання організувати таку людину в «Континенталі», яка згадає, що не більше як три дні тому, приблизно за день до самогубства Граціо, викликали майстра з профілактики електропроводок на горищі, у підвальних та складських приміщеннях; приходив чоловік середніх літ, дуже кремезний, десь близько п’ятої після полудня; запросили майстра тому, що йшли дощі, дуже погана погода, сталося щось з кліматом, ці американці й росіяни неодмінно доведуть світ до нового потопу з їхньою космічною безглуздістю; майстер був з якоїсь контори, треба згадати, мабуть, десь у паперах е телефон чи відповідний запис; ні, у день загибелі Граціо цієї людини в готелі не було, ми уважно стежимо за всіма, хто входить до нашого готелю…

Через три години, після відповідної шифрограми Хофа в Ленглі, Майкл Велш надіслав вказівку римській резидентурі ЦРУ зробити все можливе, аби вплинути на потрібних у кабінеті людей і домогтися відправки телеграми в Берн з офіційним запитом про обставини загибелі італійського громадянина Леопольдо Граціо; оскільки лист має виходити з секретної служби, то, ясна річ, на цей запит мусить відповісти секретна служба Швейцарії. А відповісти на лист, не взявши в кримінальній поліції всіх документів, висновків експертів, неможливо.

Правдолюбці — це добре, але Шор вирішив пограти в це діло аж надто серйозно. Не час.

А втім лишалася ще надія на завтрашній контакт з Шором тих, кому резидентура в Берні вірить безумовно.

35

Ретроспектива V (місяць тому, осінь 83-го)

Прийом влаштували на англійському газоні перед новим будинком Дігона в Сарагоса де Вілья; пальми підсвічували лампами денного світла, і тому ніч здавалася нереальною, мабуть, занадто чорно-білою, як у режисерів перших фільмів раннього італійського неореалізму.

Дігон, як завжди, був у своєму скромному чорному костюмі; він дозволяв собі тільки одну розкіш — шофер купував йому надзвичайно дорогі черевики, невагомі, лайкові, в найшикарнішому магазині Нью-Йорка. Як і кожна людина, що піднялася на високий щабель, Дігон не надавав значення одягові, любив старі, звичні речі; але в молодості, як і всі подібні до нього, хто рвався вгору, він замовляв собі елегантні костюми, купував величезні машини, бо той, хто хотів вийти в люди, мусив уміти замилювати очі; чим менше реальних грошей, тим більше повинно бути показного багатства; тільки купивши три будинки, понад тисячу акрів землі, багатої на нафту, зав’язавши — через треті країни — надійні зв’язки з банками Саудівської Аравії, він перестав звертати увагу на зовнішнє, «женихівське», як жартував пізніше, і став, навпаки, грати в скромність; спочатку перебирав міри, і гра ця здавалася ненатуральною. Та минали літа, і особливо після сорок п’ятого року, І коли Дігон дістав доступ у Західну Німеччину через концерн Дорнброка, він жив поняттям діла — агресивного, всепожираючого, безпощадного; будь-яке виставляння напоказ багатства здавалося йому тепер смішним і безглуздим.

… Коли посол Нікльберг підвів його до міністра оборони і вони обмінялись настороженим потиском рук, кряжистий майор Лопес відчеканив:

— Наша революція проти розкошів, але цей дім має на собі печать достоїнства; свято не ріже око надмірністю, такою властивою сильним вашого світу; радий честі засвідчити свою повагу, містер Дігон, і висловити надію, що ви не тільки поправите своє здоров’я в благодатному кліматі Гаривасу, а й поміркуєте на дозвіллі, яку допомогу можете подати республіці, яка розвивається тепер так динамічно. Біля майора стояв високий холодноокий полковник, начальник генерального штабу Діас, близький друг прем’єр-міністра; Дігон зразу пригадав те, що говорив йому про Діаса Майкл Велш, коли вони зустрілися на конспіративній квартирі ЦРУ в Нью-Йорку, тому Дігон церемонно вклонився майору й відповів:

— Хоч я, не приховую цього, противник будь-якої революції, окрім американської, але все-таки, пане Лопес, мене надихає динаміка вашого розвитку і те відчуття стабільності, яке я тут помітив… Тому не бачу підстав, щоб бодай у якійсь мірі бойкотувати діяльність вашого міністра фінансів… Гадаю, колеги по спостережній раді нашого концерну підтримають моє бажання піти назустріч вашим пропозиціям…

— Ну що ж, — сухо посміхнувся майор Лопес, — якщо вони підтримають вас і дадуть нам позику, республіка дозволить їм жити тут, на березі; як їм заманеться… В розкоші то в розкоші…

Дігон пожував губами.

— В якійсь книжці, мені здається — перекладеній, я прочитав цікавий анекдот про мого юного друга Дейва і Рокфеллера… Начебто він згадав, що в одній із сусідніх з вами країн його дід купив дві милі хорошого пляжу і палац вісімнадцятого століття… Дейв послав туди кілька своїх помічників — цент треба рахувати, з нього починається долар…

Лопес різко зауважив:

— Дві милі нашого узбережжя міряють не центом, містер Дігон, а мільйоном…

— Для Рокфеллера мільйон і є цент, — усміхнувся Дігон. — Так ось, його люди прибули на двох вертольотах, побачили дивовижний замок, пальми на піщаному березі, бананові гаї, викликали управляючого і сказали: «Через тиждень сюди прилетить великий бос. Тому, будь ласка, знесіть цей помпезний замок, ми пришлемо будівельників, і вони зроблять невеликий двоповерховий котедж з гарним басейном, бомбосховищем і радіоцентром; бос не любить пальм, треба засадити два кілометри кримською сосною. А пісок посипати червоною рінню Середземномор’я, це ми доставимо літаками… Тепер так, — вів далі найдовіреніший помічник Рокфеллера, — яке сузір’я з’являється над будинком, коли сісти на пляжі, зіпертися руками об землю і задерти голову?» Управляючий відповів здивовано: «Мені здається, Південний Хрест чи щось подібне». А помічник, заглянувши в свою записну книжку, відрубав: «Ні, він не любить цього сузір’я, будь ласка, зробіть так, щоб над головою в нього був Козерог, ми заплатимо будь-які гроші…» Через тиждень прилетів Дейв, вийшов з свого надпотужного вертольота — в поношених білих джинсах, стоптаних кедах марки «пума» і випраній фланелевій сорочці, — пройшовся берегом океану, посипаним червоною середземноморською рінню, глибоко вдихнув сухе соснове повітря, яке буває, мабуть, тільки в Криму, сів, задер голову, спитав управляючого, яка зірка спалахує тут опівночі, вислухав відповідь, що тут з’явиться Козерог, зітхнув гірко й попрямував у свій невеликий двоповерховий котедж, кинувши на ходу: «Яка благодать, боже ти мій! Жити б тут і думати про вічність… Кому потрібні ці прокляті гроші?! А ми їх усе робимо та робимо… Навіщо?!»

Начальник генерального штабу Діас засміявся; посол Нікльберг теж посміявся і повів його до столика, де стояли пляшки з легким рожевим вином, привезеним з півдня Франції; полковник Діас зрозумів, що його вдало примусили залишити свого міністра віч-на-віч з Дігоном; він не хотів цього, але ж не вириватись.

Взявши майора Лопеса під руку, Дігон заговорив швидко, щоб кожне слово було литим:

— Якщо ви зможете взяти владу і мені повідомлять точну дату, коли це відбудеться, ви станете найбагатшою людиною Латинської Америки, бо я знаю біржу, ціни на боби какао і розумію силу армії. Нехай у Нью-Йорк подасться ваша людина, нехай вона стане зрадником — через неї і її ланцюг я зможу координувати всі наші кроки в майбутньому.

Дігон відчув, як закам’яніла рука майора, натиснув:

— Деталі обговорить ваш друг Луїс, ви ж вірите йому, чи не так? Мені потрібна певна відповідь, причому негайно, тут, інакше я продам це бунгало — і вважайте, що нашої розмови в природі не було.

— Коли б ви хотіли побачити тут зміни?

— Через місяць, два… Я чекаю відповіді, бо часу в нас обмаль, довше залишатися нам удвох — означає накликати на вас підозру…

— Добре, я обговорю деталі з Луїсом.

— Тоді я пускаю в діло на біржі для початку мільйонів сто, щоб повалити ціну на какао-боби. Я мушу бути впевнений, що коли ви візьмете владу, ваша ціна буде нижчою, я викину на ринок скуплені акції, а ви на цьому матимете не менш як двадцять п’ять мільйонів. О’кей?

Плече Лопеса розслабилось, права рука обм’якла, і, усміхнувшись чомусь, він відповів:

— О’кей.

— Скажіть Луїсу, куди переказати перший внесок, — закінчив Дігон і, відпустивши руку Лопеса, поспішив до полковника Діаса та посла Нікльберга, почав на ходу розповідати їм ще одну смішну історію про скупість Моргана-молодшого.

Розповідаючи, Дігон лише двічі зиркнув на гарну статуру міністра оборони, який сухо розмовляв з військовим аташе США; віддав належне манері цього майора конспірувати, точно вибудовувати лінію поведінки з різними представниками різних концепцій північного сусіда. «Чого-чого, а концепцій у нас хоч відбавляй», — подумав Дігон, переходячи до завершальної, найсмішнішої частини своєї новели; в нього був цілий набір таких новел, перевірених у його особливому бюро «психологічних розробок»; він заздалегідь знав, про що говорити з азіатами, європейцями, латиноамериканцями; було затверджено також і перелік рекомендацій для бесід на прийомах, у літаках, перед укладанням угоди, при першому зондажі, після того, як партнера зламано, під час гострої душевної кризи у людини, вимушеної — в ім’я інтересів концерну — переступити межу закону; а втім, Дігон ніколи не користувався рекомендаціями сліпо: помітивши ніяковість у бесіді з контрагентом, магнат зразу ж ламав схему, підготовлену помічниками, і легко переходив на експромт. Але цього разу він віддав належне Бейзілу, Маку і Кромі, які досліджували майора Лопеса останні три тижні якнайретельніше; спочатку Дігон заперечував проти тієї жорсткої схеми, що запропонував його штаб; хлопці наполягали на своєму; Дігон поступився неохоче: «Ви пропонуєте розмовляти з ним так, немов він прагматичний ірландець з Бостона чи проворний нью-йоркський єврей, який прийняв англіканство ще в минулому столітті! Він же іспанець! Може впасти в амбіцію — і ділу кінець». Йому заперечували: «Лопес — випускник Вест-Пойнта, прожив серед наших «зелених беретів» чотири роки, він зробив ставку на прем’єра Санчеса, зрозумівши, що до влади можна прийти тільки на гребені лівого чи хоча б центристського руху; ніщо інше неможливе на тому континенті, де такі сильні антипатії до північного сусіда; в бізнесі, у своєму таємному бізнесі, він поводиться як прагматичний ірландець і проворний нью-йоркський єврей водночас, а конспірує цю свою діяльність, наче суперагент ЦРУ. Він розуміє, що ми знаємо про нього те, що нам треба знати, і тому хоче розмови невідкладної і предметної». «А якщо фиркне? — спитав тоді Дігон. — Можливість діла розвіється як дим, а ми на грані найбільшої справи, яку концерн проводив за останні роки. Прикро». «Не фиркне, — відповів Кромі. — Всю відповідальність ми беремо на себе. Лопес знає, що його заступник з військово-повітряних сил намагається налагодити контакти з державним департаментом, він умів оцінювати можливості».

36

16.10.83 (23 години 21 хвилина)

Сенатор Едвардс прилетів у Гаривас рейсом «Ер Франс» з приватним візитом; од прес-конференції відмовився, хоч в аеропорту на нього чекало більше сорока журналістів.

— Поки немає про що говорити, друзі, — всміхнувся сенатор. — Про те, який смак у манго, говорять після того, як його покуштують.

Він приїхав у готель «Шератон», прийняв душ, подзвонив у Вашінгтон; секретарка розповіла про останні новини; потім поговорив із сином, а вже після цього усівся біля телефону в м’якому кріслі і чекав, коли з ним зв’яжеться Санчес — тільки заради цього він і опинився тут.

Санчес подзвонив, як і домовились заздалегідь, опівночі, сказав, що машина пішла, можна спускатися, біля виходу сенатора зустрінуть.

Вони побачились через півгодини в заміській резиденції уряду, на березі океану.

Однак знайомство Едвардса і Санчеса почалося не сьогодні, а чотири роки тому, коли молодий випускник Боннського університету Санчес, повертаючись на батьківщину, зробив зупинку у Вашінгтоні. Він подзвонив у сенат, в секретаріат Едвардса, відрекомендувався і попросив про побачення з ним. Едвардс, завантажений справами понад міру, навряд чи вибрав би час для невідомого Мігеля Санчеса, але напередодні в усіх газетах Штатів були опубліковані повідомлення про те, що гариваський диктатор розстріляв дванадцять професорів, які виступили з закликом про лібералізацію режиму і проведення муніципальних виборів.

Едвардс передав секретареві, що він згоден прийняти містера. Санчеса від сімнадцяти до сімнадцяти десяти; Санчес приїхав раніше, походив довгими коридорами сенату, вдихаючи солодке повітря капітолійської свободи, через три хвилини він знову ввійшов до приймальні; там було повно народу; два сини Едвардса в спортивних, досить-таки заношених костюмах розбирали кореспонденцію; секретарка, на столі якої стояла бронзова табличка з одним лише словом «смайл»[15], відповідала на безкінечні дзвінки стандартно ввічливим запитанням:

— Мей ай хелп ю[16]?

І при цьому строго виконувала вказівку, викарбувану на бронзовій табличці, зовсім невимушено посміхаючись тим, з ким розмовляла, і кожному, хто зазирав до кімнати.

— Я Санчес, — відрекомендувався Мігель, — сенатор призначив мені зустріч.

— О так, містер Санчес, він вас чекає, будь ласка, проходьте. Кабінет був не дуже великий, схожий на декорацію з американського фільму, де розповідалось про банду багатих злочинців, про бідного прокурора, який протистояв їм, і про захисника правди — сенатора; старовинні меблі, фотографії з дарчими написам, зовсім домашні штори на широкому вікні, закритому металевими жалюзі, і дуже багато книжок в заскленій шафі — переважно правознавство та історія.

Едвардс усміхнувся своєю звичайною білозубою усмішкою, пішов назустріч Санчесу, сильно трясонув його руку і запросив сісти, спитав гостя, яка в нього професія, про його наміри та про мету візиту в Штати; Санчес відповів, що він правознавець, мріє повалити диктатора в Гаривасі і хоче просити сенатора допомогти йому і його друзям у цій нелегкій справі.

Едвардс був обережний прагматик, і такої граничної відвертості йому не доводилось зустрічати з тієї пори, як він вийшов з коледжу.

— Я вкладуся в шість хвилин, сенаторе, — вів далі Санчес. — Передам вам список усіх тих, хто мучиться в тюрмах і концтаборах, скорботний листок, куди занесено прізвища розстріляних без суду й слідства за те тільки, що вони мали власну думку про те, що відбувається, я залишаю вам документи про рівень дитячої смертності, про кількість початкових шкіл у країні та ліжок у трьох лікарнях. Ви, очевидно, знаєте, що зберігання таких відомостей у Гаривасі карається двадцятип’ятирічною каторгою, розповсюдження — розстрілом, тому я прошу попередити ваших співробітників, які, можливо, вирішать перевірити ще раз мої матеріали, не посилатись на мене, бо моя загибель означатиме крах руху в країні…

Вони розмовляли сорок дев’ять хвилин; через два місяці після цієї зустрічі Едвардс виступив у телевізійній передачі компанії Сі-бі-ес і звинуватив адміністрацію в тому, що вона підтримує «відверто фашистський режим, глава якого називає себе найближчим другом Сполучених Штатів». Назвіть мені своїх друзів, і я скажу, хто ви, гласить древня мудрість; це ганьба двадцятого століття — кривава, сліпа тиранія, яка боїться правди й думки, та ще й проголошує себе «найнадійнішим партнером північноатлантичної співдружності у боротьбі проти сил агресії і зла». Те, що ми підтримуємо дипломатичні відносини з цим режимом, те, що там є наші радники, те, що поліція диктатора озброєна нашими автоматами і мінометами, а повстанців розстрілюють з «фантомів», відправлених нашими ВПС, недопустимо й безглуздо, це кидає пляму ганьби на демократію».

Едвардс був першим, хто дізнався про переворот у Гаривасі; він зразу ж надіслав привітальну телеграму Санчесу, і хоч чимало його колег, не кажучи вже про апарат державного секретаря, висловили неабияке невдоволення таким необачним жестом сенатора, Едвардс стояв на своєму і підтримував відкриті контакти з посланцями полковника.

… Санчес і Едвардс потисли руки, а потім несподівано для самих себе обнялися й поляскали один одного по спині.

— Ну що, — сказав Едвардс, — дуже пахне порохом?

— Дуже, — відповів Санчес.

— Знаю… Я в захопленні від вашого спокою в ситуації, що склалася… Я читав, що вас звинувачують у безхребетності, в невмінні й небажанні стукнути кулаком по столу, але я вважаю вашу лінію єдино правильною… Перш ніж поставити вам ряд запитань, пов’язаних з економічними проблемами, я хотів би з’ясувати головне… В разі, коли ваш енергопроект виявиться заблокованим — фінанси, таким чином, полетять к бісовій матері, виникне кризова ситуація, — ви маєте намір пустити сюди кубинців чи росіян в обмін на їхню економічну підтримку?

— Якщо ми опинимося в безвихідному становищі й усі відмовляться нам допомагати, ми змушені будемо прийняти допомогу марсіан, не те що кубинців.

— Полковнику, я маю на увазі їхню воєнну присутність.

— З правими ультра, які обстрілюють нас із сельви, ми впораємося, народ ненавидить їх… Але з американським флотом тягатися нам не під силу.

— Я поки що не маю даних про такий вихід з кризи. А ви?

— Ми пам’ятаємо Гватемалу і Санто-Домінго.

— Як це казав Маркс? — Сенатор нахмурився, пам’ять у нього була така, що можна позаздрити. — Історія повторюється двічі: один раз у вигляді трагедії, другий раз у вигляді фарсу.

— Життя вносить корективи, — зауважив Санчес. — Спочатку була трагедія у Гватемалі, потім у Домініканській Республіці, не фарс, а ще страшніша різня… А після цього Чілі… А тоді Уругвай…

— Як правило, Білий дім виявлявся втягнутим в ситуацію.

— Хто ж у такому випадку каже «а»?

— Ті, хто зацікавлений у кризі. Ті з наших великих фінансистів, кому ви і Граціо наступили на мозоль… А бідолашній адміністрації нічого не лишається робити, як покривати те, що сталося.

— У нас є підстави думати, що Білий дім уже давно згоден покрити те, що готується в Гаривасі, — всміхнувся Санчес.

— Підстави? — Едвардс незадоволено поморщився. — Ми люди однієї професії, полковнику… Дайте мені факти, і я обіцяю вам почати битву, коли повернуся до Вашингтона.

— Добре, фактів немає, але я запевняю вас, що уряд поки що не обговорював можливості укладання воєнного союзу ні з Гаваною, ні з Москвою. Я запевняю вас, сенаторе, що ми не підемо на те, щоб благословити воєнну присутність тих, хто гарантує Гаривас від інтервенції з півночі, до самого останнього моменту. Якщо ваш уряд згодиться подати нам допомогу в реалізації енергопроекту, то кризу, очевидно, буде погашено.

— Тут справа не в уряді, полковнику… Ваші люди спробували всі можливості на Уолл-стріті?

— Як мені відомо, так.

— Не певен. Зрештою далеко не всі наші бізнесмени зав’язані з воєнно-промисловим комплексом… Більшість діє саме в мирних галузях економіки.

— Сенаторе, ми готові пробувати ще і ще раз, але, погодьтесь, терпіння — не моє, я вмію терпіти, а моїх колег, які виражають думку більшості нації, — не може бути безконечним. Погодьтеся і з тим, що питання престижу в нашому іспаномовному світі має особливий, оголений, чи що, характер… У мене створюється враження, що Вашінгтон навмисне підштовхує нас до повороту на схід, аби мати розв’язані руки. Вам не здається?

— З погляду формальної логіки, не можу не погодитись з вами, але мені потрібні факти… Я згоден посильно допомогти вам у контактах з Японією, гадаю, це був би оптимальний варіант виходу з ситуації, що склалася…

— А чому не Бонн?

Едвардс зітхнув.

— Яке це має значення, Італія чи Федеративна Республіка? І та й та в Європі… Я згоден з вами: загибель Граціо була дуже вигідна вашим противникам, щоб вважати це самогубством… У нас досить сильні зараз ті групи, які аж надто ревниво ставляться до «західноєвропейської тенденції» економічної моделі… А втім, політичної також — насамперед я маю на увазі контакти Європи з Кремлем… Бонн навряд чи займе відкриту позицію в нинішніх умовах. Вони вижидатимуть. Токіо може відважитись на те, щоб зразу ввійти у ваш енергопроект…

— Ми були б щиро вдячні вам, сенаторе, якби ви нам допомогли…

— Я докладу всіх зусиль. Ви даєте мені можливість виступити у Вашінгтоні перед пресою і сказати про вашу позицію з приводу імовірної присутності росіян і кубинців?

— Безперечно…

— Добре… І ось що, полковнику… Наші повідомлення про незгоди у вашому уряді відповідають дійсності?

Санчес вийняв сигарети, простяг сенатору, закурив сам, відповів неохоче:

— Я вважаю недостойним ні себе, ні вас брехати… Тому відповім вашим же запитанням: у вас є факти?

— Нема.

Санчес запросив сенатора до столу. Вечеря була скромна, на американський манір — два шматки м’яса, багато овочів, вино.

Саме тут, поливаючи гострим соусом салат, огірки й помідори, Санчес і поцікавився:

— А як на вашу думку, тим у вас, кому не подобається експеримент, що проводиться в Гаривасі, вигідний розбрід в уряді?

— Звичайно, — відповів Едвардс. — Салат дуже смачний, назвіть мені цей соус, дома будуть щасливі, коли я привезу дві чи три банки.

— Я вже подарував вам ці три банки.

— Спасибі, — Едвардс підняв келих і мовив: — Я бажаю вам успіху у ваших починаннях, полковнику. Я ставлюся до вас з явною симпатією… Мені імпонує ваша стриманість, і я говоритиму у Вашінгтоні про те, що нерозумно провокувати ситуацію, саме так, провокувати, обіцяю вам це. Але не поспішайте, використайте все, аби заручитися підтримкою нашого бізнесу. Якщо ви звернетесь до Москви, мені буде важко захищати вас у майбутньому… Обіцяю вам також вплинути на адміністрацію, щоб утримати наші гарячі голови від нерозумної активності…

Президент, вислухавши сенатора Едвардса, коли той наступного дня повернувся до Вашінгтона, спитав:

— А чи не здається вам, що все, що відбувається в цій нещасній країні, є наслідком інтриг противників наших з ними добрих відносин?

— Я допускаю це.

— Не ми, не американська преса, а Кремль нагнітає кризові настрої…

— У мене немає таких фактів, пане президент. У мене є інші факти: в багатьох наших виданнях Санчеса прямо звинувачують в антиамериканській активності, а насправді це не відповідає дійсності. Він запевнив мене, що питання про воєнну присутність росіян і кубинців не стоїть на порядку денному, найбільше він сподівається на нашу допомогу, але всі його спроби домовитися натикаються на стриману стіну нерозуміння… Я м’яко сказав, пане президент, бо належу до тих, хто шанує коректність у політиці…

— Дякую вам, сенаторе, за те, що ви побували в Гаривасі. Ваша інформація має винятковий характер. Я негайно доручу моїм колегам ще раз якнайретельніше вивчити наші можливості нормалізувати становище в Гаривасі…

— Становище там цілком нормальне.

— Ви пробули там одну ніч, сенаторе, — зауважив президент, — а ніч не та пора, коли все можна побачити… Я рекомендував би вам знайти час для директора адвокатської фірми Роберта Корра, йому доручено стежити за ситуацією в Гаривасі, співвідносячи її з тим, що твориться на провідних біржах світу… Гадаю, ваша інформація допоможе йому виконати покладену на нього місію…

— Я це зроблю неодмінно, пане президент, але ще хотів би спитати вас: може, є смисл запропонувати комусь з ваших помічників виступити й заспокоїти громадськість з приводу «гариваських страхів»? Це високо оцінили б Санчес і його колеги.

Президент кивнув, чомусь посміхнувся і спитав:

— Всі? Чи тільки деякі з них?

37

17.10.83 (20 годин 11 хвилин)

Верньє поговорив з Френком По, який розшукав його по телефону; подумав, що зустріч з росіянином Степановим непогано було б урівноважити розмовою з американцем, це на догоду нинішній європейській концепції, а потім знову подивився на аркуш паперу, що лежав на полірованому столі, на лист Гансові; він перекреслював його уже кілька разів; усього не можна писати хлопчикові про наші стосунки з його матір’ю, все-таки йому ще тільки двадцять два, та й взагалі не можна всього відкривати дітям, хоча Елізабет відкривала сину все з самого дитинства, правди було там мало, самі емоції, а втім, хто довів, що правда не емоціональна?

— Знаєте, містер По, я зараз страшенно зайнятий… Як довго ви пробудете в Парижі?

— Та я тут живу постійно! Акредитований тут! Я згоден ждати, але не знаю, чи ждатиме розвиток ситуації в Гаривасі! Там пахне порохом, мої одноплемінники готують їм добрячу баню, не вважаєте?

— Дайте-но мені ваш номер… Зараз запишу, почекайте… Але краще подзвоніть мені самі через кілька днів у цей же час… Я поки ще не читав ваших публікацій, пришліть щось, інакше я погано відчуваю співрозмовника…

— Вишлю сьогодні ж, містер Верньє, а також ті журнали, які видавав разом з моїми німецькими й іспанськими друзями, тільки журнали ці надто ліві, ви вже не осудіть, можливо, по молодості…

Верньє виразно побачив обличчя Марі, круглі очі Ганса, милі мої ліваки, як же мені погано жити без вас, чому ви не прийняли мою подругу, добру Гала, як безумно й незбагненно все, що відбувається…

— Добре, — обірвав він розмову, — надсилайте й дзвоніть, зараз я зайнятий…

Він зіжмакав аркуш, що лежав перед ним, кинув у кошик під столом і взявся писати заново.

«Дорогий Гансі!

Ніколи мені не було так тяжко, як тепер, ніколи. Ти написав мені, повторивши, мабуть, у всьому Марі: «Або Гала, або я. Доти, поки ви разом, я не хочу з тобою бачитись і не приїду до тебе в Париж ні за що і ні за яких умов». До речі, маю сказати тобі, що ти, визнаючи свободу й чесність, тобто право людини на вибір, ти, стоячи на лівих позиціях, тобто на позиціях людської свободи, грішиш, поставивши так питання, проти самого себе; щось немає узгодження в твоїй громадянській логіці. Свобода — це насамперед шанобливе ставлення до вчинку й думки іншої людини, бажання зрозуміти мотив, смисл, мету діяння чи слова, виголошеного людиною.

Пригадую, якось ми їздили в Гренобль кататися на лижах і ти сказав про жінку, яка жила поряд з нами в номері і вчила тебе, як треба робити поворот з підскоком на найкрутіших схилах: «Тату, ось яка тобі потрібна подруга». Я тоді подумав: слава богу, він розуміє, що мені потрібна подруга, котра завжди була б зі мною; ті п’ятнадцять років, після того як ми розлучилися з мамою, я присвятив вам і роботі, а здоров’я не вічне, треба, щоб хтось допомагав жити… Чи доживати, мабуть, так точніше… Гаразд, це мої турботи… Просто ти тоді не знав того, що знав я: та жінка дуже хотіла бути біля мене, але я бачив, що вона мріє про сім’ю (а я це слово зненавидів через наші домашні сварки, воно стало мені здаватися кабальним, асоціювалось зі словами «ревнощі», «скандал», «власність», «неприйняття», «авторитарність»); про дитину (а я знаю, що на світі є тільки двоє дітей — ти й Марі, інших просто не може бути, та й потім у моєму віці якось незручно виглядати смішним); в її уяві дружба мужчини й жінки полягає в тому, щоб відокремитися від людей і належати тільки одне одному, а це чуже мені, бо я… Добре, та не хочу набридати тобі дослідженням власної персони, бог з нею… Давай без гніву й пристрасті згадаємо все, що сталося.

І ти, й Марі просили мене знайомити вас з моїми подругами; п’ятнадцять років я не наважувався на це; Гелена, яку ти любив — а ти, я помітив, дуже любиш іноземок, але таких, що добре розмовляють на нашому з тобою берлінському діалекті, — не була, як тобі здавалося, моєю подружкою; вона була мені другом, та й лишається ним і досі, приїжджає до мене в Париж, зупиняється в кімнаті, яку я (і, звичайно, Гала) називаю твоєю; іноді Гала стелить їй у бібліотеці, а це значить, що Гелена працюватиме цілу ніч і, отже, варитиме собі каву, а з твоєї кімнати на кухню треба проходити мимо мене, я ж прокидаюся від найменшого шерхоту, бо завжди чекаю вашого з Марі дзвінка в двері… Гаразд, і це сантименти… Я людина факту, завжди намагався прищепити цю властивість тобі й Марі, якщо не прищепив, значить, поганий вихователь, програв вас і немає мені прощення… Сподіваюсь, ти розумієш, що слово «програв» не з карточного лексикону… Це більше стосується Ватерлоо, Дюнкерка чи Сталінграда… Я познайомив тебе й Марі з Гала, і спочатку Марі страшенно засмутилась, а я образився за це, і вона відчула, подзвонила мені в готель (паризьку квартиру тоді ще не закінчили) о шостій ранку, ні, шостої ще не було, і сказала своїм ніжним хрипкуватим чудовим голоском, що все добре, я не повинен звертати уваги на її настрій, ми зустрінемося вчотирьох — ти, вона, Гала і я, — вип’ємо кави й поговоримо про те, як разом поїдемо до моря на тиждень, вона так мріє навчитися кататися на водних лижах… Але, сказала Марі, я поговорю з мамою, якщо вона буде проти, я не поїду, не сердься… Я дуже чекав цієї розмови, і мама сказала, що в неї уже все перегоріло і їй плювати на моїх шлюх (звичайно, жодна порядна жінка не може бути близька мені), і це дало вам право, ніяк її не ображаючи, поїхати до моря. Ви полетіли в Ніццу перші, я мав підписати три контракти, тому прилетів назавтра. Весь день перед вильотом Гала носилася по місту, шукаючи для вас сувеніри, і це було чесно, нічого показного; коли ми прилетіли і вона вам ці сувеніри віддала, Марі всміхнулася. «Знаєш, Гала належить до рідкісних людей, яким завжди хочеться зробити комусь подарунок, я таке відчуваю далеко не до всіх». Було зарезервовано два номери в Сен-Поль, один великий і один маленький. Я сказав, прилетівши, що, мовляв, переселяйтеся до мене, житимемо табором, утрьох, як завжди, а в Гала буде своя кімната, через двері від нашої. Марі відповіла, що ви чудово влаштувалися вдвох, не треба переселятися, ходімо краще вечеряти, а потім танцювати, і ми танцювали вчотирьох і говорили, як завтра вранці спустимося вниз, на пляж, орендуємо човен і почнемо вчити Марі кататися на водних лижах. Ми вчили кататися Марі, і як же гарно вона падала в море, втрачаючи рівновагу, і як сміялася, і її сміх було чути на пляжі всім, і обличчя людей від цього ставали лагіднішими, бо наша Марі незвичайна людина, таких немає більше на світі… Ми тоді добряче напеклися на пляжі, засмагли, повернулися до себе, у мене страшенно боліла голова, і Гала поміряла мені тиск; дуже підскочив; коли ми ввечері пішли в наш ресторанчик і офіціант спитав, що я питиму, чай чи каву, Гала відповіла: «Мосьє не питиме ні чаю, ні кави, він питиме сік». Мабуть, їй і на думку не спадало, що ці слова вас так образять, вона ж лише непокоїлась про те, щоб мені не стало гірше, це, я вважаю, можна було простити… Ви не простили, бо звикли, що все, завжди й скрізь я вирішував сам і ніхто не може вирішувати за мене нічого й ніколи. Але, повір, я так само все вирішую й зараз, нічого не змінилося.

Я не дуже звертаю увагу на дрібниці, особливо коли поринаю в нове дослідження, мабуть, і тоді не помітив, що вам стало неприємно, коли Гала кинулась до холодильника, готуючи для нас) у номері останню вечерю… Серце моє крає її фраза: «Я ж хотіла як краще…» Здавалося б, така проста фраза… Головне, щоб людина справді хотіла, як би зробити краще, очевидно, тоді можна простити форму заради цієї доброї суті: «Я ж хотіла як краще…» А ви потім сказали, що не хочете бути гостями у моєму домі. Хіба не можна було сказати інакше? І не мені, а Гала: «Повчися, як треба накривати для тата, ми це знаємо краще, ми знаємо все, що він любить». Але ж ви не зробили цього. Чому? А потім на пляжі, коли Гала стала на лижі й зразу ж упала в море, ви відрубали: «Ми ніколи не приїдемо до тебе в Париж, у квартиру, яку ти будуєш, якщо з тобою буде Гала». — «Чому?» — «Це все, що ми тобі можемо сказати…» Я пишу цього листа уже восьмий раз, бачу, що й цей варіант нікуди не годиться, бо я не письменник і не художник, я позбавлений хисту до слова… Що могло спонукати вас на таку безкомпромісність? Що?! Так, Гала — людина самозроблена, в неї не було тих можливостей, які були у вас, мандрувати, як ви зі мною, зустрічатися з різними людьми, мати під боком мою бібліотеку; так, вона не вміє писати, як Марі, й блискуче рецензувати роботи з археології, як це вмієш робити ти, Ганс, але вона вміє бути доброю й дбайливою подружкою, яка допомагає мені жити й працювати, не вимагаючи нічого взамін, а в наш швидкісний і жорстокий вік це рідкісний дар, повір мені, сину… Спочатку я подумав, що на тебе вплинули мамині чорномагічні бабусі, такий несподіваний злам настрою — то було все прекрасно, а то раптом жорсткий ультиматум… Потім, коли ти попросив перевести на тебе мою берлінську квартиру, коли сказав, аби я звернув увагу, яка буде реакція на це Гала, мені стало до болю прикро: невже ти дивишся на батька як на людину, до якої жінка не може ставитися з симпатією й приязню, а лише як на удатного професора економіки, котрий подвизається в добре оплачуваних виданнях? Старий, товстий, безвільний сластолюбець, об’єкт відлову модними хижачками? Хоч, заперечив я собі, видно, всі діти вважають своїх батьків стариками, які не мають права на особисте життя?

Мені соромно нагадувати тобі, але я мушу це зробити, Ганс… Пробач… Я досі чую й бачу голос і обличчя твоєї першої подружки з Гамбурга. Я пригадую всі наші розмови з тобою про те, що ця дівчина — чи хвора, чи дуже погана, хижа людина… Я вважав (та й зараз вважаю), що не можна нікому нічого категорично забороняти, будь-який ультиматум — прояв честолюбного владарювання, навіть коли в основі ультиматуму любов; до речі, найчастіше саме так і буває. Я не забороняв тобі нічого й ніколи, я чекав, поки нарешті ти не зрозумів, хто є хто… А чого мені це коштувало, пригадуєш? Або твоє перше одруження? Брррр, яке страшне слово, ненавиджу… Пригадуєш, як я просив тебе почекати, як доводив, що це крок завчасний, і ти начебто погоджувався, а потім заїхав до мене й сказав: «Тату, я завтра одружуюсь». І все. Як відрізав… Ти ж знав, що я не висуну ультиматуму, ти ж знав, що я не кину тебе, не скажу: або я, або твоя подруга… Ти це знав… І я був з тобою, я припинив роботу над книжкою, запросив тебе і твою Інгеборг поїхати на північ, у дюни, і там тобі нарешті стало страшно, бо ти переконався в моїй правоті, і я прийняв на себе весь жах твого розлучення з жінкою, яку ти так суворо і наперекір мені назвав своєю дружиною… Якщо ти певен, що Гала не просто добра до мене, що її цікавлю не я, Верньє, а мій новий паризький будинок, чому ж ви з Марі так легко кинули мене й віддали на «поживу»?! А коли б ви переконалися в своїй неправоті, приїхавши до мене сюди? Що тоді? Чи, пригадуєш, ти приїхав до мене й сказав, що професор Відеке — негідник і мерзотник, не дає тобі працювати над тією темою, яку ти обрав, а я ж знав, я ж пам’ятав, як він розповідав мені, за що любить тебе, пишається тобою… Ця прикра різниця — твоя неприязнь до нього, сліпа й безпідставна, і моє знання ставлення до тебе доброго старого Відеке — ятрила моє серце, не давала працювати, я болісно думав, як переконати тебе, довести твою неправоту, але ти був невблаганний до бідолашного Відеке, як і до мене тепер… І лише через рік, захистивши у Відеке свою роботу про розкопки в Азії, ти сказав, що він чудовий старий і що ти був неправий… Але ж на це витрачено рік… Ти не повірив мені, ти хотів сам дійти правди. Що ж, бажання зрозуміти правду — прекрасне й високе бажання, але тоді не треба виводити як примат своє право на те, щоб спочатку думати про людину погано, а потім рік іти до того, щоб цю свою точку зору змінити. Треба б навпаки, Ганс. Завжди починай з того, що людина чудова, бо всі люди народилися на світ, аби робити добро, життя їх ламає, коли вони слабкі, коригує, коли розумні й чесно кажуть собі про свої вади.

Звичайно, я можу розстатися з Гала, вона добра й розумна подружка, я можу з нею говорити про все, нічого не приховуючи, та вона й сама все бачить, розуміє, як мені тяжко, і біжить у кабінет, як тільки в бібліотеці задзвонить міжміський телефон: «Може, це діти, швидше!» Вона знає, що ви не хочете розмовляти з нею, і дуже боїться, якби я не пропустив вашого дзвінка. Я можу знову лишитися один — смішно вимагати від Марі чи від тебе, щоб ви поселилися назавжди зі мною в Парижі й міряли мені тиск, готували їжу, робили масаж, перестилали постіль, переносили правки в мої рукописи, їздили за моїми дорученнями в бібліотеки, на біржі, в досьє банків… Ти хочеш цього? Ти берешся поставити хрест на своєму житті? Присвятити його мені? Звичайно, ні. Як же тоді бути? Чи все, що сталося, — дитячий егоїзм? Але ж егоїзм — прагматичне поняття, воно містить у собі чітке усвідомлення того, що незабаром я покину цей світ, і ви залишитеся самі, і нікому буде брати на себе твої прикрості з Інгеборг і з тією химерною дівчиною з Гамбурга, і ніхто не зможе втримати тебе від розриву з добрим старим Відеке, і ніхто не зможе заряджати тебе на нову роботу, рятувати від метань, невпевненості в собі, переконувати в тому, що ти покликаний у цей світ — а втім, як і кожен, — щоб сказати своє єдине, неповторне слово… Пригадуєш, я взяв тебе в редакцію, мені хотілося, щоб ти вже в юності доторкнувся до діла, і познайомив тебе з своїм другом, добрим і галасливим Клобером? Пригадуєш? Він чомусь не сподобався тобі, і ти, нікчемне курча, навіть не подумав приховувати свою неприязнь до нього, а він так старався зацікавити тебе, з такою радістю водив по редакції, так весело знайомив з колегами… Але він тобі чомусь не сподобався, ти дивився на нього з презирством, і мені було дуже боляче за Клобера і страшно за тебе: як же ти зможеш жити з таким характером, мій хороший, мій розумний Гансі?! А потім ти прочитав книжку Клобера про його поїздку в Чілі і сказав, що він чудовий журналіст і тобі дуже хочеться піти до нього ще раз… Я одвів тебе, як же інакше, ти ж мій любий маленький синок, кров моя, все тобі прощав і прощу, захищу від усіх, допоможу всім, чим можу, а коли покину цей білий світ, хто оберігатиме тебе, хлопчику?!»

«Виходить, — подумав Верньє, відклавши ручку, — що я погрожую йому… Це жахливо… І я не маю права писати йому про те, що його мати любить другого, а до цього другого любила ще одного другого й зберігала його солоденькі пусті листи в своєму портмоне разом з портретами дітей, я, мабуть, уперше в житті дозволив собі уподібнитися їй, Елізабет, відкрив її портмоне тремтячими руками й побачив там ці листи разом з фотографіями Марі й Ганса. Але я це зробив тому, що вона розпечатувала всі мої листи, особливо якщо в графі зворотної адреси стояло жіноче прізвище… Я не маю права писати їм про те, що їхня мати полюбила другого, коли я був у Санто-Домінго, де йшла війна, якщо я напишу це, то розкраю їхні серця, хіба не так? Я не смію писати їм, що вона прощала своєму другові все, абсолютно все те, що ніколи не простила б мені… Я не можу писати їм про те, як їхня мати водить свого коханця в дім до їхнього діда і вони там трохи пожуряться за своїм життям, а потім веселяться й бенкетують, поки ми з вами подорожуємо. Хоч, звичайно, вона втовкмачила їм, що в її любовних зв’язках також винен я, скрізь і в усьому винен я, така вже в мене планида — бути винним. Чому все круг нас так дивно й гірко влаштоване, все якось зроблено, а тому нерозумно! Я міг би — самі діти спонукають мене до цього — таїти свою дружбу з Гала, розстатися з нею на той місяць, коли вони приїжджають до мене, але невже брехня вигідна навіть найближчим? А може, на них налягає Елізабет з її сонмищем старушенцій, які сплять на подушках, напханих книжками з чорної магії та ворожіння?! Я часом боюся за Ганса, його настрій міняється, як у дівчини: то каже одне, а через день зовсім інше. А ти? — сказав собі Верньє. — Хіба ти не такий же? Людська модель однакова, модифікації різні, і як багато від цього залежить у світі, коли не все… Так, я не повинен відправляти йому цього листа, бо він нечесний, бо в ньому не можна написати всього, що треба… І про те, що не можна дозволяти говорити при вас гидоту про батька, й про те, що не можна думати бридко про інших, вважаючи, що їхні вчинки породжені тільки матеріальним інтересом, а зовсім не почуттям… Я не можу докоряти Гаисові за те, як він жив усі ці роки; я приймав на себе удари, я терпів характер Елізабет, аби тільки йому й Марі жилося спокійно, аби тільки не зазнали вони того, чого зазнав я в дитинстві, — злиднів, жаху, невпевненості у завтрашньому дні… Так, у мене багато цікавих друзів, і діти хочуть, щоб усі, хто з’являється біля мене, були рівні їм інтелектом, знанням, гострим відчуттям, але ж це неможливо! Слово «рівність» вигадано для добрих ідеалістів; для прагматиків існує інше слово — «життя», воно страшніше, бо передбачає нерівність… Чому Пауль покинув Маргарет і одружився з Лоті, а його діти приїжджають до нього в гори і проводять там весело й радісно свої канікули?! Чому так багато моїх друзів розлучилися з жінками, та лишилися з ними друзями і діти не карають їх за цю розлуку?! Чому? Тому що ти сам у всьому винен, — сказав собі Верньє, — тому що ти… А що я? — загнувся він. — Чому і в цьому винен я? Чим я винен, зрештою?! Я навіть з їхньою матір’ю не розлучений, хоч вона любить іншого всі ці п’ятнадцять років і пишається ним, і схиляється перед його хистом… Хистом… Саме так, а ти консервативний професор, який уміє терпіти, ну й зараз терпи, а розірветься серце — навіть краще, може вийти заміж, головне, щоб у всьому було додержано порядку, як і належить обставинам. Ех, боже мій, народитися б мені актором чи живописцем, наділив би мене всевишній талантом виразити себе в музиці чи в камені, тоді, може, й мені дали б право на почуття, на бажання хоч колись стати самим собою… Не дали б, не простили б, — посміхнувся Верньє, — бо люди завжди трагічно плутають два поняття: лагідність і безвольність… Вони думають, що коли людина лагідна, значить вона безвольна, боже, яке безглуздя! Ні, це не безглуздя! Якщо така думка існує, значить вона розумна, а от якби ти вмів ощирятися… Стоп, а хіба я не вмію ощирятися? Ще й як умію, тільки я це вмію з тими, кого не люблю… Ні, — сказав собі Верньє, — ти й на тих не вмієш ощирятися, бо людина, яка вміє ощирятися, ніколи в цьому не признається, вважаючи себе в глибині душі найдобрішою, беззахисною і вразливою… До того ж ти безпородний, немає в тобі такої притаманної авторитарним натурам, а таких більшість, незаперечності, аристократизму, байдужості, поважності… Ти дуже гарячкуєш, коли сперечаєшся, дуже тиснеш, коли впевнений у своїй правоті, дуже лютуєш, коли бачиш несправедливість… А це в наш час погано… Треба вміти посміхатися, тоді шанобливо говоритимуть: «Людина із залізною витримкою…» ї потім ти консерватор, прибічник існуючого балансу, а це теж не модно, зараз треба бути лівим розвінчувачем або тим, хто тримає дома портрет Гітлера. Оцього твого консерватизму тобі теж не прощають, вважаючи його пристосовництвом… Ні, — твердо вирішив Верньє, — я не переписуватиму листа Гансу в котрий уже раз, все одно не зможу йому написати, краще сяду за роботу, яка допоможе Марі, вона скаже про це Гансу, якщо, звичайно, я зможу їй допомогти, і Ганс тоді подзвонить увечері й назве номер поїзда, яким він виїжджає до мене, хлопчик терпіти не може літаків, у ньому багато споглядальності, і це прекрасно, такий бачить більше, поїзд — це почуття, а ніщо так добре не западає в душу, як те, що збагнув почуттям… Я поїду на вокзал — чорт, тепер я вже ніколи не навчуся водити машини, тим паче з моїм пузом, я й на заднє сидіння ледве влажу — і зустріну його, і пригорну до себе, і згадаю ті роки, коли він був маленьким й відштовхував мене, як тільки я хотів обняти його, але він так любить матір, та зараз він не відштовхне мене, хоч і не обніме, тому що терпіти не може зовнішніх проявів любові… А які, крім зовнішніх, є в неї прояви? — подумав Верньє, встаючи з-за столу. — Внутрішні прояви такі складні й таємничі, що збагнути їх не дано нікому, навіть інколи самому собі, бо ти ж пам’ятаєш слова Ганса: «Все одно, тату, ви розстанетеся з Гала; вона молодша від тебе на двадцять років і мріє про іншого… Захоплення ніколи не буває тривалим». Ти завжди пам’ятаєш ці його слова і часто думаєш над ними, хіба не так, Верньє?»

Він хотів був порвати листа, але потім склав аркушики, засунув їх у стіл і, знявши телефонну трубку, набрав номер Френка По; в голосі цього хлопця, в його манері розмовляти було щось від Ганса; навіть серце защеміло, коли знову подумав про сина, побачив його великі, добрі, голубі очі, відчув, яке в нього м’яке біляве волосся, який гарний опуклий лоб, який смішний ніс з площадочкою на самому кінці, «аеродромчик», називав його Верньє, почув його розкотистий сміх… Дитинство належить батькам, тільки дитинство, короткі, як мить, п’ятнадцять років, потім настає нова якість батьківського буття, і ніхто неспроможний змінити це, ніхто, ніде й ніколи, а вже тим паче ти сам…

— Алло, слухаю…

— Це Верньє, можу я поговорити з містером…

— О, це я, Френк! Сиджу й вирізаю свої публікації, але все таке прісне, нецікаве, навіть соромно посилати такому метрові, як ви!

— Ну й не посилайте… Ви де живете?

— На Рю Лемуан, а що?

— Та нічого, просто я зараз іду гуляти й міг би з вами побачитися десь у кафе… Почастую вас юшкою й склянкою пива…

— Ви такі добрі, містер Верньє, скажіть, куди підійти, мені соромно вас запрошувати в мій бедлам, назвіть адресу, я біжу!

38

17.10.83 (21 година 27 хвилин)

Повідомлення з Прес-центру про те, що в Торремолінос, на віллі «Каса нуева», в ліжку знайшли тіла Анжеліки фон Варецькі, вдови Леопольдо Граціо, й наглядача будинку Ернесто Суретті, передали Шору пізно ввечері.

Він закурив, потер лоб пальцями, потім зняв трубку, подзвонив у поліцію Малаги й сказав, глухо покашлюючи:

— Будь ласка, надішліть мені детальний звіт про розтин, їх же отруїли, і нехай ретельно зроблять відбитки пальців, хоч я, на жаль, певен, що їх кинули в ліжко, надягнувши заздалегідь гумові рукавички.

Він вислухав поштиву відповідь іспанського комісарі, який погано розмовляв французькою, й закінчив:

— Я свідчитиму, що їх убили, бо я був останній, хто розмовляв з Анжелікою фон Варецькі, в мене є дані, щоб підтвердити це, колего…

— У такому разі ви докладно розкажете нам, про що ви розмовляли з сеньйорою фон Варецькі-Граціо, чи не так, пане Шор?

— Ні, не так. Я не даватиму вам ніяких свідчень доти, поки не закрию справу, яку веду, а ви прекрасно знаєте, яку я веду справу.

39

Ретроспектива VI (місяць тому, літо 83-го)

«Прем’єр Санчес. Громадяни міністри, я дозволю собі сумарно викласти ту коротку програму дій, яку маю намір — якщо ви її схвалите — винести на обговорення нації. Я не роздавав текст, вважаючи, що буде багато корективів, очевидно, доцільніше розмножити більш-менш єдиний варіант… Немає заперечень?

Міністр фінансів. Ти хочеш запропонувати для обговорення статистичні таблиці? Будуть цифри?

Прем’єр Санчес. Ні, тільки загальний абрис.

Директор Національного банку. Тоді, мабуть, можна й без тексту.

Прем’єр Санчес. Спасибі… Отже, я виходжу з тих даних, що диктатура так скалічила людей, що нам необхідно насамперед визначити економічну доктрину, бо лише вона гарантує надійне й відносно швидке лікування нації. Ті аморфність, неробство і лінощі, які й досі спостерігаються скрізь, декретом, це зрозуміло всім нам, не вилікуєш, потрібні такі стимули, що піднімуть людей на діяльність, ініціативу, відповідальність, підприємництво, сміливість. Думаю, було б розумно — після того як міністерство фінансів ще раз підрахує всі резерви платіжного балансу, якщо ви погодитесь з моїми пропозиціями, — негайно оголосити підвищення заробітної плати робітникам і пеонам не менше як на сто процентів…

Міністр енергетики й планування Прадо. Це утопія, Мігель!

Прем’єр Санчес. Дай мені закінчити, потім ти аргументовано заперечиш… Я ще не договорив: негайне підвищення заробітної плати на сто процентів за умови, що ледарів і демагогів буде звільнено, звичайно, погоджуючи кожен окремий випадок з профспілками й робітничим контролем на плантаціях, фабриках, в готелях та майстернях… Ждати справжньої творчості від людей, які одержують кожного місяця стільки, аби не вмерти з голоду, — оце й є утопія. Так, лише продуктивність праці, її ефективність зможе витягти нас з болота. Я розумію, що підвищення заробітної плати викличе загальну радість, але жорстка вимога віддачі всіх сил сподобається далеко не кожному: багато крикунів, що примкнули до нас у перші дні, уявляють собі революцію як негайну панацею від злиднів. Це химера! Революція зобов’язана гарантувати роботу, вимагати продуктивної праці, щедро винагороджувати за чесний труд і жорстоко карати нероб, тільки тоді настане національне оздоровлення. Я вважаю за доцільне винести на обговорення законопроект, за яким робітники й пеони одержуватимуть певний процент від реалізації виробленого ними продукту; чим вищий прибуток підприємства, тим більше грошей ми платимо всім, хто працює в тій чи іншій галузі… Чути голоси про створення сільських кооперативів у тих районах, де ми виробляємо какао-боби. Це розумні голоси, але головне, щоб добре діло не обернулося на благо мітингуючих ледарів, проти ретельних хазяїв. Нам треба зразу ж домовитися про принципи: якщо я, Мігель Санчес, вступаю в кооператив із своїм гектаром плантацій, десятком свиней, півсотнею курей, а Пепе Суарес має лише півгектара й трьох свиней, то при розподілі прибутку я, Санчес, повинен одержати десять процентів від прибутку, а Пепе лише два. Треба довести Пепе Суаресу, що ці два проценти будуть, принаймні, у кілька разів більші, ніж його теперішні сто процентів. Але ми зустрінемо стіну нерозуміння, якщо зразу ж, негайно, з завтрашнього дня не пошлемо в село студентів, — що зрозуміє грамотна людина, те відкине той, хто живе під давнім тягарем звичок, що в’їлися в свідомість. І коли ми в цій справі можемо сподіватися на допомогу студентства, то питання про охорону здоров’я я виділив би в особливу тему. Ми поки що не маємо права піти на те, аби медицина, як і освіта, стала безплатною… Ми ще страшенно бідні, а лікарі одержували великі гроші при диктатурі. Ми мусимо зберегти їхню заробітну плату, й урядові доведеться взяти на себе дотацію; приблизно сімдесят процентів за візит до лікаря оплачуватимемо ми, це дасть економію кожній сім’ї, правда, незначну, та все ж таки економію. Ми не маємо права перетворювати медицину в фікцію; за копійки лікарі працювати не будуть; ми можемо штовхнути їх на шлях підпільної практики, корупції, хабарництва. Коли профспілки зміцніють, коли прибутки галузей промисловості зроблять їх фінансово самостійними, вони зможуть узяти на себе весь тягар безплатного медичного обслуговування; ми, уряд, неспроможні зараз зробити це. Ми повинні далі чесно сказати, що збільшуємо податки на тих, хто працює в сфері сервісу, прийнявши якусь частину витрат у цій надзвичайно важливій галузі, гаранті стабільності, на себе: доведеться поставляти підприємцям в кредит соковижималки, міні-трактори, кофейні агрегати для барів, меблі, якими обставлятимуть квартири-пансіонати, пральні й швейні машини… Ми мусимо піти на те, щоб знизити орендну плату за підвали й горища тих будинків, які належать муніципалітетам, — нехай там відкривають ательє, кафе, пральні, бари. Необхідно пояснити дрібним підприємцям, що підвищення податків конче потрібно для будівництва доріг, вокзалів, аеродромів, клінік, пляжів, шкіл, будинків для престарілих… Ми повинні відверто сказати, що ми зараз не маємо змоги збільшити заробітну плату службовцям таких міністерств, як сільського будівництва та лісового господарства, енергетики й продовольства, але ми йдемо на те, щоб відраховувати цим колективам процент з річного прибутку галузі; це міцно зв’яже чиновників зі щоденною практикою; не переписування паперів, а живе діло; вмієш проявити себе, ініціативний, сміливий, діловитий — одержуй гроші, ти їх заслужив, це не завдасть збитків бюджетові, не викличе інфляції, заробіток підтверджено товаром, який можна придбати в магазинах… Я не побоявся б винести на всенародне обговорення питання про концесії… В прикордонні області, не зв’язані з центром шосе й залізницями, можна й треба запрошувати тих, хто підніме ці землі — під нашим контролем, звісна річ, тільки на певний період і, безумовно, за нашою участю. Я наважився б сказати людям, що ми згодні субсидувати тих селян, які живуть на узбережжі, аби тільки вони розширювали свої будинки, щоб прискорити приплив туристів: шістдесят процентів валюти відчисляють державі, сорок беруть собі. Туризм дає Іспанії майже чверть бюджетних прибутків, туризм нерозривно об’єднує всі райони країни, це індустрія майбутнього… Тільки після того, як програму буде схвалено і вона ввійде в повсякденну практику, ми наблизимося до наступного етапу: до вивчення науки парламентської демократії, до вільних виборів, до переходу влади в руки депутатів, які формують уряд… Ось, власне, начерк звернення до народу… Я готовий відповісти на ваші запитання, громадяни міністри…

Директор Національного банку. Ми не маємо грошей на дотації дрібним підприємцям, Мігель, ми не маємо грошей на те, щоб узяти на себе сімдесят процентів оплати за візит до лікаря…

Міністр оборони Лопес. Мігель, я гадаю, тобі треба звернутися до армії: коли ти чесно поясниш, що немає змоги збільшити плату офіцерам, тебе, гадаю, зрозуміють патріоти. Не сказати про це нашим товаришам по боротьбі з диктатурою я вважаю неправильним і недостойним тебе.

Ад’ютант прем’єра по BMC капітан Родрігес. Санчес мусить дуже чітко розтлумачити ситуацію морякам, на плечі яких зараз покладено найважче завдання — охорона наших океанських кордонів… Саме там ми відчуваємо найбільші труднощі, саме по воді праві ультра одержують воєнну допомогу від потенціальних агресорів.

Міністр фінансів. Я не готовий до детального обговорення. Пробач мені, Мігель… Я повинен сісти за комп’ютер і як слід порахувати. Бюджет в жахливому стані, громадяни, ми ледве зводимо кінці з кінцями… Якщо республіка не одержить позики, яку обіцяв Леопольдо Граціо, ми збанкрутуємо… І це питання не далекого майбутнього, це справа тижнів, найбільше місяців… Я розумію, як це неприємно чути, але я говорю правду…

Прем’єр Санчес. Ми одержимо позику через два тижні. Тільки-но надійшла шифротелеграма від Граціо, він повідомляє, що всі деталі відрегульовано, його підтримали «Креді де Женев» та «Дрезденер банк».

Міністр громадської безпеки. Саме цього бояться наші противники, Мігель… Коли вони дізнаються про точну дату можливої згоди, то треба чекати посилення збройної боротьби проти нас на півночі. Не виключена спроба путчу в столиці; ми поки що тримаємо під контролем дві найсерйозніші підпільні групи, але їхня активність загрозливо зростає.

Міністр фінансів. Пора покласти край цій діяльності… Чекати нерозумно.

Міністр громадської безпеки. Передчасний удар — доти, поки ми не знатимемо всіх учасників, — не врятує становища.

Міністр оборони Лопес. Армія готова включитися в твою роботу.

Міністр громадської безпеки. Я сподіваюсь на твою допомогу, але ще рано, Лопес.

Міністр оборони. Як би не було пізно.

Начальник генерального штабу Діас. Я згоден бути певною сполучною ланкою між силами безпеки і армією.

Міністр громадської безпеки. Добре, ми обговоримо це в робочому порядку.

Міністр енергетики і планування Прадо. Мігель, розумієш… Я побоююсь, що нас після твого виступу почнуть цькувати, як марксистів… Північний сусід битиме в усі дзвони…

Міністр оборони Лопес. Нам нічого оглядатися на янкі, Енріке! Ми суверенна держава. Ряд аспектів урядової програми я зробив би ще жорстокішими і, можливо, торкнувся б питання про націоналізацію земель, захоплених янкі…

Директор радіо і телебачення. Мабуть, мій виступ здається вам дивним, але я не можу погодитися з проектом Мігеля… Він занадто прагматичний… «Діло, діло, діло…» Це не програма, а батіг якийсь… Я голосуватиму проти. Наші люди тільки-но одержали найвищий дар — свободу… Вони нарешті можуть відкрито й без страху говорити й думати, збиратися на мітинги…

Прем’єр Санчес. І третину робочого часу стрясатимуть повітря словесами, красиво говоритимуть про свободу і загрозу імперіалізму…

Міністр оборони Лопес. Але ж вона існує…

Прем’єр Санчес. Так. Але свободу треба захищати не словом, а ділом; час балаканини скінчився… І не вчора, а, принаймні, півроку тому… Правити — не означає загравати; правити — значить планувати можливості.

Директор радіо і телебачення. Я не перебивав тебе, Мігель.

Прем’єр Санчес. Пробач.

Директор радіо і телебачення. Розумієш, той престиж, який уряд дістав у народу, поваливши криваву диктатуру і дарувавши свободу, може похитнутись… Нам буде важко працювати… Якщо ми введемо те, що ти пропонуєш, в дію, нам напевне нагадають фразу, що, мовляв, революція — це коли гальорка міняється місцями з партером, а на сцені продовжується той самий старий фарс…

Міністр охорони здоров’я. Так, Мігель, це правда, нагадають.

Директор радіо і телебачення. Якщо кабінет прийме проект, мені не лишається нічого іншого, як піти у відставку, я не зможу організувати будь-яку дійову пропаганду для підтримки твого нового курсу, жорсткого курсу…

Прем’єр Санчес. В чому ти вбачаєш його жорсткість? В тому, що ми вимагатимемо працювати? Добре — з одержаних прибутків — за працю платити? І карати, так, нещадно карати всіх тих, хто базікає і по три години спить після обіду?

Директор радіо і телебачення. Мігель, пробач, але ти ріс в гасієнді й катався, ще хлопчиком, на автомобілі… А я народився в бідонвілі… Я був голодранцем, Мігель, жебраком… Я пригадую, як люди, зачаївшись, говорили вночі. А тепер вони дістали право говорити вдень, голосно, без страху…

Прем’єр Санчес. У них ніхто не забирає цього права… Але його заберуть, силою заберуть, якщо ми перетворимося в республіку вільних базік! Лікарні для народу будує сам народ і школи теж, і дороги, і готелі, і бібліотеки… Те, що ти кажеш, демагогія!

Міністр охорони здоров’я. Гаразд, а якщо першим пунктом твоєї програми, як пропонує Лопес, ми назвемо негайну націоналізацію всіх банків, іноземних фірм і компаній? Це приймуть добре, під це можна підверстати жорсткі пункти програми…

Прем’єр Санчес. По-перше, з яких пір правда стала визначатися як «жорсткість»? По-друге, хто сказав, що революція скасовує таке поняття, як «вимогливість»? І, по-третє, ти впевнений, що, оголосивши про націоналізацію, негайну й повну, ми одержимо позику, без якої нам не зрушити з мертвої точки? Позика дасть нам змогу підняти економіку, побудувати базу незалежності, а вже тоді ми націоналізуємо банки й землі іноземних фірм. Першим актом уряду було оголошено ревізію всіх договорів іноземних фірм з нашими пеонами, адже ми взяли під захист пеонів, хіба не так? Ми поклали кінець безсовісній експлуатації; рух тільки тоді остаточно переможе, коли він буде поступовим і послідовним… Доти, поки ми не матимемо енергії, достатньої для того, щоб стати цивілізованою країною, будь-яка ура-революційна фраза насправді буде фразою контрреволюційною…

Директор радіо і телебачення. І все-таки я піду у відставку, Мігель, якщо ти збереш голоси і кабінет підтримає тебе…»

Дейвід Ролл, президент спостережної ради «Ролл бенкінг корпорейшн», закінчив читати цей секретний стенографічний звіт про засідання уряду Гаривасу, походив по своєму маленькому кабінету, розміщеному на сорок другому поверсі будинку, збудованому ще його батьком, довго милувався невеличкою картиною Шагала, потім повернувся до столу, натиснув кнопку селектора і сказав:

— Зайди до мене…

… Коли прийшов його шурин — він любив не так його, як молодшу сестру Дезі, на якій той був жонатий, — Ролл дав йому текст.

— Ану, назви, хто з цієї команди служить мені? Це екзамен на те, чи готовий ти до своєї майбутньої діяльності…

40

17.10.83 (20 годин 25 хвилин)

Коли Шор, відповівши на більшість запитань, оголосив журналістам, які його атакували, що він попросив італійських колег допомогти йому затримати для допиту як свідка жителя міста Палермо синьйора Вітторіо Фабріні, котрий протягом двох років був охоронцем Леопольдо Граціо, але при цьому контактував з Доном Валлоне, якого підозрюють в належності до мафії, телефонні лінії, що зв’язували Прес-центр в Шьоньофі з Римом, виявились зайнятими.

На всі запитання журналістів в Римі відповідали якнайкоректніше:

— Ми запропонували синьйору Вітторіо Фабріні, місцеперебування якого невідоме, добровільно здатися властям; ми гарантуємо йому честь і достоїнство; ми не маємо поки що достатніх підстав підозрювати цю людину, але наша глибока повага до синьйора Шора зобов’язує нас допомогти йому.

41

17.10.83 (21 година 00 хвилин)

О дев’ятій вечора Мішель подзвонила Бреннеру в кабінет; його телефон не відповідав, секретарка вийшла до головного редактора; Бреннер сидів в досьє, переглядав документацію стосовно Граціо; годину тому з Шьоньофа з ним зв’язався Степанов, назвав кілька імен; цікаво, є над чим подумати; захопився. Коли Бреннер приїхав додому о пів на одинадцяту, на столі лежала записка: «Любий! Я чекала тебе, як і домовлялися, до дев’ятої, бо ми, як ведеться в кожній щасливій сім’ї, збиралися сьогодні поїхати на маленьке торжество до Бернара і Мадлен. Якби ти подзвонив чи доручив це зробити одній з твоїх редакційних молодичок, я затрималася б, вибачившись перед нашими друзями. До побачення. Мішель».

Бреннер пішов на кухню, відчинив величезний холодильник; харчів там вистачило б на цілий місяць, така містка була морозильна камера, взяв йогурт[17] з суницями, вершки, два шматочки шинки, поставив каву, нашвидку попоїв, повернувся до кабінету, набрав номер Бернара, там, звичайно, ніхто не відповів; тільки божевільні при нинішній дорожнечі влаштовують вечоринки вдома; набагато дешевше посидіти десь поблизу в невеличкому ресторанчику і випити вина; тримати прислугу, яка готує їжу й миє посуд, тепер можуть тільки мільйонери.

«Поїздити по кабачках навкруг їхнього дому? — подумав Бреннер. — Шукати? А якщо вони рвонули в «Куполь»? Або в «Клозері де Ліла»? Чи кудись у Латинський квартал? Там зараз досить дешеві італійці, дуже смачно годують, вино казкове, чудовий вибір сирів… Ні, все-таки характер у Мішель дуже страшний… Я, звичайно, теж не мед, але не можна ж так, працюю до кривавого поту, невже вона не розуміє?! Не розуміє, — сказав він сам собі, — бо вона ніколи не працювала, не знає, що це таке, хоч би як я намагався їй пояснити. Досвід, хай живе досвід, тільки він може примирити людину зі світом, отже, з тими, хто цей світ населяє…»

Бреннер любив Мішель, і всі його випадкові, а тому швидкоплинні зв’язки з жінками були наслідком домашніх сцен; уперше це сталося через одинадцять місяців після весілля; подзвонив Франсуа і сказав, що хотів би побачитись; «Знаєш, я приїду з моєю нареченою, з Лолою, ми одружуємось, вона, виявляється, добре знає Мішель, училися в одному коледжі». — «Мішель, — вигукнув тоді Бреннер, — до нас їде Франсуа з Лолою, це твоя подруга!» — «Якщо ця баньката сволота приїде сюди, — дуже спокійно, тільки з закам’янілим обличчям, відповіла Мішель, — я піду з дому». Бреннер прикрив трубку долонею, щоб цієї розмови не почув Франсуа. «В чому справа, Мішель? Франсуа на ній жениться, я не можу відмовити другові, він же тебе любить, як сестру». — «Я сказала, — так само спокійно мовила Мішель, — якщо він привезе цю дівку, яка вважала себе найгеніальнішою в класі й витріщала на всіх свої голубі блюдця, думаючи, що вона найвродливіша, я, вже сказала, піду з дому, можеш їх приймати сам». Бреннер шепнув Франсуа: «Давайте, дорогі мої, Мішель чекає вас», — поклав трубку і поспішив у спальню ублажати дружину. Та одягалась. «Ну що з тобою? — спитав він. — Не можна ж так, рідна… Як ти не любиш її, то не будь жорстокою з Франсуа». — «А ти не будь жорстокий зі мною». — «Але чому?! — закричав він. — Поясни мені, чому така впертість?! Вона зрадила тебе? Відбила коханого? Отруїла батька?» — «Ні, просто я не можу її бачити, та й годі. Коли мені можна повернутися додому? Скільки часу ти сюсюкатимеш з ними?» — «Мішель, ну навіщо ти так? Зрештою, постався до цього візиту як до потрібного! Франсуа дає мені роботу, за яку добре платять, на ці гроші я утримую тебе так, як ти до цього звикла!» — «Не смій мені дорікати!» — «Я не дорікаю, просто намагаюсь тобі пояснити, чому цей візит не можна відмінити!» Мішель вийшла в передпокій, накинула плащ; Бреннер зняв з неї плащ; сказав, що зустріне Франсуа біля під’їзду; розлютований ходив по вулиці, чекаючи, поки той під’їде… Франсуа вискочив з машини радісний: «Познайомся: у найщасливіший для нас день ми вирішили приїхати до Мішель і до тебе». Лола держала в руках величезний букет троянд. «Мішель була найкрасивіша й найрозумніша в класі, — сказала вона, — я перед нею схиляюсь, та хіба тільки я? Всі, всі без винятку!» — «Ми замовили столик в «Секті», — мовив Франсуа, — заберемо Мішель і побенкетуємо». Бреннер, відчуваючи ненависть до себе, став принижено брехати, нібито Мішель чекає лікаря, піднялася температура, її морозить, хоча б не кір, зараз, кажуть, епідемія, вона боїться вас заразити, просила поцілувати Лолу. «Я привезу лікаря, — запропонувала Лола, — мій друг Патрик, ти його знаєш, Франсуа, чудовий спеціаліст з інфекційних захворювань». — «Ні, ні, — розгубився Бреннер, — спасибі, я вже запросив лікаря, я подзвоню пізніше, я неодмінно зв’яжуся з вами, друзі, поздоровляю тебе, Франсуа, радий; що в тебе така красива й добра подруга, Мішель боготворить Лолу, вона розповідала про неї дуже багато хорошого…»

Він повернувся додому, але на душі було гидко: який же ти нікчемний, жалюгідний підкаблучник, справжній мужчина ніколи не зробив би такого. «Ти задоволена? — спитав Бреннер. — Я не пустив їх». — «Ах, яка мужність, — озвалася Мішель. — Не пустити в сімейний дім шлюху!» — «Але вона говорила про тебе так, як можуть говорити тільки про подругу». — «Ну, звичайно, я мегера, а ця особа — найкраща в світі людина, тобі завжди подобались блондинки». — «Ти з глузду з’їхала? Чи починаються місячні?» — «Мерзотник, — сказала Мішель, — не приплутуй сюди фізіологію!»

Бреннер вийшов з дому, грюкнувши дверима так, що посипалась штукатурка.

Грошей не було, він ще не заробляв тоді, ледве зводив кінці з кінцями, попросив у Люсьєна триста франків, поїхав на Кліші, добре випив, сторгував стару повію у високих лакових чоботях, зайшов у її номер на третьому поверсі невеличкого пансіону, нашвидку поспав з нею, аби погасити в собі гнів і гостре відчуття неприязні до Мішель, потім поїхав до тітки, вона жила біля Ейфелевої башти, випив віскі й сказав, що залишиться ночувати, якщо йому дозволять лягти на дивані у вітальні. Він прокинувся о третій годині ранку, побачивши прекрасне обличчя Мішель над собою; витер сірника, бо забув, де вимикач, одягся й пішов через весь Париж додому; Мішель сиділа на кухні в сльозах, добра й беззахисна; вони помирились; Бреннер ненавидів себе за ту бридку зраду зі старою повією; зібрав грошей, повіз Мішель на море; перші тижні все було чудово, але потім їх запросили в компанію і Мішель знову страшно й несподівано зненавиділа якусь жінку, сказала, що хвора й пішла до себе в номер, а коли Бреннер з друзями, випивши сухого вина, привезеного з гір, став танцювати, Мішель вискочила й надавала йому ляпасів; тієї ж ночі він поїхав, поїхала й Мішель; він послав до неї адвоката, щоб оформити розлучення; з клініки подзвонив її батько, він уже все знав: «Послухай, — сказав він, — дівчинка чекає дитини, в цей час вони стають дурними, прости її, я зліг із стенокардією через цю вашу колотнечу».

Півроку минуло спокійно, примирення було щирим, хоча дитини вона не народила, зробила операцію. «Мені потрібен тільки ти один, коханий мій».

Але згодом до Бреннера приїхав професор з Польщі, Мішель не було вдома, він не встиг її попередити про цей візит, тому попросив хазяїна сусіднього ресторанчика принести кілька антрекотів і хорошого сиру — йти в ресторан їм не з руки, бо треба було попрацювати над рукописами, поляк привіз із собою манускрипт.

Мішель повернулася від батька; Бреннер вийшов їй назустріч. «У нас гість, я відрекомендую зараз його тобі, надзвичайно цікава людина, я годую його антрекотом». — «Навіщо ж тобі потрібна я? — Мішель зблідла, так бувало завжди, коли в неї починалися приступи гніву. — Якщо можеш його годувати сам, то й годуй, при чому тут я? Краще я піду в перукарню». — «Але я сказав, що познайомлю його з тобою! Це негарно!» І все-таки вона пішла, і тоді вперше Бреннер подумав, що Мішель хвора, так було з дружиною Скотта Фіцджеральда, про це писав Хемінгуей, вона дуже красива й здорова, мене їй не вистачає, це шизофренія, сумнівів бути не може. Коли Бреннер запропонував їй піти до психіатра, вона вчинила новий скандал; він кохав її, не міг зважитися на розлучення, примирення були солодкі, принаймні п’ять медових місяців на рік; потім він поринув у роботу, сказавши, що сімейне життя для нього скінчилося, крах, катастрофа; жінки, з якими він був близький, не могли замінити йому Мішель, його вабило до неї…

А її нема…

Вона вийшла заміж за нього випадково, якось надто вже швидко і тільки згодом, через місяць, зрозуміла, що це не той, хто їй потрібен; спочатку, як і радив батько, вдалася до психотерапії, стримувала себе, але чим далі, тим важче було їй, цнотливій і чесній натурі, котра звикла до батьківської незаперечної твердості, жити разом з Бреннером, який здавався їй занадто легковажним, проворним, поверховим, а тому жалюгідним. До його успіхів у газеті вона ставилася байдуже, вважаючи це випадковістю; життя стало чеканням; але часом в ній з’являлася жалість до чоловіка, яка, однак, минала відразу, як тільки вона прислухалась до його спритних розмов з безконечними компромісами.

Тому зараз, у «Куполі», куди її запросили Бернар і Мадлен, вона з особливим інтересом придивлялася до вольового обличчя Клода Гіго, професора математики, величезного на зріст чоловіка з гострими, пронизливими очима.

Він говорив фразами, які так пасували всій його подобі, — рубленими, сильними:

— В основі будь-якого світового відкриття, яке визначає філософію епохи, лежить випадок, тобто доля. Плід, що впав на землю, дав змогу англійцеві сформулювати свою ідею, а вже з неї виникло динамічне світорозуміння, що стало альфою й омегою структури західного духу… Але кожне велике відкриття, що його віддав світові геній фізика, астронома чи математика, згубне для тієї правди, яку воно собою являє. Так, саме так. Слово є виразом влади. Сказавши, тобто визначивши суть, я наклав на неї свою руку. Але ж протистояння існує не тільки в світі музики, коли стикаються в суперечці послідовники Глюка й Моцарта, не тільки в літературі.

В науці такі ж свари. Велика ідея, що владно бажає підштовхнути світ у тому напрямку, яким його бачить геній, породжує другу велику ідею. Саме Ньютон викликав до життя Ейнштейна, а Ейнштейн, сформулювавши теорію відносності, в якій минуле може бути майбутнім і навпаки, самим фактом відкриття породив свого ворога, котрий, можливо, ще й не з’явився на світ. Все, що почато, приречено на смерть. Тілесне зачаття — це перший акт до тієї трагедії, яку називають життям, а закінчується ця трагедія лише одним — смертю. Я назвав дитину, дав їй ім’я, отже, я дістав над нею владу. Маги древності могли послати смерть лише тоді, як мали ім’я того, кого треба звести з світу; без слова вони були безсилі. Через слово виражається знання, а саме знання є вищим проявом влади.

Мішель слухала математика зачаровано; він, здавалося, не помічав її; Бернар схилився до неї й шепнув:

— Бійся цього математичного Казанову.

— Він дуже талановитий? — так само пошепки спитала Мішель, хоч в її запитанні було більше ствердження.

Бернар знизав плечима.

— Говорить гарно, та тільки жодної теореми ще не відкрив…

Гіго, не звертаючи уваги на те, що за столом шепталися, вів своє, впершись важким поглядом зелених очей у надбрів’я Мішель:

— Математика любить таємницю. Вона не розгадує її, а лише створює все нові й нові загадки. Саме тому філософія так боїться нас, саме тому філософія народилася з почуття страху перед недосяжним розумові смертних. Тому філософські школи почувають потяг до схеми, вони силкуються зробити контур думки, привести його в систему, але ж нам, математикам, легше зруйнувати накреслену систему, бо завжди зручніше руйнувати створене вже, дуже легко знайти ваду в явному. Зараз філософи намагаються поставити знак рівності між поняттями «число» і «час». Це наївно. Урок малювання в школі є акт живопису. На запитання «коли?» не можна відповісти, бо всі люди — піддані цього слова. Лише математики мають право відповісти на запитання «що?». Доти, поки кожна людина на землі не навчиться відповідати сама собі на це запитання, світ буде нещасний, незадоволений, бентежний. Треба вичислити стосунки з коханим, відкинутим, тим, до кого ти відчуваєш ніжність, і, навпаки, з тим, хто неприємний тобі, дратує тебе, робить твоє життя маленьким і тому нудним…

Виголосивши останню фразу, Гіго перевів нарешті свій важкий погляд з надбрів’я Мішель на її очі й замовк. До кінця вечора він не зронив жодного слова, тільки пильно дивився на неї й багато пив; коли одягалися в гардеробі, сказав так, немов це було давно вирішено:

— Я проведу вас, бо ви дуже сумні і вам не хочеться йти додому.

Вона повернулася о третій ранку; Бреннер працював у кабінеті; подивився на Мішель з подивом.

— Я дзвонив у поліцію…

— Покійників відправляють у морг, — Мішель посміхнулася й співчутливо подивилася на нього: бідолашний маленький чоловічок, живе марною надією, світ його ефемерний і суєтний; боже милостивий, яке сліпе перше кохання, кого я любила?!

Вона прийняла душ, лягла в постіль, заплющила очі, й перед нею зразу ж постав Гіго, то вивергаючий думки, наче вулкан, а то важко мовчазний, і в цьому мовчанні була така ж владність, як і в усьому його образі; як батько, величезний і сильний, слову такого мужчини солодко підкорятись…

А Бреннер ще довго сидів над паперами, намагався читати їх, але писав на полях одне й те ж: «все, все, все».

Потім він допив холодну каву, викурив сигарету й зрозумів, що треба виїжджати в пекло; так він тікав од себе, од скандалів, од відчуття безвихідності; після Кампучії, Ольстера, війни на кордоні між Іраном й Іраком, де він провів три місяці, після Фолклендських островів, куди він прилетів на другий день після кризи, його стосунки з Мішель якось налагоджувалися, хоч і ненадовго.

Гаривас, мабуть, найгарячіше місце, сказав він собі, треба тікати туди, де стріляють. Чи розлучатись. А що тоді буде з нею? Що вона може без мене? їй здається, що вона все розуміє, але ж я знаю, що це не так. Вона загине, а я ж кохаю її…

… І все-таки вранці Бреннер сказав:

— Мішель, мабуть, нам треба розлучитися. Коли ми зробимо це?

— Коли? — вона всміхнулася. — Хоч сьогодні… Тільки це не те запитання — «коли?», любий мій… Ти спочатку постарався б відповісти на інше запитання, найчесніше: а чому ти хочеш розлучитися? Чому?

— Захопилася філософією? — спитав він, посміхнувшись. — Ну-ну… Я вилечу днів через два, в тебе є тиждень для того, щоб дати відповідь на моє запитання. А я трохи пізніше відповім на твоє конче потрібне «чому?». Домовились?

42

17.10.83 (23 години 55 хвилин)

Степанов завжди приїздив у аеропорт заздалегідь; він любив спостерігати зовсім особливе життя в прикордонні землі й неба; дух, що панував тут, часом нагадував йому останню мить за кулісами перед відкриттям завіси в день прем’єри, коли Борис Равенських гриз свої короткі селянські нігті, змахував долонею чортиків з лівого плеча, невидимих нікому, крім нього, ставав блідим до синяви, але неодмінно всміхався, змовницьки підморгуючи тим, хто стояв біля нього, ніби натякав, що наперед знає, як усе скінчиться, що, мовляв, він абсолютно впевнений у шквальному успіхові п’єси; як швидко він згорів, як багато не встиг зробити! А Галина Волчек приходила за куліси в якомусь дивному платті, хрипко, по-одеському лаялась, гладила акторів по голові, знаходила для кожного незвичайні слова, підбадьорювала, а сама шепотіла Степанову на вухо: «Ми провалимось так, як ще ніколи не провалювались». І всі за кулісами були якісь очманілі, ось як тут, в аеропорту; відчужені усмішки; розгублені, наче в останній раз, погляди; напружене чекання, коли диктор оголосить посадку на літак.

Тут, в Орлі, Степанов чомусь часто згадував нічний ханойський аеропорт, коли він повертався в Китай після тримісячного відрядження до партизанів; світло було тьмяне, голоси тихі, війна є війна; посадка на «Іл-12» проходила швидко, треба злетіти до появи «фантомів»; добрий, променистоокий Фам приніс тоді пляшку лікеру; на відміну від лаосців, які пили міцну рисову самогонку, тут, у Ханої, віддавали перевагу тягучій солоднечі невідомого європейцям напою, дуже смачно, тільки починаєш відчувати себе жінкою, надто вже вишукано; самогонка надійніша, особливо коли треба підніматися на пасажирському літаку під снарядами «фантомів»…

Степанов чітко уявив собі скорботне обличчя Костянтина Михайловича Симонова; той розповідав, як він летів у вересні сорок першого на незграбних напівфанерних бомбардувальниках бомбити Берлін. «Я тайком випив півсклянки спирту, — говорив він, — і не тому, що панічно боявся смерті, її кожен боїться; я боявся, що не встигну зробити те, що мушу зробити, я дуже боявся не написати того, що не мав права не написати. Відтоді я завжди п’ю перед польотом, усе-таки підйом у небо поки що протиприродний, років через сто це стане побутом, а «ТУ» замінить дорогу нам усім «емочку».

Степанов підійшов до стойки бару, замовив каву, до посадки на літак в Шьоньоф лишалося ще хвилин сорок; згадав Романа Кармена; тринадцять років тому, всього лише тринадцять («Иных уж нет, а те далече») він проводжав Степанова сюди, в Орлі; Степанов вирішив тоді будь-що потрапити в Іспанію; Кармен сумно говорив, як він йому заздрить: «Іспанія — це зовсім особлива сторінка нашої біографії, ліліпут, це молодість, це Гриша Сироїжкін, Володимир Антонов-Овсієнко, Хаджі Мурат Мамсуров, Ілля Еренбург, Михайло Кольцов, Всеволод Вишневський, це Арагон, Ернест Хемінгуей, це генерал Лукач, це дуже хороші люди, ліліпут, це незвичайний, гіркий, але чистий час, Митю».

Степанов добре пам’ятав цей аеропорт, коли він повертався сюди із Сантьяго після вбивства Альєнде; життя йшло тут своїм звичаєм; люди ошаліло всміхались один одному, поспішали до виходу на посадку, обмінювалися телефонами, пили віскі; чоловіки кадрились до гарненьких стюардес, все було як і завжди, але ж два дні тому десь у світі переміг фашизм, убили Альєнде, загнали на стадіон під палюче сонце художників і поетів, друкарів і лікарів; саме в ці хвилини, коли Степанов прилетів сюди, у веселий, благополучний паризький аеропорт, чудовому співакові Віктору Хара відрубали в катівнях руки… Маленькою, добре направленою сокиркою…

Все перехрещується, подумав Степанов, все дивне й швидкоплинне. Пам’ять виявляє себе непізнанно; вона резерв думок; але іноді може бути й баластом, уступивши місце новим враженням, що відкладаються в черепочку од дня вчорашнього, а то виблисне раптом невідомо чому — і піднімається баласт; резерви, вперед! Минуле бачиться наяву і шарпає боляче… Це тільки для мене заходить сонце; а для когось воно саме у цю мить сходить… А чому не припустити думку, що наша земля — це велетенський космічний корабель; таємниче, вогнедишне ядро — двигун; верхні шари атмосфери — стіни, зроблені з матеріалу, не відомого нам ще і не вивченого; летимо собі, в зірки врізаючись, не думаючи про те, що ми всі брати й сестри, але хто сказав, що родичівство гарантує від кровної ворожнечі? Збагнути себе й тих, хто навколо тебе, це означає творити епоху. І не так уже багато й треба для цього: розум, по-перше, і точне відчуття минулого, по-друге. Без ватіканських мракобісів не було б ні Лютера, ні Жижки, ні Гойї, а без тиранії останніх Людовиків, без їхньої сліпої впертості не було б ні Марата, ні Робесп’єра, а ті, в свою чергу, породили Наполеона… Все пов’язано, все, абсолютно все, на цій грішній землі… Так мало часу всім відпущено, от бачите, ми нехтуємо поїздами, все норовимо в небо, час економимо… Чорта з два, не економило, а гаємо… Як же нерозумно ми гаємо час! Хочемо зрозуміти те, чого не зрозуміли з першого разу, б’ємося, мучимось, а години летять, бо кожному відпущено своє; той, хто любить математику, не повинен втрачати дні, штудіюючи естетику, коли, звичайно, його до цього не вабить; у нашому короткому житті все треба робити весело і з насолодою, до чого душа лежить. Те, що робиш через силу, з натугою, завжди буває другосортним; ніхто точно не знає, скільки існує ескізів «Сікстинської мадонни» чи «Тайної вечері», всі бачили не ескіз, а роботу… Легкість — це не слабкість, як у нас вважають, легкість — це вершина мужності, це вміння приховувати тугу в собі самому; чого варте таке, інше питання, тільки вищий суд оцінить силу того, хто вміє легко жити, ховаючи від усіх горе і обставляючи себе не ескізами — а лише завершеними роботами…

Степанов завжди захоплювався римлянином, якого засудив до страти Калігула; імператор любив дивитися, як карали, ту таємничу мить насильного переходу в небуття; він спитав приреченого за хвилину до того, як мав відбутися останній акт трагедії, що він відчуває і про що думає. Той відповів: «Я хочу напружити всі сили, щоб уловити — за коротку мить смерті, — чи ворухнеться бодай щось у моїй душі і відчує вона, що виходить з тіла». Імператор засміявся: «Навіщо це тобі? Ти ж поринеш у безмовність!» Засуджений пояснив: «Ні, про все те, що я помічу, я по можливості повідомлю своїм друзям, правда, це станеться трохи пізніше…» Не було в нього зарозумілості, тяжкої й натужної, він не вважав, що все на планеті здригнеться в момент його знищення, він легко чекав зустрічі з невідомістю, але ж кожна чиста сторінка — це невідомість; хто знає, яку формулу буде на ній написано?! А раптом після цього одкровення світ перевернеться? Люди бачитимуть духовним зором? Зрозуміють все про себе? І тоді зітхне людство, скинувши з себе тягар упередженості…

Про що ти, спитав себе Степанов, знову хитруєш сам з собою? Навіть не знаєш до пуття, що тобі треба шукати в Шьоньофі. Очевидно, такі круті завдання, які треба вкласти у цей короткий час, не під силу вже тобі та й до слова ти почав ставитися з певним страхом, хоч і розумієш усю його малість; насамперед діло, факт, досвід, практика; слово вторинне, буття визначає свідомість, а не навпаки; коли людина знає, що за ледарство й нехлюйство її виженуть з роботи, вона трудиться в поті чола свого, а коли вона знає, що ніхто її не покарає, тоді, хоч кілок на голові теши, не працюватиме вона з повною віддачею, не працюватиме, та й годі…

«Я зрозумів, що мені треба зробити, — сказав собі Степанов, — я це зараз зрозумів цілком ясно. В Штатах є безліч корпорацій, але тільки незначна їх частина працює на воєнну промисловість, решта займається внутрішніми справами, торгують з усім світом верстатами для легкої промисловості чи житлового будівництва. Мені потрібно знайти тих, хто в Штатах зацікавлений у мирній торгівлі з Гаривасом. А такі там є. І зустрітися з ними. Або надписати їм листа. Чи подзвонити. А втім, на телефонний дзвінок у мене не вистачить грошей, хоч часу, щоб з’єднатися з невеличкою фермою десь у Каліфорнії, треба зовсім мало, секунд вісім-десять… Ось де економія, ось у чому криється успіх швидкісної динаміки кінця століття… Якби ми вклали кошти в автоматичний телефонний зв’язок по всій країні, прибуток обчислювався б у мільярдах, але ж ми хочемо дати карбованця і негайно одержати десять карбованців, Маркса забуваємо; якщо на одиницю вкладу одержано п’ять процентів, то це вже надприбуток, на більше не можна сподіватись, закон не перескочиш…»

Степанов попросив бармена розміняти сто франків на жетони для телефону-автомата, відкрив довідкову книгу, знайшов телефон Верньє; до телефону підійшла жінка, сказала, що Верньє нема вдома, спитала, що йому передати, куди подзвонити, поцікавилась, чи не може допомогти вона; голос у неї був добрий і веселий, у ньому бриніла дзвінкість, такі голоси бувають у жінок, котрі кохають.

«Мені потрібні імена серйозних людей, які хотіли б мати бізнес з Гаривасом, — роздумував Степанов. — Під старість ти почав приходити до розв’язання загадки кружрим шляхом, збираєшся дуже довго, як підстаркуватий боксер перед останнім боєм чи балерина, що сходить зі сцени. Ти думав про що завгодно, тільки не про те, до чого зараз прийшов. Ні, — заперечив він собі, — я думав про це саме, але я справді старію й збираюся перед боєм, як старий боксер, це правильно відмічено. Розминка думки. Добре сказано, саме так, розминка думки… В Штатах перед трагедією в Чілі міделиварники лаяли Альєнде, бо він зробив усе, аби підняти цю галузь у себе в країні, зате ті янкі, які виробляли верстати для міделиварної промисловості, були схильні до дружньої кооперації з Народною єдністю. Треба знайти кілька днів і засісти в Шьоньофі у бібліотеці, щоб поглянути, які мирні галузі промисловості Штатів та банки, що їх фінансують, згодні на співробітництво з Санчесом. Ці люди тільки й можуть сказати правду, чому зараз почали говорити саме про Дігона як сатану антигариваської змови. А втім, — заперечив він собі, — коли люди Морганів і Меллонів почали боротьбу проти свободи головного конкурента, вони називали його відкрито: Рокфеллер. Може, й тепер відбувається те саме? І я марно вигадую сюжет? Таке можливо, — сказав собі Степанов, — усе можливо в цьому найдивовижнішому з усіх світів…»

Він подивився на покажчики (весь аеропорт у покажчиках — не можна втрачати ні секунди, бо з них складаються століття, по яких історики судять про націю); поштових кіосків було кілька; купив гарний, з розводами аркуш паперу, конверт для авіалиста, написав адресу — не так як заведено у нас, починаючи з міста, а з імені: «Харрісон Болс, 67 вулиця, готель «Плаза», Нью-Йорк, США». (Встиг подумати: «У нашому бюро перевірки довелося б воювати зі зчитувачами, напевне вимагали б, щоб я писав «Гаррісон», так дають в наших довідниках, отже, так і пиши; господи, скільки я мучився зі словом «гаухсляйтер», будь воно тричі неладне; завжди виправляли «я» на «е», щоб усе було як у німецькому письмі, але ж буквосполучення «еі» звучить у німців як «яй», саме «гаухсляйтер»; ніщо не допомогло; без паперу комашина, а з папером ти людина, точніше не скажеш».)

«Дорогий Харрісон, привіт тобі з Орлі. Я був тут у своїх справах, але життя — штука швидкоплинна, я, на жаль, ще й досі не можу послухатися поради Плінія-молодшого, який мудро повчав друга: доручи своїм людям обтяжливу роботу по господарству, а там, лишившись на самоті, повністю віддайся наукам, осягни таємниці знання, щоб після тебе лишилась хоч крихта такого, що належало б тобі одному.

Доля нашого з тобою колеги Лиска (якщо ти бував у Прес-центрі Шьоньоф, міг з ним зустрічатися, кажуть, добрий хлопець) примусила мене придивитися до справи Леопольдо Граціо якнайуважніше, і, як тільки я почав до цієї справи придивлятись, виплило прізвище Баррі Дігона. Повір, це не злі підступи комуністичної пропаганди, яка штовхає ногами бідолашних уолл-стрітовських акул, це прийшло до мене не від нас, а від вас. Тому, якщо ти не розголосиш цей великий секрет, будь ласка, допоможи мені зрозуміти, розпитай своїх колег в редакції — «Нью-Йорк таймс» знає все, хай живе «Нью-Йорк таймс»! — чому ваші люди так недвозначно приплітають саме Дігона до вузла Гариваса. Хто з його конкурентів зацікавлений у тому, щоб кивати саме на нього, а не на Рокфеллерів, як це за традицією робиться? Чи Дігон зовсім переорієнтувався з Європи на Американський континент? Адже він ніколи не працював на півдні. Правда, я ним давно не цікавився, з кінця шістдесятих років, міг і відстати. Як і ти, я не дуже полюбляю, коли мені нав’язують точку зору, «в усьому хочу я дійти самої суті», це писав Пастернак. А він писав прекрасно. Ось я й звертаюсь до тебе з таким проханням.

Напиши мені в європейський Прес-центр у Шьоньоф. Напиши про себе, ми ж не бачились чорт знає скільки років. Що стосується мене, то, поки що доля прихильна до мене, я потихеньку готую себе до її неприхильності, знаєш, Монтень правду каже: ми привчаємо себе до війни, фехтуючи на розкішних турнірах у дні миру.

Буду дуже вдячний тобі, якщо виконаєш моє прохання.

Дмитро Степанов».

… Уже в літаку Степанов написав ще дві листівки, Францу Зібліху в Гамбург і Хуану Мануелю в Мадрід; найбільше йому, звичайно, міг би допомогти Хуан Мануель, але як справжній гідальго він був сильний у слові сказаному; міг годинами розповідати неймовірні історії в «Хіхоні», що на розі колишньої авеніди Генералісимо і колишньої кальє Прімо де Рівери; тепер, на щастя, багато що повернулося на круги своя, до прекрасної пори того Мадріда, коли там жили Хемінгуей, Сироїжкін, Андре Мальро, Роман Кармен і Пікассо; Гран Віа — що може бути достойнішим цієї назви однієї з найкрасивіших вулиць Європи?!

43

17.10.83 (23 години 58 хвилин)

Шору подзвонили, коли він уже ліг спати; передачі телебачення ФРН стали такими ж нудними, як і місцеві; останні вісті він завжди слухав у машині, повертаючись з комісаріату додому, або ж уранці, за кавою, перегортаючи газети; скрізь те саме, читати нічого; в кожному рядку тривожне чекання чогось невідворотно страшного; лякають один одного, лякають…

Шор увімкнув світильник, зняв трубку, певен, що дзвонять з відділу, не інакше як Папіньйон — активний, немов матадор першого поля, рявкнув:

— Шор.

— Мосьє Соломон Шор?

Голос був незнайомий, владний, розложистий.

— Так.

— Пробачте за пізній дзвінок. Мені сказали, що у вас може бути прес-конференція, я думав, що вона закінчиться дуже пізно… Ви вже спали?

— Засинав. Хто говорить?

— Я з «Союзу осіб, які зазнали расової дискримінації», мосьє Шор. Моє прізвище Зеккер. У мене є деякі новини, пов’язані з долею вашого брата Еріха.

Шор рвучко підвівся, відчув, як глухо застугоніло серце. Взяв сигарету і, відкашлявшись, спитав:

— Він знайшовся?

— Все не так просто, мосьє Шор. У мене практично немає часу, приїхав тільки на два дні, але я згоден побачитися з вами завтра до роботи, скажімо о восьмій. Можемо випити кави, я зупинився в «Цур голден пост»…

— Гаразд, я приїду о восьмій, мосьє Зеккер… Про псяк випадок, будь ласка, залишіть ваш телефон.

— Зараз, хвилинку, надіну окуляри… Тут такі малесенькі цифри на апараті… Так, тридцять три, сімнадцять, сорок чотири… Записали?

— Запам’ятав. Ви зупинилися в номері на другому поверсі, над входом до ресторану?

— Абсолютно правильно.

— Завтра я сидітиму за першим столиком біля дверей у сірому костюмі…

— Мосьє Шор, я бачив ваші фотографії в газетах, я вас пізнаю, на добраніч…

— І вам добрих снів…

Шор вимкнув нічник, закинув руку за голову, правою стиснув сигарету, немов хотів її розплющити…

… Еріх був старший, йому виповнилось шістнадцять у сорок четвертому, і він жив у німецькому Базелі; батьки розлучилися; він з матір’ю лишився в Німеччині, батько і Соломон поїхали в Берн, тут були знайомі, які й віддали хлопчика в хорошу школу; коли батько домовився про квартиру для своєї колишньої дружини й сина, німці закрили кордон; маму погнали в Равенсбрюк, а потім у Освенцім і там спалили; Еріха переховували знайомі, а в грудні сорок четвертого він зник; після війни батько шукав його по всьому світу аж до самої своєї смерті; заповів шукати брата Соломонові; і ось цей нічний дзвінок; так тут не дзвонять, щось не те…

Шор знову ввімкнув нічник, набрав номер чергового з управління.

— Шарль? Це я, дорогий, пробач, що так пізно тебе турбую. Якщо тобі не важко, з’ясуй, причому негайно, але тактовно, без шуму, коли в «Цур голден пост» прибув якийсь пан Зеккер, звідки він приїхав, чи сам один, ну, і все інше, що вдасться з’ясувати, о’кей?

— О’кей, інспекторе… Як буде щось цікаве, розбудити чи доповісти вранці?

— Неодмінно буди… Та навряд чи я засну.

— Ви прекрасно розмовляли з журналістами.

— Дякую.

— Я подзвоню, Соломоне…

Шор поклав трубку, встав, накинув халат, вийняв на кухні з холодильника банку пива, відкупорив, — біла піна, що пахла дубовою діжкою, оббризкала його, — випив одним духом і знову подумав: «Це неспроста, я поки ще не можу збагнути, в чому справа, але це неспроста».

Він пішов у свій кабінет, увімкнув світло, сів до столу, присунув ближче фотографію Еріха: носатий, маленький, кучерявий, шия тонка; чому, раптом спало йому на думку, в усіх єврейських дітей, які народилися в бідних сім’ях, такі жалюгідні, тонкі шиї?

І уявив собі мокре шосе, колону маленьких в’язнів, собак, есесівців, а потім відчув запах барака, куди їх загнали перед тим, як відправити в «баню», де маленьких чоловічків отруять газом і вони корчитимуться на цементній підлозі, а у вічко спостерігатимуть за цим дорослі чоловіки в чорній формі і сміятимуться над «жиденятами», а після цього підуть у свою їдальню і наїдяться супу з картопляними котлетами.

Шор згадав, як батько вперше повів їх до театру дивитись «Синій птах». Вони з Еріхом тоді сиділи на гальорці, завмерши від щастя, взявшись за руки, і як же довго вони потім мріяли, що до них прилетить добра фея і життя їхнє стане радісним, таким, як у цих бідолашних дітей дроворуба…

«Лише діти вміють гратися в чуже щастя, — подумав Шор. — Лише вони вміють вірити, що вся галька на березі моря — дорогоцінне каміння, смарагди та сапфіри… Мабуть, тільки в дитинстві буває таке непоправне диво, коли світ довкола тебе здається не таким, яким він є насправді, а таким, яким я його відчуваю і в який я вірю… Ніхто не буде нещасним, якщо ми будемо добрі. Ніхто не вмре, якщо ми зможемо не забути… А я став старий і посмів забути обличчя Еріха… Отже, він помер… Батько правильно казав: треба в думках бути героєм, щоб у житті не стати негідником… Чому я згадав ці батькові слова? Мабуть, тому, що переконаний: дзвінок Зеккера не пов’язаний з пам’яттю Еріха… Це пов’язано з справою Граціо… А коли я помиляюсь, мені треба кидати кримінальну поліцію, я неодмінно нароблю дурниць, звинувачу невинного або сяду за один стіл з насильником і грабіжником…»

Він повернувся на кухню, дістав з холодильника три яйця і ввімкнув електричну плиту, — не міг заснути, коли хотів бодай трохи їсти; снотворне приймати боявся, дуже дбав про своє здоров’я, найбільше страшився осінніх простуд, восени й весною кутався, як старий дід.

«Я почуваю себе зараз, — подумав він, — злочинцем, за яким стежать мій Папіньйон і його бригада. Він міняє квартири, ховається в однозіркових пансіонатах, аби тільки втекти від повсякчасного, що вимотує душу, стеження… А чому я себе так почуваю? Я сиджу в себе в домі, п’ю пиво, зараз їстиму яєчню, підсмажену на оливковій олії; я посиплю її зверху тертим сиром і, мабуть, візьму батон і масло; звідки ж таке відчуття? А може, це просто від самотності? Але ж я звик до неї і не хочу нічого іншого… Ні, мабуть, цей дзвінок зімкнувся з трьома запитаннями на прес-конференції… Мені ставили дуже хитрі запитання ті троє чоловіків. Здається, перший був марокканцем, другий з Уругваю, а третій англієць… Ці запитання могли поставити або провидці, або люди, які знають про мою справу стільки ж, скільки я, або, нарешті, ці запитання їм вручили професіонали напередодні зустрічі зі мною… Їх таки підготували…»

Шор здригнувся, бо задзвонив телефон.

Він зняв трубку, але в трубці мовчали, а телефон дзвонив. «От дурень, — подумав Шор, — я ж вимкнув тут апарат». Він побіг у спальню; дзвонив Шарль, черговий з управління.

— Візьміть ручку, інспекторе, я дещо з’ясував…

44

Ретроспектива VII (двадцять днів тому)

«Резидентурам ЦРУ в Гаривасі, Памі, Далласі, Мілані

Шифром директора

Тим, кого це стосується

Цілком таємно

Може бути доцільним збирання матеріалів на членів кабінету міністрів Гаривасу-майора Лопеса, Енріке, Прадо, Хорхе Крістобаля, а також на співробітників апарату прем’єра: Гутієреса (зв’язок з пресою) та Родрігеса (ад’ютант по ВМФ).

Мета? Не коментується.

Що цікавить насамперед? Зв’язки, які приховуються від сім’ї, друзів та уряду, фінансові операції, минуле, таємні пристрасті.

Чи можливі під час цієї роботи акції, не дозволені конгресом США? На розсуд керівників резидентур, які всю свою діяльність підпорядковують інтересам США і статтям Конституції.

Фінансування? Зважаючи на те, що ситуація в Гаривасі загрожує національним інтересам США і здатна викликати комуністичне проникнення в Центральну Америку, всі витрати вважаються розумними в разі, якщо запропоновані матеріали того варті.

Звіт про роботу надсилати на адресу директора ЦРУ його шифром».

Після того як цей запит пішов, директор запросив до себе Джеймса Боу, товстого, здоровенного, завжди спітнілого техасця, давнього й вірного друга, у минулому боксера, шерифа, репортера, потім адвоката, який останнім часом працював у Голлівуді, і сказав йому:

— Старина, справу, котру треба зробити, я можу доручити одному тобі… І знаєш чому? Не тільки тому, що ти тертий, а отже, розумний, у цьому будинку таких багато; не тільки тому, що я тобі безмірно вірю, тут теж є такі люди. Річ у тім, що ти не є частиною нашої проклятої бюрократичної структури, тобі не треба писати папери, нести їх одному з моїх заступників, боячись ревності другого, нарікаючи на черствість третього і лютувати від надмірної емоційності четвертого. Справа надзвичайна, Джеймс. Ти добре обкатався в Голлівуді, справжній розвідник неодмінно мусить бути хорошим актором, у геніїв це природжене, у тебе — набуте… Ось прочитай шифротелеграму, яку відправили в наші резидентури… Я познайомлю тебе з першими відгуками, напевне прийде багато мури… Твоє завдання полягатиме в тому, щоб відділити нісенітницю від головного і придумати сценарій на кожного з п’яти названих у телеграмі людей… Ти спочатку придумай сценарій на кожного, виходячи з тих матеріалів, — директор кивнув на п’ять папок, що лежали на столі, — які я вже маю… Психологічний портрет можна намалювати, хоч який там, а все-таки щось близьке до оригіналу… Я дам тобі послухати — тут, у цьому кабінеті — їхні голоси; тут же, тільки тут ти подивишся на відеомагнітофоні їхні виступи з трибун, поведінку на прийомах і навіть у сімейному колі… Подивишся також знімки їхніх друзів та близьких… Виходячи з усього цього, ти й почнеш фантазувати, Джеймс, кого і на чому легше взяти… До того ж затям, що брати доведеться не комусь, а тобі…

— Ця робота забере в мене весь час… Закрити контору в Голлівуді? Чи як?

— Закривати контору нема смислу, старий товстий хитрун… Я скажу тобі пізніше, які акції варто придбати на біржах Цюріха, Женеви, Парижа і Франкфурта… Вкладеш мільйон, я гарантую можливий програш своїми п’ятьма процентами, так чи інакше, а заробиш добре.

Джеймс Боу витер піт, який градом котився по його величезному обличчю, зім’ятим носовиком, ткнув у рот сигарету, але не прикурив, а спитав:

— Що, в Гаривасі справді пахне порохом, як про це пишуть в газетах?

Директор посміхнувся.

— Не хитруй, Джеймс. Ти прекрасно знаєш, що все це пропаганда, просто твій друг, — він тицьнув себе пальцем у груди, — не любить, коли його вважають дурнішим, ніж він є насправді…

45

18.10.83 (8 годин 06 хвилин)

Зеккер підвівся назустріч Шору, розпростер тонкі руки, по-дружньому обняв його, повів до столу, де вже стояв сніданок на дві персони.

— Любий Соломоне, дозволь мені так називати тебе, я не хотів учора говорити по телефону, тут ще живуть мерзотники, які були з Гітлером і симпатизували йому, бо всі місцеві банкіри швіци, а ніякі не євреї; запевняю тебе, твій телефон прослухують, ніде в світі, ніколи й ніхто по-справжньому нам не вірить; я замовив яйця по-віденськи, сік і хороший сир; може, ще чогось? Я не сказав тобі головного, хочу про все інформувати зараз, як, до речі, твоя коронна справа з італійцем? Безперечно, це загадка нашого століття, певен, багато хто з твоїх колег мріє захопити таку справу, на якій можна добряче підробити, повір мені! Так ти не взяв фотографії Еріха? У нас тільки дві, ті самі, що ще тоді прислав твій батько…

Шор випив склянку холодної води (навчилися в американців, ставлять на стіл, наче аспірин п’яниці чи хліб голодному), витяг сигарету і, все ще слухаючи Зеккера, який торохтів без упину, неквапливо, солодко затягся, довго розмахував сірником, спостерігаючи, як його полум’я в’ється в повітрі, примружився, уявив собі цирк, там дресувальники роблять подібні фокуси — вимикають світло й женуть крізь вогненне кільце нещасних собачок, обдаровуючи їх за це дешевими цукерками, потім уявив собі співрозмовника в іншій ролі, зрозумів те, що йому треба було зрозуміти, і перепинив того:

— Пане Зеккер, останнього разу я пив на брудершафт сім років тому з марсельською шлюхою навпроти п’ятизірчастого готелю для собак, кішок і поні, хазяї гарантують люксове обслуговування… Але я, здається, не бачив вас там жодного разу, отже, не церемоньтесь і називайте мене по-свійськи «інспектор Шор». Снідати я не буду, вранці п’ю тільки каву, дуже зайнятий і приїхав лише тому, що ви сказали, ніби маєте відомості про Еріха. Слухаю вас уважно.

Зеккер немов спіткнувся, заговорив ще лагідніше:

— Ох, Соломоне, ну, перестаньте, ми брати по крові, а нема нічого вищого за це братство, не треба ж, справді, випускати колючки, наче їжачок, у моєї внучки він живе під ліжком, дивовижне створіння з жорстокими очима, а хіба можна заборонити крихітці?! З приводу Еріха в мене е інформація, ось вона, — він витяг з кишені конверт, поклав його на стіл, озирнувся навколо, — будь ласка, сховайте в кишеню, я почуваю себе зацькованим відтоді, як зміг вирватися від Гітлера, я скрізь усього боюсь… Ти… Ви гадаєте, нам легко працювати? Це тільки здається, що нам співчувають, насправді були б раді, якби спалив нас усіх у печах єфрейтор! Так от, той чоловік, адресу якого мені вдалося роздобути, — і не думайте, що це було легко — не нацист, хоч, здається, їм симпатизував. У нього є унікальні матеріали з єврейського питання в рейху, можна знайти сліди до Еріха, цей тип швейцарець, але тобі… вам буде досить складно розмовляти з ним, він нас не любить, живе в Базелі, йому сімдесят сім, Вольф Цорр, ти прочитаєш про нього все у цьому конвертику, поспішай, поки він не вмер, якщо потрібно, натисни… Натисніть як слід, не мені вас учити, правда, є ще один пан, але підійти до нього майже неможливо. Він хоче зустрітися з вами, Соломоне, і відкрити дещо, назвати імена тих, хто знав, куди погнали євреїв з німецького Базеля у січні сорок п’ятого, однак він хоче бути впевнений, що ти… що ви введете його в курс справи з італійцем, поясните справжню ситуацію, не так, як журналістам. Він зв’язаний з Баррі Дігоном, намагався допомогти його нещасному братові Самуелю, але того вбили наці і самого Баррі теж мало не вбили. Він знав батька Граціо, а той дружив з Муссоліні, і його за це союзники кидали в тюрму, але, кажуть, він таємно допомагав євреям, цього не простили, палестинці відомстили Леопольдо Граціо, око за око, зуб за зуб, вони мстять і в третьому коліні… Той пан хоче дізнатися всю правду, він розуміє, що ти… що ви не можете говорити відкрито, але він наш, у нього болить серце за всіх, він сприятиме вам у пошуках брата, його ім’я… Ні, спочатку я повинен зрозуміти, чи хочете ви шукати бідолашного Еріха і для цього… словом, що йому передати?

Шор встав, голосно висякався і сказав:

— Кіш мір ін тухес, менш, унд зай гезунті.[18]

46

18.10.83 (11 годин 02 хвилини)

Марі Кровс виявилась зовсім ще молодою жінкою з вузькими зеленими очима, золотоволоса, коротко, під хлопчика, підстрижена.

— Я вас уявляла іншим, — сказала Марі, коли вони зустрілися в барі Палацу преси.

— Яким? — поцікавився Степанов.

— Росіяни дуже традиційні в одязі… Або ж, навпаки, якось до зухвалості неохайні, носять чорні штани й коричневі черевики… А ви просто-таки паризький журналіст…

— У Парижі живуть різні журналісти… Бреннер — одне, а Верньє — абсолютна протилежність йому.

Щось ураз промайнуло на обличчі Марі, в її вузьких зеленкуватих очах; «беззахисна впертість», — зауважив Степанов, дивно, чому виникло саме це словосполучення, здавалося б, взаємовиключаюче, а втім, світ ще ж не вичерпав себе, людина, вмираючи, дивується з тих відчуттів, які приходять разом з останнім зітханням. «Беззахисна впертість» — у цьому є щось від розбещеної дитини…

— Верньє — мій батько, — сказала Марі. — Будь ласка, не говоріть, що він працює на консерватора Бельсмана. Батько — чесна людина.

— Він мені також здався доброю людиною, Марі, але я навіть не міг подумати, що він ваш батько.

Очі її засяяли, але тільки на одну мить, потім знову стали насторожені, пильні, закриті.

— Вам щось відомо, як зараз Лиско? — спитала вона.

— Живий… Це все, що я знаю… Часу не було подзвонити в московську клініку. І потім, знаєте, коли людина від’їжджає звідти, де вона якийсь час жила, починають діяти закони того суспільства, куди вона повернулася…

— Вас цікавить, чому з ним так вчинили, містер Степанов?

— Заради цього я приїхав.

— Ви можете потрапити в його квартиру?

— Не знаю…

— Справа в тому, що на його письмовому столі залишалось сторінок тридцять машинописного тексту… Прочитавши цей матеріал, ви зрозумієте, хай не до кінця, кому Лиско міг заважати…

— Кому ж? Дігону?

— Так.

— У вас є факти?

— Вони були в квартирі Лиска.

— Можна від вас подзвонити в посольство?

— Хочете, щоб розмова стала відома в поліції?

Степанов посміхнувся.

— Думаєте, що ваш апарат підслуховують?

— Мені натякнули про це. Мені дав це зрозуміти інспектор Шор, який веде справу Граціо… Я намагалась узяти в нього інтерв’ю…

— Він сказав, що слухає ваші розмови?

— Не лише він один. Є приватні детективи, є ще й інші сили, науково-технічна революція і таке інше.

Степанов підвівся, поміняв у бармена монету на жетон для телефону-автомата, подзвонив у бюро, де працював Лиско, відрекомендувався, попросив ключ від його квартири.

— У нас немає ключа, товаришу Степанов, його відправляли в такому стані, що було не до ключів, попросіть у консьєржки.

— Ви гадаєте, вона дасть мені його ключ? Я й по французьки не розмовляю…

Марі, що стояла поруч, прошепотіла:

— Я розмовляю, нехай тільки вони подзвонять…

— А ви не можете подзвонити? — спитав Степанов.

— Ми не знаємо номера. Поїдьте, поговоріть, зрештою, можете звернутися в консульство…

— Ви дуже люб’язні, — сказав Степанов. — Дайте адресу, будь ласка…

Марі знову прошепотіла, немов розуміла російську мову:

— Не треба, я знаю, де він живе… де він жив…

… Консьєржка взяла подарунок Степанова, страшенно дякувала (уроки нетривалих відряджень: завжди бери з собою, коли, звичайно, зможеш дістати, баночки дві чорної ікри по двадцять вісім грамів, три квітчасті хусточки, три пляшки горілки і набір хохломських дерев’яних ложок).

Притиснувши до грудей горілку з перцем, жінка дістала ключ від квартири Лиска, сказала:

— Він завжди попереджав мене, коли їхав на кілька днів, а тепер навіть не лишив записки…

Марі й Степанов перезирнулись; консьєржка йшла перша по сходах; Марі приклала палець до губів, Степанов справді хотів спитати: «Невже ви не знаєте, що з ним сталося?» У Росії всі вже все знали б, чого б тільки не вигадали, а тут особа в целофані; є ти, немає тебе — нікого не обходить, кожен живе сам по собі, і якщо наша зацікавленість один одним іноді навіть стомлює, особливо коли це доходить аж до «підглядання в замкову щілину», то тутешня байдужість усе-таки набагато страшніша, є в ній щось від глухої безнадії, інакше як цим російським словом не назвеш.

Консьєржка обернулась, сперлася на теплі (так, принаймні, здалося Степанову) дерев’яні бильця старого будинку, вийняла з кишені фартуха носовик, витерла чоло.

— Я відчуваю свої літа, тільки коли піднімаюсь по сходах. З тих пір як почала тут працювати, а це було п’ятдесят років тому, лише в цьому році східці здалися мені трохи крутими.

Степанов несподівано для себе попросив Марі:

— Будь ласка, спитайте, скільки разів у під’їзді робили ремонт?

Марі здивувалась:

— Навіщо це вам?

— Тому що в нас немає консьєржок і ремонт роблять один раз на три, а то й на два роки…

Марі спитала стару; та, спохмурнівши, почала загинати пальці, збилася.

— Останні років п’ятнадцять, я в цьому впевнена, ремонту не було.

— А скільки їй платять щомісячно? — поцікавився Степанов.

Консьєржка покивала пальцем.

— Хіба можна називати свій заробіток, мосьє? Це моя таємниця.

Марі всміхнулася.

— Мосьє — іноземець, його все цікавить…

— Я живу дуже добре, — відповіла консьєржка, — в мене пенсія, і хазяїн платить цілком пристойно, отже, виходить десь більше тисячі двісті франків…

Степанов запитав:

— А як ви гадаєте, Марі, скільки коштує ремонт під’їзду?

Та знизала плечима.

— П’ятнадцять тисяч, не менше… Та ні, що це я, думаю, всі двадцять п’ять, кваліфікована робота дуже ціниться, фарби і таке інше… Хочете, я дізнаюсь точно?

— Дуже хочу. А я подражню тих, хто в нас у Москві займається цією проблемою… На сірниках економимо, а електрику палимо…

Марі зітхнула.

— Ви ще належите до «бунтівного покоління»?

Степанов похитав головою.

— В п’ятдесят років не бунтують, Марі, в моєму віці дороблюють недороблене.

… Консьєржка відчинила двері, запросивши Степанова і Марі в маленьку квартиру; прихожа була дуже темна, та коли старенька розчахнула двері в кімнату, Степанова здивувало величезне, на всю стіну вікно, такі бувають у паризьких художників, що живуть на Монмартрі поруч з проститутками, студентами-іноземцями та томливими сутенерами.

А біля столу, неначе вписаний у блакитний просвіток неба, сидів помічник інспектора Шора, високий усміхнений Папіньйон.

— Перші гості, — сказав він, — я вас чекаю.

Консьєржка обурилась:

— Мосьє, як ви сюди потрапили?

— Я з поліції, дію з санкції влади, а ось як сюди потрапили ці люди? І хто вони такі? А втім, мадемуазель Кровс я вже бачив. Ваші документи, мосьє, — звернувся він до Степанова.

— Я прийшов у дім свого колеги; на відміну од вас я прийшов сюди відкрито; мені потрібні матеріали мого співвітчизника, які він залишив на столі ввечері напередодні замаху на його життя.

— Тут не було ніяких документів, — відповів Папіньйон і, витягши з кишені жетон поліцейського інспектора, ввічливо показав його кожному, хто був тут. — А тепер я попрошу вас зробити те саме. Доля документів пана Лиска цікавить мого шефа також.

«Почалося, — подумав Степанов. — Отже, треба дзвонити в консульство, викликати нашого представника, поліція дутиме справу, це зрозуміло, тьху, дурниця яка… Хай живе Черчілль. «Чи радитесь ви з дружиною, пане прем’єр?» — «О так, і роблю навпаки». Все давно відомо. До того ж ця сама Марі не моя дружина, я не Черчілль, але повівся як дурень… А втім, як мені треба було поводитись?»

— Якщо ви затримуєте нас, — сказав Степанов, — мене зокрема, я викличу сюди представника нашого консульства, я росіянин…

— О? — Папіньйон похитав головою. — Он як? Ні, я поки що не затримую вас, просто я мушу ідентифікувати ваші персони.

— Мою теж? — спитала консьєржка, — Я не маю наміру підніматися сюди вдруге, будь ласка, спустіться вниз, я покажу вам свою пенсійну книжку, паспорта я не виписую, бо вже три роки як не їжджу за кордон…

Папіньйон зняв телефонну трубку, набрав номер.

— Шеф, у мене гості, без вас не розібратися, вони здалеку.

Шор приїхав через п’ятнадцять хвилин, по сходах збіг легко, наче йому було двадцять, а не п’ятдесят чотири, зразу спитав консьєржку:

— Я вимагаю від вас відповіді під присягою, що говорили вам ці люди, коли просили відчинити двері квартири Лиска? — Він показав на Марі і Степанова. — І ще: чому ви впустили їх у квартиру російського журналіста?

— Ці люди сказали, що знають мосьє Лиска, — відповіла жінка, і обличчя її раптом стало багровим. — Вони сказали, що тут лежать їхні спільні папери. До мосьє Лиска часто приходили люди, і він завжди дозволяв мені відчиняти їм двері. «Нехай підождуть, — казав він, — покажете їм, де кава, можуть почитати журнали».

— Спасибі, мадам. Мосьє Степанов, ви — офіційний представник російської сторони?

Степанов розізлився.

— Я прийшов сюди, у квартиру свого колеги, якого у вас намагалися вбити. Досі ви не знайшли тих, хто вчинив замах на нього. Я прийшов сюди з жінкою, через яку нібито його й хотіли знищити…

— А ця жінка, — сказала Марі, — вважає, що тут у Лиска залишилися матеріали, які були потрібні тим, хто в цьому зацікавлений.

— Ви не відповіли мені на це запитання, коли ми розмовляли по телефону, фрейляйн Кровс, — мовив Шор. — Чому ж ви вирішили розповісти все цій людині?

— Тому що я не вірю поліції, пане інспектор, а ця людина, — вона кивнула на Степанова, — мій колега.

— Він росіянин, — зауважив Папіньйон.

Марі знову всміхнулась.

— Достоєвський, до речі, не був швейцарським громадянином.

Шор розсміявся.

— Добре, поїдемо в поліцію, я затримаю вас на п’ятнадцять хвилин, ми повинні дотримуватися формальності…

47

Ретроспектива VIII (сім днів тому)

Майкл Велш мав стомлений вигляд, під очима залягли темні тіні, скроні без упину зрошував піт, хоч працював кондиціонер і народу зібралося в його кабінеті не так уже й багато: ЗДП — так скорочено називають в ЦРУ заступника директора по плануванню, ЗДР — заступник директора по розвідінформації, ЗДН — заступник директора по збиранню інформації науково-технічними методами та ЗДА — начальник управління аналізу й оцінки розвідданих, що їх одержує агентура ЦРУ в усьому світі; доповідав Уїльям Аксель, шеф управління стратегічних операцій.

Велш повернувся до Вашінгтона на світанку; за. два дні встиг злітати в Паму, Гватемалу, Сальвадор; провів переговори з міністром оборони та з кількома провідними політиками; три години пішло на те, щоб зустрітися з головним редактором «Епока», найбільшої газети Пами, і обговорити ситуацію в Центральній Америці, літав «під дахом» віце-президента «Стіл констракшн», у димчастих окулярах, будь вони тричі неладні, терпіти не міг гриму, але розумів, що зараз конче потрібна найвища обережність: газетярі — спритні люди, якщо його розконспірують напередодні діла, може бути завдано удару всій операції.

Як завжди, Аксель доповідав неквапливо, дуже стежив за словом, фрази будував точні, короткі, не допускаючи ані найменшої двозначності.

— До початку операції лишилося п’ятнадцять днів і сім годин. Оскільки містер Велш визначив «Кориду» як «локальний епізод», ми працюємо силами внутрішньої агентури в Гаривасі, щоб надати цьому заходові «чілійського флеру», — ніякого вторгнення, ніяких зв’язків з Пентагоном чи державним департаментом, ставка тільки на своїх людей. Перелічено всі варіанти невдачі. Їх зведено до мінімуму. Однак, якщо просочиться інформація, я маю на увазі, коли надрукують матеріали про те, що Лопес виявляє інтерес до плантацій какао-бобів, ліві угруповання почнуть галасливе розслідування. Тоді Лопес може прийти до влади не як послідовник справи Санчеса, а як диктатор, це недоцільно. Діяльність Леопольдо Граціо, як і раніше, здається мені небажаною, бо в нього дуже широкі зв’язки в Європі, він активно грає на підвищення ставок на боби какао і дуже зацікавлений у стабільності нинішнього режиму Гаривасу. Граціо двічі попереджав Санчеса про те, що в уряді полковника визріває опозиція. За нашими відомостями, кілька людей з розвідувального департаменту його концерну готуються до поїздки в Гаривас; докладну інформацію про це ми одержимо завтра опівдні, агентуру до них підведено цілком кваліфіковану. Найімовірніше, Санчеса ізолюють у «Клаб де Пескадорес», терористів потім знищать «червоні берети»; до народу звернеться по радіо та телебаченню майор Лопес, оголосить про введення воєнного стану для боротьби з силами реакції…

— Треба було б точніше сформулювати, — зауважив ЗДА. — «Сили реакції»… Це зразу зв’яжуть з нами, ліві почнуть кричати, що Санчеса вбили прокляті янкі і таке інше…

Велш усміхнувся.

— Можна подумати, що не ми усуваємо Санчеса, а дядя Іван. Живіть реальностями… В розвідці — на нашому рівні — небезпечно перебувати в світі пропагандистських ілюзій… Що стосується «сил реакції», то, мабуть, розумніше замінити на «екстремістські елементи» — це нейтральніше, просто багатозначне формулювання… Як буде усунено начальника генерального штабу Діаса і міністра громадської безпеки Пепе Ауреліо?

— Водночас з Санчесом. Група Хорхе відрепетирувала операцію в Гватемалі, на нашій базі п’ятдесят чотири нуль три, — відповів Аксель.

ЗДА закурив, обернувся до Велша.

— Майкл, у мене є чимало зауважень до тих статей, які підготовлено для публікації в пресі Гаривасу та Пами після подій, що мають відбутися… Там є кілька недодуманих пасажів… Зокрема, редакційні статті, які дадуть вранішні газети, ніяк не реагують на присутність наших воєнних радників у Гватемалі й Сальвадорі — це непростима помилка; майора Лопеса негайно зв’яжуть з нами. Потім, зовсім недостатній гнів проти тих, хто здійснив «криваве злодіяння». По-третє, ні слова не сказано про необхідність докласти всіх зусиль для проведення в життя курсу Санчеса на модернізацію економіки, жодним словом не згадується його енергопроект…

Заступник директора по науці, ЗДН, похитав головою.

— Я й досі страшенно жалкую про те, що ідею «Білої книги» по Гаривасу хтось відкинув.

— Цю ідею відкинув я, — уточнив Велш. — Як тільки з’явиться «Біла книга», весь світ чекатиме, де ми вдаримо. Згадайте Гватемалу і Домініканську Республіку, наші «Білі книги» передували операціям… Тоді ми намагалися довести радянську воєнну присутність, а що можна довести в Гаривасі? Ні, ні і ще раз ні, ми випробуємо якісно новий варіант зміни керівництва, ми робимо ставку на спадкоємність справи Санчеса.

ЗДН чомусь посміхнувся, витяг з кишені два невеличкі аркушики.

— Апаратура прослухування, яку наші люди встановили на квартирі заступника міністра фінансів Гаривасу, дала нам змогу записати його розмови… Поки що нічого тривожного… Але одна фраза насторожила, — ЗДН заглянув в аркушик, — ось вона: «Я переконаний, що Санчес розумніший, обережніший і зосередженіший, ніж про нього думають… Він анітрохи не ідеаліст, він дуже раціональний, і якщо він жде, то знає, чого жде».

Велш подивився на Акселя.

— Ви говорили про ваше джерело, близьке до Санчеса… Що воно дає?

— Я певен, що Санчес жде якоїсь дуже важливої інформації від Леопольдо Граціо…

Велш подивився на годинник.

— Нехай собі жде. Скільки часу йому залишилося ждати? Я завжди плутаю часові пояси…

Аксель відповів:

— Зараз має надійти офіційне повідомлення, що Граціо зійшов зі сцени.

— Ви переконані, що його співробітники не почнуть атакувати? — вперше за весь час спитав ЗДР. — За моїми даними, Хуан Бланко — спритний хлопець, він у ділі, він коштує мільйонів десять, він давно поставив на Санчеса, і він іспанець, людина честі, слова і так далі…

Велш запитливо подивився на Акселя; той похитав головою.

— Зараз ще рано говорити з ним. Ми це зробимо пізніше, і чомусь я переконаний у його поміркованості. Дон Валлоне має на нього вплив…

ЗДР повторив:

— За нашими відомостями, Хуан Бланко чіпкий, але мозковий трест групи Граціо очолює Бенджамін Уфер.

— Правильно, — погодився Аксель. — До нього в нас немає підходів, але, судячи з психологічного портрета, ми досить ретельно його аналізували, Уфер не наважиться на бійку. Він з породи тих, хто підспівує, а сам не може вести першої партії.

— Які є уточнення чи доповнення до проекту «Кориди»? — спитав Велш.

— Все визначиться зразу ж після того, як ліквідують Санчеса, — сказав ЗДН. — Скільки ми не плануємо, як старанно не вивіряємо деталі, машина бюрократії десь і в чомусь не спрацьовує. Принаймні, наші люди, які стежать за Лопесом, задоволені тим, як він веде свою партію: ніякої метушні, чудова конспірація, стриманість і достоїнство в стосунках з начальником генерального штабу Діасом. Тривогу, яку оголосять у частинах «червоних беретів», розквартированих у столиці, буде замотивовано трьома вибухами пластикових бомб — перед входом у наше консульство, в посольство Куби та Еквадору. Вибухи заплановано здійснити за п’ятнадцять хвилин до ізоляції Санчеса, в цьому розумінні апарат продумав план цілком точно.

Велш подивився на присутніх, кивнув.

— Спасибі. Післязавтра проведемо уточнюючу нараду. Можливі корективи, до них треба бути готовими заздалегідь. До зустрічі.

Тільки-но колеги, яких запросив перший заступник директора ЦРУ, пішли, Велш набрав номер телефону Дігона.

Старий у цей час їхав у своєму старому «кадилаку» з Нью-Йорка в парк Токсідо, всього двадцять миль від міста, а тиша, зелень, птахи, галявини, озера, переліски, маленька церква, оформлена Шагалом; повна ілюзія далекої провінції. Підстанція концерну переключила розмову на автомобіль, Дігон зняв трубку — цей номер знали лише найдовіреніші люди.

— Слухаю.

— Це я, мій дорогий друже.

— Боїтеся, що нашу розмову можуть підслухати? — посміхнувся Дігон. — Уникаєте називати на ім’я?

— Знову ваша правда, — відповів Велш. — Саме тому мені хотілося б зустрітися з вами.

— У будь-який час. І в будь-якому місці.

— Добре, я прилечу до вас.

(Директор ЦРУ вимкнув запис — кабінет Велша тепер прослухувався вдень і вночі — й запросив до себе ЗДН; шеф науки обіцяв дати «глибинний аналіз» того, що відбувається, Велша він давно не любив, повідомляв директорові геть чисто про все в ЦРУ.)

… Після легкого обіду (салат, шматок трохи підсмаженого на тефлоновій сковороді м’яса, морозиво за російським рецептом і чашка кави) Велш закінчив ділову розмову запитанням:

— Баррі, ви цілком упевнені, що європейські партнери Граціо спокійно поставляться до того, що ваші співробітники вживуть своїх заходів на біржах світу в той день і час, коли це буде визнано доцільним?

— Є підстави для непокоєння?

— Особливих нема, але містер Граціо серйозно готувався до своєї гри на підвищення акцій какао-бобів, він залучив багатьох людей…

— До речі, ви на мій задум поставили?

— У мене немає зайвих грошей, Баррі, я службовець, живу на оклад.

— Відповідаю на ваше запитання, Майкл… Зв’язки бувають прямі, бувають опосереднені. Оці опосереднені і є значно витриваліші, бо укладені на подвійній і потрійній перевірці надійності тієї людини, з якою вступаєш у діло… От хоча б ситуація напередодні світової війни і — з певною натяжкою — трагічна пора світової битви. Хто був головним об’єктом нападок нацистської пропаганди? Цей мерзенний фінансовий кровопивець Ротшільд. Але він мав — через «Брітіш метал корпорейшн» — таємні виходи на німецькі фірми «Металгезельшафт» і «Фельтон унд Гільом», а це є не що інше, як імперія Сімменса. Та, в свою чергу — через фірми із змішаним капіталом, найчастіше швейцарські, типу «Електроанлаген, Базель», — постійно підтримувала ділові взаємовигідні контакти з німецькою «АЕГ», прямо зв’язаною з нашими «ІТТ» й «Дженерал електрик». Розумієте?

— От мені й цікаво знати: чи давно Граціо зв’язаний з Рокфеллером? — з осторогою спитав Велш.

— Розмовляючи зі мною, відкривайте всі карти, Майкл… Якщо у вас є неспростовні відомості про зв’язок Граціо з імперією Рокфеллера, я мушу переглянути ряд ходів, запланованих на найближчі години…

— У мене нема доказів… Але мої інформатори в Памі назвали ланцюг, подібний до того, який ви щойно вичислили, Баррі… Цей ланцюг почався ще в двадцяті роки: «Чейз нешнл бенк» Рокфеллера, потім «Стандарт ойл», там налагоджені прямі зв’язки з «Дойче газолін», а звідти «Хьохст», з яким бізнес у Граціо. Так от — повторюю, джерело вимагає перевірки, Баррі, це скоріш чутка, аніж інформація, — на якомусь етапі люди Рокфеллера в одній з європейських, дочірніх фірм допомагали Граціо…

Дігон замислено похитав головою.

— Я не певен, що й мої люди на якомусь етапі не підтримували Граціо… По-перше, я не повинен знати всіх деталей, по-друге, це було давно, по-третє, допомагали якомусь Граціо, а не нинішньому Леопольдо Граціо… По-справжньому підтримують лише ту тенденцію, котру можна повернути на свою користь… Це безумство — підтримувати міцну самостійну силу, Майкл, це означає випустити джина з пляшки, процес може вповитись некерованим… Якби Граціо зробив те, що він мав намір зробити, я зазнав би певних збитків, це поправимо, але він стане такий могутній, що з ним потім буде важко впоратися, а це вже дуже й дуже тривожно… Я згоден з Оскаром Уайльдом: найочевидніше в світі — страждання… Саме із страждань підносились і генії, і сатрапи, саме в сутичці між ними й народжувався світ. Буденність наших справ велична, жаль, що сьогоднішнє мистецтво проходить мимо цього. Мені дуже шкода Граціо, повірте, але я найбільше в світі боюся некерованості… Граціо ще не переступив вікової зрілості, в цей час сильні люди з нестримною фантазією можуть порушити баланс, а немає нічого страшнішого, як розхитати човен, особливо коли він запливає у наші прикордонні води… Ні, я не думаю, що інтереси Рокфеллера можуть перехрещуватися з інтересами Граціо, та навіть якби вони в чомусь і перехрещувались, справу треба доводити до кінця, — якщо почав, не оглядайся.

48

18.10.83 (12 годин 01 хвилина)

Шор увімкнув приймач, довго шукав Москву, якось дивно підморгнув Степанову й спитав:

— Хочете почути рідні голоси?

— Та я ж не розумію французької, навіть коли текст читають російські диктори…

Передавали концерт естрадної музики; співала Пугачова.

— Абсолютно європейська співачка, — сказав Шор, трохи збільшивши звук.

— А Шаляпін? Чайковський? Європейці? Чи варвари? — Степанов не вважав за потрібне приховати роздратування.

— На заході я теж поділяю художників на європейців і варварів, пане Степанов, — заперечив Шор. — Повірте, я не належу до породи сліпців чи шовіністів.

— Це те саме.

Шор закурив, знизав плечима.

— Мабуть, так. Не сердьтесь.

«Хитрує, — подумав Степанов. — Він кудись гне, а от куди? Слава богу, його англійська схожа на мою, цією мовою найлегше розмовляти іноземцям».

— Якщо ви хочете допитувати мене, пане інспектор, я буду змушений викликати працівника нашого консульства.

— Ні, я не збираюся вас допитувати, пане Степанов, ні в якому разі… Я хочу поставити вам кілька запитань, які не фігуруватимуть у справі. Згодні?

— Будь ласка.

— Я не читав ваших книжок, але встиг подивитися в американських літературних довідниках, що вони про вас пишуть… Тому я поставлю вам перше запитання: ви вірите в те, що Леопольдо Граціо покінчив життя самогубством?

— Я прочитав у «Інтернешнл геральд» вашу відповідь на це ж запитання, поставлене журналістами… Ви говорили на американський манір: не коментується…

— Якби я вірив у його самогубство, то відповів би однозначно, пане Степанов.

— Ну, добре, а чому вас цікавить моя думка про це?

— Бо ви самі ним цікавитесь, по-перше, а по-друге, як написано в американських літературних довідниках, ви працюєте в жанрі політичних книжок, отже, неспроста включилися в цю справу.

— У нас є дитяча гра, пане інспектор: «Чорного й білого не називати, «так» і «ні» не говорити…»

— Як це? — здивувався Шор.

— Дуже просто… Я вас питаю: «Хочете випити чарку хорошої російської горілки?» Що ви відповідаєте?

— Хочу.

— А ви любите ікру?

— Звичайно.

— Краби?

— О так!

Степанов усміхнувся.

— Ви програли, пане інспектор. Ви сказали слово «так». А воно за умовами цієї гри заборонене.

— Платити штраф?

— Я ж учив вас… А з учнів ми не беремо… Тільки наступного разу обачніше поводьтеся зі словом «так».

— Пане Степанов, я навмисне ввімкнув радіо… Не лише літератори живуть відчуттями, іноді сищики, подібні до мене, теж відчувають дещо… Розумієте? Дещо… Допоможіть мадемуазель Кровс почати скандал у пресі… Я ще козирюся, пане Степанов, але цілком може статися так, що справу Граціо від мене заберуть… І здадуть в архів… А це нечесно.

— Чому ви кажете про це мені? Іноземцеві? Тим паче росіянину?

— Я кажу про це саме вам, тому що росіяни врятували у Тюрінгії моїх близьких друзів… А я поки що вмію пам’ятати добро… Як, до речі, й зло… Хочу назвати вам одне ім’я… Вольф Цорр… Він працював у концерні «Нестле», представляв тут інтереси молочних королів Гітлера… Вольф Цорр — це ім’я може вам знадобитися, він живе у Базелі… Ось і все, про що я хотів вам сказати, ви вільні, пане Степанов, ваш візит до поліції не зафіксовано в документах… Мадемуазель Кровс я затримаю на п’ять хвилин, не більше, почекайте її в кафе навпроти, там чудові марципани…

— Мадемуазель Кровс, ви відмовилися відповідати на запитання, коли ми розмовляли по телефону, і це, безперечно, ваше право… Ви можете відмовитися розмовляти зі мною й зараз, ми, слава богу, живемо не в тоталітарній країні, і я не можу піддати вас превентивному арешту… Хочу лише поставити запитання, я, як ви розумієте, не зможу його зафіксувати, так само, як і вашу відповідь, через перешкоди, — він кивнув на радіоприймач, досі настроєний на хвилю Москви. — Чому ви вважаєте, що Граціо вбито?

— У вас свої таємниці, пане інспектор, у мене свої.

— Добре… Я відкрию вам свої таємниці… Вони зводяться ось до чого. Перше: на пістолеті, з якого було вистрілено у Граціо, немає відбитків пальців. Друге: кватирка в його спальні була відчинена. Третє: його номер знаходився на четвертому, тобто передостанньому, поверсі готелю, а на останньому поверсі займав номер чоловік, який пред’явив портьє дуже сумнівні документи, так, так, ми не змогли знайти його за тією адресою, яку він продиктував, коли знімав апартамент… А втім, пошуки тривають, можливо, хтось устигне підготувати за ці години алібі для об’єкта, який мене цікавить. Але цей секрет знаєте тільки ви і я, розумієте?

— Чому ви говорите про це мені?

— Тому що ви єдина людина, яка відкрито заявила про вбивство Граціо. Тому що на вас через це почнуть тиснути. Тому що, нарешті, ви взагалі багато знаєте, але не хочете зі мною говорити…

— Не з вами особисто, пане інспектор Шор…

— Просто «інспектор»… Терпіти не можу словесної лузги, економте час, я сказав Степанову, що затримаю вас не більше як на п’ять хвилин.

— Справа не в вас, інспекторе. Просто я зштовхнулася з поліцією в шістдесят восьмому році в Західному Берліні, потім два місяці лікувалась, мені тоді було п’ятнадцять, і в мене був шок, розумієте?

— Це коли там улюлюкали «нові ліві»[19]?

— Я була просто лівою, інспекторе…

— Ви комуністка?

— Ні, я не належу ні до якої партії, просто дотримуюся лівих переконань… Повторюю, я впевнена в тому, що Граціо вбили… Він приймав мене, дав інтерв’ю… Розумієте? Він узяв з мене слово, що я поки не публікуватиму це інтерв’ю повністю… Він попередив, що мені подзвонить пан де Бланко і скаже, коли й де можна друкувати матеріал… Я чекаю…

— Ви сказали лише частину правди, мадемуазель Кровс. — Шор, зітхнувши, похитав головою. — Я добре розумію, чому усунули російського журналіста Лиска. Ви розповіли йому те, що становило для когось загрозу… Ну, може, я сказав занадто різко… Припустимо, я назву це м’якше. Незручність — так, мабуть, точніше?

— Я все-таки не буду відповідати вам, інспекторе Шор… Я розмовляю з вами, а на душі коти шкребуть: «Не вір йому, він же флік…»[20]

— Ну й не треба, коли коти шкребуть. На прощання моя порада. Перше: не ждіть дзвінка від де Бланко, він не подзвонить вам… Так мені, принаймні, здається… Друге: починайте скандалити, якщо хочете, щоб мене змусили вести далі цю справу… Третє: коли відчуваєте, що у вас нічого не вийде, спробуйте використати Степанова…

Марі пильно роздивлялася Шора своїми довгастими зеленими очима, потім, закуривши, сказала:

— Я пробувала робити щось у цьому дусі не раз і не два, інспекторе Шор… Тому й виник Лиско… Якщо вам справді так важко жити, як ви мені по секрету сказали, то мені живеться разів у сімсот сорок важче.

— У сімсот сорок? Ви належите до тих жінок, яких слухаєш із загостреною увагою… Ви утаїли якийсь смисл у цій сумі превалюючих труднощів — я маю на увазі «сімсот сорок»?

— Я перестала вірити в мудрість «каббали»[21], інспекторе Шор… Життя навчило мене прагматизму й гумору… Так що «сімсот сорок» можна легко замінити на «тридцять чотири»… От, коли у вас буде хороший настрій, посмієтеся з моєї гри в цифри…

— Посміюсь, — пообіцяв Шор, — неодмінно посміюсь… У грудні, під час відпустки… А тепер я назву вам кілька імен і ви їх запам’ятаєте… Це в ваших інтересах…

… Степанов сидів на заскленій веранді невеличкого кафе; сонце було гаряче, літнє, ніколи не скажеш, що вже жовтень; ліниво курив (возив з собою радянські «Мальборо», найкращі, як він вважав, у всякому разі поки що, сигарети в світі; митники Франції довго хитали головами і все-таки пропустили п’ять блоків, не вимагали заплатити мито); згадав усю розмову з Шором; дивний чоловік, в ньому є щось від дикої кози, такі ж бистрі очі й зачарованість у рухах; Степанов часто спостерігав за ними в Темному лісі під Ставрополем під час осіннього полювання на кабана.

«Але він крутить, — думав Степанов. — Або не все каже. А втім, я на його місці робив би так само. А може, ставить пастки? Не всі злочинці — паталогічні потвори; Шелленберг був красенем, і очі в нього були сумні, а як добре відчував музику, плакав, коли Гейдріх, шеф СД, грав скрипкові концерти. Шор явно хоче втягнути мене в їхню справу з Граціо, інакше навіщо він згадав якогось Цорра? Наш Лиско не дуже його цікавить… Якщо господь воістину створив людину, то для чого він наділив її такою рисою, як хитрість? А втім, хитрість — це розум дурних, не можна ж усіх зробити однаково розумними, тоді кінець світу. Соціальна нерівність — це погано, а от нерівність інтелектів — річ, виправдана всією логікою еволюції…

… Розум протилежний хитрості, боягузству протистоїть мужність, розкованій діяльності — лінь…»

Степанов подивився на годинник — вже минуло п’ятнадцять хвилин, а Марі ще не було.

«Ні, все-таки він крутить, замислив якусь гру, — сказав собі Степанов, — а якщо гра, то це проти тебе і тих, кого ти любиш. Як це у вірші? «Я — інше дерево». Цей Шор — «інше дерево».

Степанов вийняв з кишені блокнотик, хотів записати те, над чим варто подумати: ручка звичайно не писала, «радянське — значить чудове»; якщо перо золоте, то гумовий резервуар ні к чорту не годиться; з прекрасного матеріалу робимо сідла, а не пальта; скільки пишемо про це, скільки говоримо, швидше налагодити б прямий зв’язок: завод — магазин — покупець; показник — прибуток; все дуже просто, ану спробуй…

Він струснув ручку, чорнило капнуло на скатерку, слава богу, що паперову. Зразу пригадав, як один командировочний приїхав з-за кордону в середині п’ятдесятих, коли нейлон тільки-но входив у моду, привіз подрузі нейлонову кофточку, купив на добові, які нелегко було приховати від своєї доскіпливої жінки; витяг ручку, хотів написати на листівці: «Коханій — сувенір на згадку»; ручка, звичайно ж, не писала; стріпнув перо, чорнило капнуло на кофточку; чоловік, охоплений жахом, почав замивати її милом; пляма розпливлася, стала величезною; і він, анітрохи не вагаючись («Хімії в побуті» і згадки не було, тоді багато чого не було з того, що є тепер скрізь; безпам’ятні ми, прогресу бачити не вміємо), налив у тазик ацетону, поклав туди кофточку, і від неї лишилися тільки гудзики — розчинились зекономлені добові. Невдатний коханець з жахом пішов у туалет, вилив ацетон з гудзиками в унітаз, присів у розпачі на стільчак, закурив, сірник, як і годиться, кинув в унітаз… Привезли бідолаху в клініку Скліфосовського з обпеченим задом і розбитим до крові лобом.

Степанов, згадавши це, засміявся; він усе ще сміявся, коли прийшла Марі.

— Чого це ви?! — спитала вона здивовано.

— Просто так, — відповів він. — Покійний батько вчив мене, що в складних ситуаціях треба настроюватися на смішне, це як хороший масаж для нервів, думається чистіше.

— Слухайте, — сказала Марі, — або я нічого не розумію, або він втягує нас у якусь темну справу… А, може, в що я мало вірю, він чесна людина? Пропонує почати скандал… І дозволив мені сказати вам про це відкрито.

— Мені він дозволив те ж саме… Я готовий. А ви?

Марі обернулася до бару, підняла руку, попросила офіціанта:

— Будь ласка, каву!

— Я вже замовив вам, — сказав Степанов.

— Не треба. Я звикла платити за себе сама.

— У нас це не прийнято, який би там не був, але все-таки я мужчина.

— А я жінка, — відрізала Марі. — У вас це не прийнято, там і вгощайте, а тут живіть, як живуть усі.

— А чого ви така жалюча?

— Коли ти не вжалиш, тебе вжалять, навіщо підставлятись? Словом, я передала Лискові матеріали, пов’язані з чутками — серйозними чутками — про те, що на біржі хтось готує бум, спрямований проти Граціо… Тобто проти Санчеса…

— Хто такий Санчес?

Марі нахмурилась, закурила, обличчя її стало жорстоким.

— Ви справді не знаєте, хто він?

— Справді не знаю.

— Полковник Мігель Санчес…

— А, це лідер Гаривасу?! Марі, у росіян зовсім недавно стало звичкою називати тільки одне прізвище, без імені, а добре було б і без по батькові… Якщо ви читали наших письменників, наприклад Достоєвського, то дуже часто він називає героїв повним ім’ям і по батькові — Порфирій Петрович, пригадуєте? Або в Тургенєва — Аркадій Миколайович? Національне мислення, нічого не вдієш… Звичайно, я знаю про полковника Мігеля Санчеса.

— Слава богу, інакше я перестала б вам вірити… Не вам, звичайно, а Бреннеру, він ас журналістики, його рекомендація — це ваша візитна картка, просто з Степановим я не стала б розмовляти, хіба мало Степанових…

Він розправив плечі:

— Дмитро Степанов — усе-таки один…

Марі посміхнулась.

— Це в Росії, а в нас ніхто про вас не знає…

— Ну й погано. — Він уже не жартував, відповів роздратовано: — Навіщо хизуватися невіглаством? Треба знати бодай тих, кого знають в іншій країні.

— Ну, добре, ваша правда, досить про це! Я хочу сказати вам зовсім інше… Мігель… Полковник Санчес розповів мені дуже багато важливого, розумієте? Ми дружимо з ним… Але мені не вдалося всього надрукувати… З цілого ряду причин…

— Яких саме?

— Якщо я не сказала, то не вважала за потрібне говорити, невже ви не розумієте? Так от, я передала ці матеріали Лискові… В наших лівих виданнях друкувати немає сенсу, цього просто не помітять, ошельмують як комуністичну пропаганду і таке інше… Лиско глибоко копав… Він зустрівся з біржовиками, опитав багатьох людей, які знають діло і вміють відчувати, коли пахне смаленим… Цим і живуть… От… Його через це й усунули з дороги… І матеріали вкрали… А я друкую без копірки, дурепа… Всі мої матеріали були в нього… Так, дурна, що тепер зробиш?! Коли я розмовляла з Граціо, він говорив мені: «Чекайте подій, Європа ще скаже своє слово, і містер Дігон, хоч він і міцний старик, цього разу програє…»

— Ваш батько відмовився ознайомити мене з його матеріалами… Може, ви до нього звернетесь?

Марі змахнула з чола руде пасмо, очі її розширились, стали прозоро-зелені.

— Я тепер не смію до нього звертатись.

— Чому?

— Тому що я паскудна людина.

— Випити хочете?

— Ні! Я тоді почну втішатися, і це буде, як і в кожної жінки, солодким і не одноденним процесом… Я у гіпнотизера лікувалась, не можна мені пити, розумієте?

— Не сердьтесь, — попросив Степанов. — Не треба сердитись марно… В мене є пропозиція… Давайте — кожен по-своєму — пошукаємо, що допоможе нам краще збагнути те, що відбувається… А завтра зустрінемось… Хочете, у мене в готелі? Там чудовий ресторанчик, можна повечеряти й обмінятися новинами. Згодні?

49

Ланцюг (ілюстрація № 2)

Центральне розвідувальне управління

Майклу Велшу

Строго конфіденційно

З абсолютно надійних джерел одержано інформацію, що Марі Кровс, відома управлінню, може мати дані про певний інтерес банківської групи Дігона до коректування ситуації, яка склалася нині в Гаривасі. Вважають, що батько Кровс (Піке) має в своєму розпорядженні цінні матеріали, пов’язані з діяльністю корпорації Дігона в Європі.

Можна сподіватися, що в сферу інтересу Кровс попаде російський письменник і журналіст Степанов.

Резидент Джон Хоф».

«Джону Хофу.

Подумайте, як можна дезавуювати ймовірні виступи М. Кровс і її російського колеги Степанова в плані компрометації Баррі С. Дігона. Продумайте можливість компрометації Кровс і Степанова. Які у вас є підходи до Пікса (Верньє)?

Майкл Велш».

Відправивши цю шифротелеграму, Велш пішов у медичну частину, зміряв тиск, попросив перевірити легені — «Дуже кашляв уночі», сказав помічникові, що поїде відпочити; дома переодягнувся, прийняв кінську дозу вітаміну, сів за кермо машини старшої дочки (пошарпаний «шевроле», куплений на бензоколонці за триста доларів) і поїхав на зустріч.

50

18.10.83 (18 годин 41 хвилина)

Президент спостережної ради «Ролл бенкінг корпорейшн» Дейвід Ролл ознайомився з останніми повідомленнями, які передала розвідка його концерну з Гаривасу, переглянув секретну інформацію, одержану з бірж Лондона, Чікаго, Цюріха, Гонконгу, і запросив до себе одного з найдовіреніших помічників, Роберта Біма, що відав контактами з Пентагоном.

— Ми правильно робили, що вичікували. — Він зазирнув у шифродонесення. — Звичайно, комуністів у Гаривасі немає, зв’язки Санчеса з Кастро міфічні; якщо грати лише ту карту, наші друзі з ЦРУ знову дадуть пресі привід для нападок на Штати. Питання буде розв’язано однозначно і тільки єдиною силою — морською піхотою… Не сердьтесь, що я не відкривав вам подробиць, було ще рано… Тепер треба їхати в Пентагон, вас чекають, і обговорюйте там усе, пункт за пунктом. На цей раз ЦРУ лише розімне глину, а ліпитиме Пентагон, так надійніше. Після того як у Гаривасі почнуться події, треба організувати досить-таки гучну блокаду нашого посольства, це привід для висадки десанту; необхідно врятувати дипломатів, їхні сім’ї в небезпеці, діточки плачуть, мамочки в істериці. Майора Лопеса скинуть; цю фазу теж ретельно сплановано, в крісло прем’єра сяде поки що нікому невідома людина, ця людина й звернеться до нас по допомогу. Контакт з Білим домом налагодять пізніше, напередодні акції. За вами максимально конспіративне вирішення питань у всіх деталях. Наша акція буде несподівана, а найкраща несподіванка — це та, яку наперед сплановано. Я поїду на дві години, не шукайте мене, пообідаємо разом і обговоримо вашу інформацію.

… Після цього Дейвід Ролл дав вказівку «управлінню по роботі на біржах» підійти через заздалегідь підготовлені зв’язки до Бланко або Уфера і провести розмову (підтверджену фінансовою угодою), смисл якої має полягати в тому, щоб ні в якому разі не піддавалися паніці, не змінювали стратегії Граціо, а навпаки, незважаючи на удар Дігона по какао-бобах, почали скуповувати папери, викинуті на біржу. Гроші — в сумі сто мільйонів доларів — будуть у їхньому розпорядженні, про це вже дано вказівку.

Дванадцята доля процента від можливого виграшу йде на їхню користь — десь близько ста тридцяти тисяч доларів чистого прибутку. Нехай Дігон продає, нехай намагається збити ціну, ми через підставних осіб скупимо все.

А потім Дейвід Ролл поїхав в одне з передмість Вашінгтона, на територію, закриту для в’їзду; там його чекав Майкл Велш. Про мету його візиту не знав ніхто, жодна жива душа. Велш просто нікому не міг дати такої можливості дізнатися про це, бо весь час він грав проти Дігона разом з Дейвідом Роллом; той думав масштабніше, сміливіше; йому ж тільки сорок три роки, в самому розквіті, та й імперія його могутніша, ніж Дігона.

(Свій план Ролл сформулював, вислухавши розповідь Велша про його першу розмову з Дігоном, коротко, з усмішкою:

— Починайте діяти, Майкл. Нехай майор Лопес пообіцяє Дігону ціну на боби какао тисячу доларів замість двох з половиною, котру Санчесу гарантував Граціо, нехай собі. У мене є молодий капітан, який, коли де буде потрібно, націоналізує всі плантації, що їх купив Лопес через підставних осіб, і призначить ціну вісімсот доларів. Водночас він звернеться до нас з проханням про допомогу: «Не можу стримати натовп, можливий інцидент з посольством, пришліть морську піхоту для евакуації вашого персоналу». А там, де з’явиться морська піхота, буде порядок, і це — на нашу користь.

Велш тоді сказав:

— Дігон не простить мені цього.

— Гірше, коли я вам чогось не прощу. Як-не-як наша дружба і ділове співробітництво підтверджено роками, Майкл, а ми вміємо захищати друзів.)

… І ось тепер, зустрівшись на території, що охоронялася, Велш стомлено посміхнувся.

— Настав той час, коли вам треба захищати мене: в Європі просочилася інформація, там дізналися про активність Дігона у Гаривасі…

Реакція Ролла була несподіваною.

— То це ж чудово, — він здвигнув гострими плечима, — я на вашому місці надав би цій інформації ще більшого розголосу… Нас з вами це влаштовує… Адже поки ще не базікають про те, що ви, саме ви перебуваєте в блоці з Дігоном і ваші хлопці мають зробити гучне «бах-бах»?!

— Поки ще ні, та…

— Що «та»?

— Як дізнаються, скандал буде некерований, гірше ніж після операції Даллеса в Затоці свиней… Для мене, в усякому разі, це може кінчитися крахом…

Ролл потер обличчя, потім махнув рукою.

— Гаразд, Майкл… Це не за правилами, те, що я зараз роблю, але мені жаль вас, бідолаху, ви аж змарніли… Тому я відкрию вам одну з моїх карт… Це наші люди організували розголос інформації про Дігона, розумієте?

— Ні, — здивовано відповів Велш, насупився, лоб укрили глибокі зморшки — Не розумію.

— Все дуже просто. Мої планувальники склали досить витривалу й мобільну модель розвитку ситуації… Розголос — це маневр відвертання уваги… Зрештою ми з вами граємо одну партію, серйозно граємо її — і, нема чого гріха крити, граємо на полі Гаривасу, але саме проти Дігона… Розголос зроблено цілком професіонально. Нехай Дігон відмивається… До речі, я на вашому місці сприяв би скандалові… Є така можливість?

— Є. Але що це дає?

— Багато що. Ось послухайте мене… Цими днями преса, яку контролюють мої люди, розпочне атаку проти майора Лопеса, це буде зроблено обачливо, ясна річ, але вже треба готувати наступні ходи, нехай у Гаривасі виникне бійка між своїми, це в наш кошик, повірте моїм колегам, вони досить довго все планували.

— Дейв, це шлях до некерованого скандалу, — повторив Велш. — Я не доповідав адміністрації про розгорнутий план операції у Гаривасі… Директор займає вельми дивну позицію… Я не певен, що президент погодиться з планом… Повторюю, справа може закінчитися моєю відставкою…

— Ну й чудово… Я допоможу вам придбати адвокатську контору, яка займатиметься моїм бізнесом на Латиноамериканському і Африканському континентах, живе діло, без оглядки на перестрахувальників з Білого дому…

— Стривайте, Дейв… Поясніть мені до пуття, що дасть нам скандал?

— Скандал дасть нам те, що усунення майора Лопеса буде актом законної відплати головному змовникові. Це дасть те, що саме мій капітан підніме прапор закатованого ставлеником Дігона полковника Санчеса, в старі міхи ми заллємо нове вино, наше вино.

— Тоді навіщо вводити в операцію Пентагон? Навіщо морська піхота? Якщо ви впевнені у вашому капітані… До речі, хто він?

— Капітан Рамірес, ад’ютант Санчеса по ВПС, — неохоче відповів Ролл. — А морська піхота потрібна для того, щоб «евакуювати паршивих янкі», «викинути їх з Гаривасу»… Евакуація може тривати і тиждень, і півроку — вистачить часу, щоб закріпити позиції. Рамірес обіцяв карт-бланш.

Велш зітхнув.

— На капітана Родрігеса, а не на Раміреса, ад’ютанта по BMC, а не ВПС, на якого ви поставили і якого намагаєтесь від мене приховати, управління веде досьє останні сорок два дні; ми одержали інформацію про перший контакт ваших людей з ним через дев’ятнадцять годин після того, як цей контакт відбувся.

Ролл підвівся, заходив навколо крісла, де сидів Велш, згинаючись від сміху, потім, знесилений, упав на тахту і, віддихавшись, сказав:

— Це називається «злодій у злодія», Майкл! Ну й бестія ви! Люба моя бестія, якою я не стомлююсь захоплюватись… Отже, ви все знали про моїх хлопців?

Велш кивнув.

— Чому ж ви мовчали?

— Тому що вони діяли правильно.

— А коли допустили помилку?

Велш похитав головою.

— Вони помилки не допустили; її допускаєте ви, бо хитруєте зі мною й зараз; а часу на хитрощі не лишилось, кожна секунда дорога… Словом, у мене на контролі вся ваша активність, я прокоректував би вас, Дейв, помітивши перебої в роботі вашого апарату, але пропозицію розкрутити скандал проти Дігона напередодні операції я все-таки не дуже тямлю…

— Треба готувати громадську думку, Майкл, по-перше. Треба організувати розумну кампанію в пресі з приводу нестійкості ситуації в Гаривасі, по-друге. Треба, по— третє, мати, вибачте мені за грубість, козла відпущення: «Дігон — людина старої імперіалістичної школи; він почав аферу з приватної ініціативи, спровокував ситуацію, а урядові доведеться вводити морську піхоту, щоб урятувати життя американцям, ні в чому не винним спеціалістам, патріотам співробітництва між нашими країнами». Нехай президент відмивається, Майкл, нехай докоряє Дігону, — очі Ролла звузились, — нехай відповідає перед журналістами; він змушений буде взяти під захист акцію морської піхоти, а це непопулярно, всі пам’ятають В’єтнам, Ліван, Сальвадор, не кажучи вже про Домініканську Республіку, на цьому Джонсон набив собі на лобі добрячу гулю…

Велш закурив, потягся, зітхнув:

— Як я зрозумів, ви ставите на противника нинішнього президента, Дейв?

— Ви вичислили мій задум до кінця точно. Так, наш президент мене не влаштовує, і, коли ви скажете, що він влаштовує вас, я дозволю собі не повірити вам, друже мій. Так, я хочу спробувати його на міцність, у Гаривасі працюють дев’яносто сім моїх співробітників, я маю повне право просити його врятувати життя американцям… У тому разі якщо він відмовить, нація піддасть його остракізму…

— Я ніколи не додумався б до того, що ви по-справжньому затіяли, Дейв… Навіть не міг припустити, що ви почали боротьбу проти президента… Знаєте, мені зараз стало жаль себе: маленьке ягня в порівнянні з вами, хоч за своє життя в розвідці спланував кілька цікавих комбінацій… Яку це адвокатську фірму ви мені обіцяли?

— «Лоренц енд Жабінські»…

— По-моєму, в нас є там свої інтереси, щось близько трьох мільйонів доларів.

— Чотири мільйони сорок дві тисячі доларів справді належать ЦРУ, — уточнив Ролл. — Але весь капітал фірми становить дев’ять мільйонів сімсот чотири тисячі і сорок два центи… Отже, ви власник контрольного пакета, зможете підтримувати прямий контакт з тим директором ЦРУ, який прийде після того, як ми провалимо вашого шефа, — Ролл хмикнув, — мабуть, разом з вами, така вже доля перших заступників…

— Дейв, — сказав Велш замислено, — ще не пізно дати відбій, справа дуже ризикована, ви замахнулись не на щось там, а на Білий дім. Знаєте, як по-іспанськи звучить «Білий дім»? «Каса бланка»… Дуже гарно, краще, ніж у нас…

Ролл посміхнувся чомусь, потім посмутнів.

— Батько привчив мене прати шкарпетки й штопати їх, коли мені виповнилось сім років, не дозволяв покоївкам прибирати в нас, у кімнатах дітей, примушував мене няньчити Дезі, коли та почала ходити; нові черевики були для мене таким самим святом, як і для нещасного негреняти з Гарлема… Коли я навчився натирати підлогу, готувати їжу, підсапувати полуниці на нашому ранчо і в оранжереях тут, у Вашінгтоні, він послав мене в Рим вивчати латинь, штудіювати древніх. «Ти повинен тепер доторкнутися, — напучував батько, — до святої науки логіки; в нас її не розуміють; талмудизм нинішньої філософської школи логіки йде не від древніх, і мені це не подобається; бізнес живе за законами Риму і Греції, так, так, саме так, бо в часи античності найбільше цінили дух відповідальності, відданість тому, що існує, і схиляння перед тим, що вище за тебе…» Ось так, Майкл… Я логік, я тільки граю роль плейбоя, це зручно, але я прокручую операції — особливо таку, на яку відважився зараз — дні і ночі, довгі місяці, перш ніж скажу собі: так!

— Тоді останнє запитання: у вас була вже ділова зустріч з кандидатом у президенти?

Ролл похитав головою, обличчя його змінилося, стало жорстким, неспокійним.

— Кандидат мене влаштує в тому разі, коли він гарантуватиме, що віце-президентом стане чоловік моєї молодшої сестри Дезі…

— Ну що ж, — сказав Велш, — ця відповідь мене задовольняє. Дамо можливість скандалові розростися…

51

З бюлетеня Прес-центру:

«Відомий оглядач Жюль Бреннер по дорозі в Гаривас, де йому обіцяли зустріч з полковником Санчесом, зупинився в Нью-Йорку, там його прийняв президент банківської корпорації «Уорлд сіті бенк» Роберт Макдоун.

Нижче подаємо скорочений запис інтерв’ю; повний текст друкується в сьогоднішньому випуску паризької «Суар».

«Бреннер. Містер Макдоун, вас знають як людину, банк якої охоче фінансує шляхове будівництво, енергетику, комплекси готелів у курортних регіонах світу і заводи по виробництву побутової хімії. Чим можна пояснити вашу прихильність до таких традиційних і не дуже прибуткових сфер вкладення капіталу?

Макдоун. Вас неправильно інформували, містер Бреннер. Ті галузі індустрії, про які ви згадали, надзвичайно прибуткові, бо вони служать миру, а не війні. Я належу до тих американців, котрі йшли з армією Бредлі через нацистську Німеччину, там я поховав брата, я нб хочу мати нічого спільного з одержимими з воєнно-промислового комплексу, прибутки моїх банків задовольняють вкладників, наш бізнес розвивається стабільно і з вигодою для Сполучених Штатів.

Бреннер. Ви підтримуєте ділові зв’язки з комуністичними режимами?

Макдоун. Так.

Бреннер. Адміністрація не ставить вам перепон?

Макдоун. Це запитання я не коментую.

Бреннер. Таку відповідь легко можна розшифрувати.

Макдоун. В армії я служив танкістом, а не шифрувальником, я відповів так, як мені здається доцільним відповісти у наш — дуже складний — час.

Бреннер. До вас звертався з проханням про позику режим полковника Санчеса?

Макдоун. У вас є його енергопроект?

Бреннер. Так.

Макдоун. Ми згодні позитивно розглянути питання про позику для Санчеса, але поки активи Граціо заарештовані і перебувають під опікою ревізорської групи фінансового управління, я безсилий щось зробити. А втім, якщо уряд Гаривасу вирішить провести з нами переговори до того, як закінчиться ревізія, ми найдоброзичливіше розглянемо його пропозиції. Ми не будемо їх «ретельно вивчати» і «по-діловому аналізувати». Ми готові до серйозної, взаємовигідної роботи.

Бреннер. Чи не здається вам, що становище на біржах тривожне?

Макдоун. Біржа є біржа. Вона — наше дитя, ми, а не адміністрація, гарантуємо стабільність цін, бодай відносну, ми, а не адміністрація, даючи позики і стимулюючи розвиток нових галузей промисловості в різних регіонах світу, намагаємося врятувати світ від безробіття… Ми реальні творці нашого світу, і я дуже не люблю, коли про найскладніший механізм біржі судять некомпетентно, а банкірів роблять якимись страховиськами…

Бреннер. Як ви ставитесь до банкірів, які спеціалізуються тільки на субсидуванні воєнної промисловості?

Макдоун. Комусь доводиться виконувати й таку роботу. Я відповідаю за себе і моїх однодумців, а ми є сила…

Бреннер. Я не спеціаліст з питань біржі, але колеги, які пишуть про фінанси — насамперед професор Верньє, — вважають, що зараз почалася прихована гра з цінами на акції бобів какао… А це монопольний продукт Гаривасу…

Макдоун. Я не компетентний в цьому конкретному питанні… Однак різка зміна цін і викиди акцій такі масовані, що я можу допустити початок гри… Звичайно, це не зачепить долі всього світу, але, згоден, інтереси декого, хто стоїть за всім цим, можна вгадати… Тим паче що ціна на гариваську валюту тільки-но впала на три пункти, це міцний удар по Санчесу, дуже міцний… Ситуація чимось нагадує мені срібну аферу, коли хтось намагався повалити мого доброго друга Ханта… Тоді теж розпустили чутки, нібито ряд банків продає срібло під позику, із збитком… Зразу ж почалася паніка, ціна впала… Але ж Хант досить довго піднімав вартість срібла — з шести доларів за унцію до п’ятдесяти, це була красива операція… Він скупив дві третини світових запасів срібла… Його план був цікавий: підняти срібло над золотом, стати імператором світу, срібним імператором… Та він піднімав ціни поступово, а його вдарили зразу… Те саме і з акціями гариваського какао… Або хтось грає, досить серйозно грає на біржі і тільки на біржі, або це політична спекуляція, яка має усунути Санчеса як нестабільну постать.

Бреннер. Може початися некерована реакція?

Макдоун. Тобто криза? Ні. Це локальна справа, вона стосується лише Гаривасу.

Бреннер. Але в режиму Санчеса є не тільки вороги, а й друзі. Як ви гадаєте, вони мовчатимуть, коли криза розростеться?

Макдоун. Якщо через какао почнеться третя світова війна, інопланетяни від душі посміються.

Бреннер. Але ж боби какао збирають люди…

Макдоун. Це патетика, містер Бреннер, це мене не обходить.

Бреннер. А чи не здається вам, що за нестійкістю на біржі, за очевидною грою…

Макдоун. Це ви кажете «очевидна»… Я сказав, що гра можлива.

Бреннер. Добре, я приймаю вашу корективу… Чи не вважаєте ви, що хтось намагається встановити контроль на боби какао?

Макдоун. Ви маєте на увазі небезпеку встановлення монопольного контролю над ринком з боку окремих осіб?

Бреннер. Звичайно.

Макдоун. Мабуть, така можливість існує… На мою думку, по-перше, хтось намагається притримати акції бобів какао, а по-друге, можу припустити, що цих акцій уже продано значно більше, ніж може бути насправді…

Бреннер. Ви здогадуєтесь, хто ті люди, які почали гру? Які банки чи концерни стоять за всім цим?

Макдоун. Знаєте, я спитав свою внучку: «Чому ти така недобра, людей ображаєш?» Вона мені відповіла: «Не знаю, треба запитати в мами…» Знайдіть їхню маму, містер Бреннер, я дідусь, а дідусі — вже нешкідливі люди, чоловіки без фантазії, що може бути нуднішим?

Перед вильотом до Гаривасу Бреннер повідомив журналістам, що після того як він передав повний текст інтерв’ю через Макдоуна в Париж, у його номері пролунав дзвінок і хтось, не відрекомендувавшись, порадив йому «притримати публікацію, бо вона може поставити вас у дуже скрутне становище, коли ви повернетесь до Парижа… Точніше, якщо ви туди повернетесь…

52

18.10.83

Верньє знав, що Марі кохає Санчеса, і тому повсякчас тривожився за долю лідера Гаривасу.

Ночами, коли, зморений роботою, він лягав у ліжко, то довго не міг заснути, відчуваючи своє батьківське безсилля; немає, мабуть, страшнішого за це переживання.

— Любий, а що, коли тобі надрукувати те, що ти знаєш? — сказала якось Гала. — Ти ж місця собі не знаходиш… Це може бути дуже небезпечно?

— Яке це має значення? — роздратовано знизав плечима Верньє. — Коли йдеться про дівчинку, страху немає… Просто мене ніхто не надрукує.

— А що ж робити?

— Не знаю… Сподіваюсь, мудрі люди зрозуміють те, що я зараз закінчую… Але цілком можливо, що я знову помиляюсь, вважаючи, ніби розумні в цьому світі мають право вирішувати…

Він домовився з пресою, яку контролює нью-йоркська група Аверелла Гаррімана, надрукувати документоване дослідження про американську агресію в Домініканській Республіці. Він думав (мріяв, сподівався, вірив, точніше сказати), що люди зрозуміють: мова насправді йде про Гаривас, про сьогоднішній і завтрашній день, про те, що там насувається кров і жах…

Верньє почав збирати матеріал про те, як Білий дім валив демократичні режими на Американському континенті, зразу ж після закінчення університету, в п’ятдесят четвертому, коли сталася трагедія в Гватемалі; те, як морські піхотинці вдерлися в Домініканську Республіку, він бачив сам, працюючи тоді на кафедрі університету Санто-Домінго; в Чілі Верньє прилетів через два дні після путчу Піночета; те, як ЦРУ підготувало переворот в Уругваї, він вивчив у Монтевідео, зустрічаючись з тими, кого ще не встигла заарештувати таємна поліція.

(Елізабет, його дружина, коли він не міг подзвонити їй із Санто-Домінго, бо телефонний зв’язок було перервано під час американських бомбардувань, влаштувала скандал: «Ти брудний бабник, валявся в однієї з своїх проституток!» Він ніколи не ображався на неї так, як тоді; йшла війна, які там проститутки, і чому саме проститутками мають бути ті, з ким зводило його життя?! Тоді він не знав, що в неї уже три роки продовжується роман з його знайомим; дізнався набагато пізніше; подивувався вкотре зі своєї довірливості й характеру дружини: ну, живеш з іншим, любиш його, то навіщо допікати мене без ніякого приводу, просто так, через давню зачаєну неприязнь?! Взагалі Елізабет була дивна людина, всі її вчинки визначали ворожки й жерці чорної магії, їхні слова для неї закон. А ще, будучи занадто типовою німкенею, вона схилялася перед видимим проявом авторитету, чи то перед думкою, висловленою в товаристві, чи перед силою.)

… Верньє розумів, що ситуація в Гаривасі небезпечна, удару буде завдано саме Санчесу, це він добре збагнув після загибелі Граціо; Верньє уявляв собі, як це повинно відбутися, але нічим не міг допомогти молодому полковникові, якого покохала Марі; дівчинка — складна людина; як кожен справжній талант, вона й розумна, і безпосередня, а як жінка — нема в неї ніякого атакуючого начала, вона добра від народження.

Верньє домовився з мадрідським щотижневиком, що там надрукують його нарис про трагедію Домініканської Республіки, написаний на сенсаційних, нікому не відомих матеріалах, давши — від редакційної колегії, не від нього — вставку, мовляв, усе, що зараз діється в Гаривасі, дуже схоже на те, що сталося в Санто-Домінго.

Іспанці, особливо після смерті Франко, набирали авторитету в Латинській Америці; демократичний експеримент короля був на догоду «поміркованим» за океаном; жандармські методи ЦРУ викликали в країні негативну реакцію; навіть путч Піночета, ще в часи фаланги, але вже перед її кінцем, громадськість сприйняла як загальне іспанське горе; через те доля Гаривасу не могла не тривожити «альма матер» Латинської Америки.

А тривожитись було чого…

Так само як і в Домініканській Республіці, де ЦРУ санкціонувало усунення фанатика й садиста Трухільйо, який компрометував Білий дім своєю дружбою, в Гаривасі знищили диктатора, схожого як дві краплі води на «корумпованого христопродавця» Трухільйо.

Так само як в Домініканській Республіці, північний сусід не зміг заздалегідь вичислити можливі емоційні повороти, пов’язані з поваленням диктатора в Гаривасі, і на зміну йому прийшов не той, кого випестив Вашінгтон, а Санчес та його друзі.

Те саме сталося і в Домініканській Республіці: на виборах, нашвидкуруч проведених після вбивства Трухільйо (під контролем проамериканських сил), народ усе-таки сказав своє слово. Новоявленого президента, ставленика ЦРУ, Рафаела Бонеллі, який займав при Трухільйо посаду шефа його таємної поліції, скинули. Переміг лівий кандидат, історик і письменник Хуан Бош. То був відкритий випад проти Вашінгтона. Незважаючи на це, в Кеннеді вистачило державної мудрості послати віце-президента Ліндона Джонсона в Санто-Домінго, щоб той особисто привітав народного обранця. Та в той час коли Джонсон тиснув руку новому президентові перед об’єктивами кінокамер, ЦРУ і державний департамент — кожен через свої канали — вже почали таємну роботу — створення єдиного блоку проти Хуана Боша. Блок утворили, армія об’єдналася з крайніми правими, звинувачення, висунуте проти Боша, було давно всім знайоме: «Лівий, він віддає країну комуністам». І законно обраного лідера скинув полковник Еліас Весін-і-Весін; зразу ж почалася вакханалія розправи. Вашінгтон, продовжуючи заплановану акцію, картинно розірвав дипломатичні відносини з Санто-Домінго; «демократія насамперед», як же інакше; було навіть заморожено економічну й воєнну допомогу; однак, коли посол Мартін прилетів до Америки і його прийняли в Білому домі, там сказали: «Взагалі ми не дуже хочемо, щоб Бош повернувся назад, незважаючи ні на що». Мартін відповів упевнено: «Так, це не президент».

Але сам факт розриву дипломатичних відносин впливав на правих стримуюче; ніхто не знав, як розвиватимуться події далі: народ нуртував, вимагаючи гарантій і законності.

У Вашінгтоні торгувалися «яструби» й «голуби»; ЦРУ і Пентагон наполягали на негайній інтервенції; але державний департамент вважав, що головне — це виграти час, укорінити в Санто-Домінго своїх людей, поставити їх на ключові пости; слово було за президентом.

Пролунали постріли в Далласі, загинув Кеннеді, став на престол Джонсон, і через три тижні після похорону він оголосив про відновлення дипломатичних відносин з режимом, обмінявшись добрими телеграмами з маріонетковим президентом Дональдом Кабралем, який правив країною під охороною армії. Та, оскільки Кабраль проголосив необхідність реформ — дуже половинчатих, які не зачіпали устоїв диктатури, — генерали, як найбільш консервативна сила, давно зв’язана з ЦРУ і Пентагоном, скинули і його. Почалася заваруха; старі військові не думали, що проти них піднімуться ліві офіцери з молодих; повернення Хуана Боша із заслання чекали з години на годину.

Весін-і-Весін, як найзавзятіший консерватор (великий аграрій, зв’язаний з «Юнайтед фрут»), наказав бомбардувальникам, яких направили від Пентагону, скинути бомби на президентський палац, де правив «тимчасовий президент» Хосе Моліна Уренья; почалася громадянська війна; посольство США в Санто-Домінго надіслало шифровку з пропозицією почати негайну воєнну інтервенцію; з столиці відповіли, що потрібен досить аргументований привід; за одну тільки ніч посол США Беннет організував телеграму Весін-і-Весіну до Вашінгтона про те, що армія не гарантує життя американським громадянам, які перебувають у республіці; наступного дня по телебаченню виступив президент Джонсон і сказав, що воєнна влада Домініканської Республіки поінформувала уряд Сполучених Штатів про те, що життя американців, які мешкають там, під загрозою. «Через те я віддав наказ міністру оборони послати туди війська й урятувати життя наших співгромадян».

Президент не сказав, що під час телефонної розмови з послом Беннетом було чути стрілянину; дипломат тремтячим голосом пояснив, що ситуація катастрофічна; а втім, стріляв офіцер безпеки ФБР, щоб створити певний шумовий ефект; посла Беннета, який таємно був зв’язаний з корпорацією Дюпона, запевнили, що після того, як у президентський палац прийде потрібна людина, він одержить відповідну кількість акцій, гра в «небезпеку» виправдовувала себе.

Але крім Дюпона в Домініканській Республіці були зацікавлені концерни Рокфеллера, Дігона, Ролла, Моргана.

Конкуренти знали, що перший раунд виграли люди Дюпона; а це не за правилами, кожен має дістати своє.

Почалася нова стадія боротьби.

В Санто-Домінго прилетів посол з особливих доручень Мартін, один із залізних «хард-лайнерів»[22], людина з хворобливою ненавистю до всього, що здавалося йому «комуністичним».

Він був зв’язаний з противниками Дюпонів; саме він відвів кандидатуру Весін-і-Весіна, зупинившись на Атоніо Імберті, одному з учасників замаху на Трухільйо; це викликало незадоволення, бо Імберт був людиною надмірних амбіцій і мав поганий характер. До того ж, усі знали, що його давно купила імперія Ролла; це не влаштовувало ні Рокфеллера, ні Дігона, ні Моргана.

Президент змушений був зважати на натиск різних — не за ідейними позиціями, а за фінансовими й діловими інтересами — сил і послав у Санто-Домінго свого помічника Макджорджа Банді та заступника міністра оборони Сайруса Венса.

Банді поставив на Сільвестра Антоніо Гусмана, крупного аграрія, який співробітничав у кабінеті Боша; це мало влаштувати лівих. Однак Пентагон ще й досі підтримував як Імберта, так і Весіна, а не Гусмана.

Банді відкликали до Вашінгтона; його ставку на президентство Гусмана було торпедовано; імперії чекали, не називаючи своїх ставлеників; а в столиці Домініканської Республіки лилася кров; нарешті погодилися з кандидатурою Ектора Гарсіа Годоя, який гарантував максимальні вклади капіталу всім американським фінансовим імперіям.

І все-таки гра в президенти тривала; всі ці місяці в храмах стогнали дзвони за вбитими; престиж Північної Америки катастрофічно падав; настав час ударних рішень; усі хотіли певності; що ж, нехай мають собі однозначну певність; так було потім у Чілі, так провели операцію в Уругваї, так завершилося діло в Сальвадорі, і лише в Нікарагуа ситуація вислизнула з рук; у Гаривасі цього допустити не можна.

Операція, проведена в Домініканській Республіці, коли країна опинилася в стані хаосу, що дало можливість монополіям закріпитися там у всіх напрямках, сконструювавши такого «президента», який влаштовував більшість китів Уолл-стріту, стала «дослідним полем»; «ходи» політиків, розвідників та генералів було записано, вивчено, сховано в сейфи банків і корпорацій; жити треба по закону «аналога»; що ж, «домініканський аналог»— тема для роздумів на майбутнє, Санчеса усунуть, спинившись на оптимальному варіанті, вибір є.

… Напередодні Верньє зустрівся зі своїм давнім приятелем, який працював на цюріхській валютній біржі; той знав усе; він уже зробив свої гроші, тому дозволяв собі бути відвертим з тим, хто просидів з ним на студентській лаві п’ять років підряд; Верньє досить було натяку; він співставив дані, відомі тільки йому, з можливими версіями; економіка, біржа, фінанси і їх обіг були для Верньє розкритою книгою, він відчував цей предмет, як поет відчуває слово, його таїнство; він точно вичислив, хто стоїть за прагненням повернути ситуацію в Гаривасі назад. Він назве цих людей Уолл-стріту, треба тільки учути подовжні м’язи спини, повірити в їхню силу, неначе в молодості, ні, в зрілості, коли давалися взнаки насилання чорнокнижних бабусь Елізабет: аби тільки він діяв не так, як вважав за потрібне, аби тільки зробити йому боляче й погано, аби тільки настроїти проти нього дітей, поставити його в таке становище, щоб він лишався самотній, весь час самотній, кожної хвилини, секунди, аби тільки примусити його втратити себе, змиритися й перестати бути тим, ким він народився, — швабом Піксом, Георгом, сином Йоганна…

Верньє підвівся, ввімкнув нічник; уже о пів на третю.

— Що, любий?. — спитала Гала, наче й не спала. — Дати ліки?

— Ні, спи.

— Ти хочеш попрацювати?

— Так.

— Заварити каву?

— Я вже казав тобі, коли я йду вночі до столу, мовчи. Розумієш? Я попрошу, коли мені щось буде потрібно.

— Не сердься.

— Спи.

— А можна, я почитаю?

— Тоді йди в іншу кімнату, моя любов.

— Скажи ще раз.

— Навіщо?

— Можна, я тебе поцілую?

— Іди звідси, маленька, — він усміхнувся.

Потім сів до столу, відчувши, як у нього напряглися м’язи спини. Вони стали сильними, пружними; зараз я напишу це, подумав він, зараз я напишу розділ «паралелі» й додам таблицю з початком мого пошуку й аналізу коливання цін на какао-боби. І скажу, що Білий дім протягом найближчих тижнів почне інтервенцію: морська піхота, «врятування життя американців» і таке інше; статті в куплених ЦРУ газетах сьогодні слово в слово повторюють домініканське інтермеццо; змінено тільки прізвище й назву країни, текст можна лишати той самий… Бідолашна дівчинка, невже я не зможу їй допомогти? Маленьке моє зеленооке козеня, замучене нашими сварками з Елізабет, яке не простило мені тишу з Гала, як же я люблю тебе, кровинко моя, як гірко мені без тебе, та потрібен тобі не я, а Санчес, я змушений лише гарантувати виконання твоїх бажань, у цьому обов’язок батьків, тільки в цьому, в чому ж іще?!

О дев’ятій ранку Верньє зв’язався з редакцією у Мадріді.

— Я закінчив вставку про Гаривас для матеріалу про інтервенцію в Санто-Домінго, надішлю її вам «експресом», по-моєму, вдалося; у всякому разі, я вдарив навідліг…

… Об одинадцятій годині до нього подзвонили з Гамбурга; Вернер Хор, шеф фінансової служби концерну, прилітає до Парижа, треба зустріти, він належить до тих німців, які іноземні мови не вивчали, типовий мекленбуржець.

— Гала, — сказав Верньє, — приготуй обід, побільше м’яса, прилітає один з моїх босів, його треба ублажити.

— Добре, любий. Якого м’яса взяти?

— Ах, та звідки я знаю! Купи свинини. Чи баранини.

— Добре, любий, не думай про це. Я щось приготую і неодмінно натушкую капусти, він же, мабуть, як і всі справжні німці, любить капусту?

Але Хор відмовився приїхати до «гера Пікса», запропонував пообідати в баварському ресторані на Єлісейських полях, йому, бачте, сказали, що там дають справжній айсбайн[23] і взагалі національна кухня; у моєму віці, додав він, нічого не можна міняти, а тим паче кухню.

Офіціантка, одягнена, як і належить бути одягненою в сільському ресторанчику під Мюнхеном — біла вишита кофтина, розкльошена спідничка з криноліном і фартух, — принесла айсбайн, козячий сир і пінисте пиво у великих кухлях.

Хор їв похмуро, мляво цікавився розповсюдженням видань, пов’язаних з питаннями економіки, нафти та фінансів у франкомовному світі, якось гидко м’яв серветки; тонкі губи фінансиста викликали у Верньє неприязнь, мабуть, тому, що були масні, немов він так і жив зі шматком айсбайна за щокою, старанно пережовуючи його.

Від кави Хор відмовився.

— Бережу серце, гер Піке, і вам раджу… Ми старі, в нашому віці за здоров’ям треба стежити… Єдине, про що я благаю бога — померти враз… Нестерпно лежати з перекошеною пикою, паралізованому… Хіба не так?

— Я вже припас ціаністий калій.

— А хто вам покладе його в рот? — пожвавішав Хор. — Доглядальниця? її віддадуть під суд. Родичі? Вони теж не захочуть мати справу з законом. А ви й до столу не доповзете, де зберігаєте цю зручну смерть, бо ви паралізовані, під вас сечоприймач підкладатимуть… Але при цьому розум ясний… І без упину, з ранку до вечора, вас охоплюватиме жах, про який ви нікому не зможете повідати: гроші кінчаються, чим годувати сім’ю, онуків, обступають злидні, а що може бути страшнішим? Я зазнав злиднів, відчув їхній гніт. А ви, гер Піке?

— Я теж.

Хор похитав головою.

— Але ж це було в молодості, коли ви були одинокі, це не злидні, це лише тимчасова незручність… Трагедія неминучих злиднів відчутна по-справжньому лише тому, хто обтяжений дітьми й онуками… Звичайно, якщо він людина, а не метелик… Добре, тепер про діло, гер Піке… Ви дуже мало пишете в місцевих виданнях, ваші публікації аморфні, в них немає потрібної концерну позиції… Я уповноважений передати вам прохання керівництва… Поки що це прохання… Поки що… Або ви визначитесь, або ваш об’єктивізм більше нас не влаштовуватиме — і ми будемо змушені відмовитись од ваших послуг тут, у Парижі…

— Що не влаштовує Гамбург у моїх оглядах?

— Плазменність.

— Тобто?

— Розпливчастість, безпозиційність, зайве порпання в деталях… Одним словом, якщо ви не дасте кілька оглядів про становище в Латинській Америці, особливо про почату комуністами вакханалію хаосу в Гаривасі, про піднесення економіки Сальвадору в світлі американської допомоги, ми будемо змушені розірвати контракт, тим паче що строк його закінчується в грудні…

— Я подумаю, гер Хор…

— На жаль, нам ніколи чекати… Я маю забрати ваш огляд про Гаривас з собою, гер Піке. Огляд мусить бути пов’язаний з самогубством Граціо, який устряв в авантюру з безумним Санчесом.

— Коли ви відлітаєте?

— Як тільки одержу матеріал. Ми ж знаємо, що ви можете написати десять сторінок за день… От я два дні й відсипатимуся в готелі, страшенно стомився, нічого не вдієш, старість…

… Провівши Хора в готель, Верньє зайшов в «Клозері де Ліла», невеличке кафе, улюблене місце молодого Хемінгуея, замовив каву, закурив і подумав холодно, спокійно, без того внутрішнього дрожу, який проймав його, поки він обідав з Хором: «Це не просто початок атаки, це її кінець. Вони, мабуть, все про мене знали, вони терпіли мене, поки можна було терпіти, а зараз у них немає часу, в Гаривасі почнеться різня, їм треба заздалегідь готувати позиції… І вони знають, скільки грошей з тих, що вони мені платять, я переказую Елізабет і Гансу… Це половина всієї суми, а ще чверть іде на оплату кредиту за паризьку квартиру… Рахувати вони вміють, точно вирахували: без їхнього контракту я стану жебраком. І вони добре розуміють, що я не сутенер, не зможу жити на гроші, зароблені Галою в її салоні… Що ж, доведеться крутитись, як у молодості, коли сяк-так перебивався в десяти журналах, нічого, потроху вистачало…»

Він зайшов у туалет, розміняв у жінки, яка прибирала там, десятифранкову купюру на жетони для телефону-автомата, потім зрозумів, що буде замало, — дзвонити треба не в місто, а в Мадрід, розміняв сто франків, набрав номер, відрекомендувався, попросив головного редактора; відповіли — головний на нараді в міністерстві інформації, повернеться пізно.

— А його заступник?

— Він проводить із співробітниками огляд підготовлених матеріалів, сеньйор Верньє, що йому передати?

— Попросіть, будь ласка, до апарата Хорхе Гарденаса, він веде мій матеріал про Гаривас і Домініканську Республіку для наступного номера.

— Одну хвилинку, я спробую.

У трубці зазвучала тиха, ніжна мелодія.

«Швидко іспанці перейняли наш досвід, — подумав Верньє, — музика в телефоні — надійна гарантія від підслухування, секретарям не треба прикривати спітнілою долонею трубку, все одно окремі слова можна було зрозуміти».

— Сеньйор Верньє, ваш редактор зараз у місті, — голос сама ніжність, звичайно, бреше, — але він залишив записку… Ваш матеріал знято, його перенесли в інший номер, в який точно — поки невідомо.

— А чому? — спитав Верньє, лютуючи на самого себе: що може йому відповісти ця красуня?

— Я справді не знаю, сеньйор Верньє… Подзвоніть в кінці тижня сеньйору Гарденасу, всього найкращого…

Отак взяли тебе в шори, подумав Верньє, швидко це в них робиться… Ну, що ж тепер? Як бути? Сідати за матеріал для Хора і його команди? Ти багато років був у їхній команді, сказав він собі, і непогано тобі жилося, та й зараз ти з ними, ти ж боїшся злиднів, хіба не так? А хто їх не боїться, заперечив він собі, всі бояться, крім тих, хто по-справжньому талановитий, а таких одиниці в цьому світі, що-що, а таланти бог калькулює, як найсуворіший економіст, вважаючи, мабуть, недоцільним балувати нас, дітей своїх…

Він піднявся наверх, попросив офіціанта принести потрійну горілку, випив, відчув палюче тепло й зрозумів, що сьогодні питиме, нехай гер Хор чекає, йому ж треба відіспатися в готелі, стомився, як-не-як старість…

Він повернувся додому на набережну, у велику квартиру, яку побудував цієї зими; три кімнати з вікнами на Сену для дітей, дві для себе; випив ще, ліг на кушетку, що стояла на великому балконі, й гукнув:

— Гала, ти ніколи не жила з жебраком?

Та прийшла з кухні, сіла біля нього.

— Чому? Жила.

— Ну й як?

— Хоч хліб із водою, аби, милий, з тобою… Тобі погано? Отой німець образив тебе?

— Він мене звільнив… Я тепер жебрак, Гала, — з якоюсь невідомою, дивною радістю сказав він. — Ти житимеш з жебраком?

— Я зароблю нам на життя в салоні, — посміхнулась Гала. — Які дрібниці, не думай про це, любий… Мені чомусь везло на багатих ідіотів, так що жити з таким розумним, ніжним і коханим жебраком, як ти, це щастя…

— А як же я допомагатиму дітям?

— Я віддам тобі все, що в мене е, на перших порах вистачить хлопчикові й Марі… Не журись, я добре заробляю в салоні, ти зможеш допомагати їм, аби тільки був здоровий і лишався таким, якого я люблю… А ти? Скажи, ти ще любиш мене? Чи я набридла тобі?

— Набридла, — сказав Верньє. — Терпіти тебе не можу… Ану, дай телефон…

Він набрав номер Хора й сказав:

— Знаєте, краще все-таки вам відіспатися в літаку, я нічого не писатиму, ми з вами старі, настав час подумати про вічність, страшний суд, пекло і таке інше…

Поклавши трубку, він глянув на Гала.

— Скажи, за що ти мене любиш?

Вона посміхнулась.

— За що? Це по торговельній лінії, коли люблять за щось. Ти прожив своє життя, я своє, кожен з нас бачив багато. Але я ще ніколи в своєму житті не зустрічала таких, як ти.

53

Ланцюг (ілюстрація № 3). 18.10.83

О дванадцятій годині сорок хвилин Майкл Велш надіслав шифротелеграми в європейські резидентури ЦРУ, де було дано відповідні інструкції щодо «витоку інформації», про причетність Дігона до подій у Гаривасі — з одного боку і до загибелі Граціо — з другого.

О двадцять третій годині комісар поліції Матен, ознайомившись з поданням Папіньйона, цілком переконався, що Шор не піде на компроміс, по-перше, і не відкриє своїх карт, по-друге.

О двадцять третій годині сорок три хвилини про це було поінформовано Джона Хофа.

О двадцять третій годині п’ятдесят дев’ять хвилин повідомлення про все це пішло в Ленглі.

Ланцюг (ілюстрація № 4). 19.10.83

О п’ятій годині дев’ять хвилин ранку шифротелеграма від Велша надійшла до римської резидентури.

О дванадцятій годині після полудня заступник резидента ЦРУ зустрівся зі Славко Кадричем за чашкою кави в невеличкій піццерії, неподалік від Колізею (майже поряд із «стіною наочної пропаганди»: кордони Риму в пору античності; величезна територія імперії, князівства часів краху; «Велика Італія» Муссоліні і, нарешті, справляють сильне враження нинішні кордони республіки).

О п’ятнадцятій годині Славко Кадрич зупинив свій пошарпаний «фіат» у центрі Рима, піднявся по віа Венето, старанно перевірився, сів у автобус, під’їхав до вокзалу і тут, біля каси номер шість, зустрівся з Францем Шоллі; розмова тривала п’ять хвилин; він вручив Шоллі портфель, де лежав паспорт на ім’я Фрідріха Роделя, квиток на літак до Берна, посвідчення водія і п’ять тисяч доларів; портрет Соломона Шора Кадрич спалив після того, як Шоллі сказав, що запам’ятав обличчя інспектора; так само було знищено рукописну карту з нанесеним на ній маршрутом Шора, яким той повертався з комісаріату додому, а також фотографії парку, де інспектор гуляв з своєю собакою Зусі.

О двадцять першій годині невідомий на великій швидкості збив Соломона Шора, котрий ішов додому по темній невеличкій вуличці після прогулянки з собакою.

О двадцять першій годині тридцять сім хвилин Шора було доставлено в непритомному стані в міську клініку.

О двадцять другій годині сім хвилин в клініку прибув комісар Матей.

О двадцять другій годині тридцять хвилин у клініку приїхали представники преси.

О двадцять другій годині тридцять дев’ять хвилин журналісти атакували Матена запитаннями у вузькому коридорі лікарні…

… Спланований напередодні Дейвом Роллом скандал розпочався; некерованість процесу була вдаваною; можливі ходи противників заздалегідь вичислено на комп’ютерах, ендшпіль вирішено.

54

Ретроспектива IX (сім днів тому)

Джеймс Боу подзвонив директорові ЦРУ додому пізно, об одинадцятій.

— Послухай, справа варта того, щоб ми випили з тобою по склянці молока. Як ти?

— Без молока не заснеш?

— Боюся, що ні…

— Приїжджай… Тільки візьми таксі, гаразд? І зупини на розі, не доїжджаючи до будинку.

— Навіть так?

— Завжди так, Джеймс…

Він зустрів Боу на порозі, провів його до бібліотеки; на другому поверсі гриміла музика й молоді голоси; директор пояснив:

— Вечоринка у дітей, нехай уже краще бісяться вдома, ніж у дискотеках, такий бруд, таке падіння моралі, марихуана…

— Запропонуй узяти дискотеки під контроль, — усміхнувся Джеймс, — тільки де ти тоді черпатимеш кадри інформаторів?

— Ти страшенний цинік, старина. Що скоїлось?

— Дай молока, я справді не можу без хорошого молока, а в готелі від мене шарахаються — молоко тільки ранком, а ввечері пиво пий…

— Скидай піджак, зараз принесу…

Лише після того, як Боу жадібно випив цілий пакет молока, самі вершки, він витяг носову хусточку, витер лоб і ніс, розстебнув комірець вологої сорочки й сказав:

— Слухай, старина, виходить дивна штука… Навколо людей, які тебе цікавлять, особливо навколо майора Лопеса, ходять хлопці Дігона, Рокфеллера і Дейва Ролла…

— Ти перебільшуєш…

— Ні, це справді так… І вони замикаються на Майклі Велші, є в тебе такий?

— Чорт його знає, — відповів директор, — може і є, знаєш, скільки їх у мене… Ти заради цього примчав уночі?

Стривай, старина, стривай… По-моєму, ми з тобою останній раз хитрували в Канзас-Сіті, підсовуючи один одному содову, аби не пити горілки, якою нас там хотіли напоїти… Що сталося?

— Ти з глузду з’їхав! — Директор навіть закурив. — Як тобі не совісно? Я хитрую з ворогами, і мені платять за це гроші, це мій бізнес, Джеймс, але я ніколи не хитрую з своїми, не кажучи вже про друзів…

Боу ткнув у рот м’ятну сигарету і, як завжди, не прикурив, знову витяг носовик, зжужмив його в кулаці, витер з лоба і з шиї порскі, схожі на сльози цівочки поту; потім тихо засміявся.

— Добре, старина, ти так чудово відповів, ти завжди був у нас дуже спритним… Я все зрозумів… Я зрозумів тепер усе…

— Що ти зрозумів, Джеймс?

Він спитав про це так, що Боу раптом злякався; навіщо я поліз у це діло, подумав він, стара дружба, брати по коледжу, сентиментальна блювотина! Та він і від мене відмовиться так само легко, як од Велша, начебто важко взнати, хто його перший заступник! І доручить збирати дані на мене, і попросить когось третього, стороннього, написати сценарій лро мене, поки ці дані надходитимуть до нього з його резидентур…

— Я зрозумів, — неквапливо відповів Боу, — що даремно поліз у це діло, бо схожий на слона в крамниці, де торгують китайським фарфором… Ви — ювеліри, а я в дитинстві об’їжджав коней…

— Саме тому я й попросив тебе вникнути в це діло, Джеймс, — голосом, сповненим дружелюбства й простоти, вів далі директор. — Мені треба, щоб ти об’їхав диких іспанських жеребців, мої ювеліри цього не зроблять. А щодо прізвищ, котрі до тебе потрапили з числа наших фінансових спрутів, то викинь їх з голови, ними займаються інші люди, а найімовірніше це вдатно організована дезинформація, на яку клюнули мої хлопчики, віддавши за це чималу суму доларів з нашого річною бюджету… Пам’ятаєш, я обіцяв тобі назвати акції, які слід купити… Знаєш що, як найближчому другові, раджу тобі: звернись за інформацією до Роберта Кара, у цього хлопця є хватка, він дасть точну пораду, повторюю, ти застрахований від невдачі, я відповідаю…

55

19.10.83 (22 години 40 хвилин)

У невеличкому готелі, де зупинився Степанов, мешканців було мало; всі столи в ресторанчику вільні; два іспанці, що приїхали сюди на заробітки (офіціантам тут добре платять, місцеві жителі залишили собі найбільш кваліфіковану роботу), стояли біля бару, протяжно, по-собачому позіхаючи.

— Давайте сядемо біля вікна, Марі, — сказав Степанов. — Коли піде дощ, тут буде так затишно й гірко, що відразу захочеться писати…

— А мені писати хочеться в спеку.

— Кожному своє, — зітхнув Степанов. — Треба ж такі прекрасні слова викарбувати на воротах концтабору…

— «Праця робить вільним» — теж чудово звучить; але й це пришпилили туди ж мої однокровці.

— Я замовлю Москву, поговорю з дочкою, — сказав Степанов, — а тоді подумаємо разом, як бути далі, в мене є деякі новини…

— У мене також.

Степанов кивнув, підвівся, попрямував до телефонного апарата, що стояв на маленькому столику біля бару, набрав міжнародну, назвав московський номер, попросив з’єднати його якнайшвидше, звернувся до іспанських офіціантів своєю варварською кастільською, поцікавився, звідки вони, ті радісно загомоніли, вважаючи, що зустріли одноплемінника, потім, коли Степанов пояснив, що він росіянин, бував в Іспанії, любить їхню країну, заляскотіли язиками, заходилися швиденько готувати салат, томатний сік та каву.

Повернувшись, Степанов сів навпроти Марі, глянув на неї:

— Чого ви така сумна?

Та скрушно мотнула головою, руде волосся шурхотливо впало на лоб.

— Я сумна, бо мені дзвонити нікуди…

— А батько?

Вона зітхнула, повторивши з невимовною ніжністю:

— Батько… У вас скільки дітей?

— Двоє.

— А ви щасливі в подружньому житті?

— Живемо окремо вже багато років…

— А з дітьми як?

— Мої справжні друзі…

— Як же у них склалися стосунки з вашою подругою?

— У мене немає постійної подруги…

— Яєчню собі готуєте сам?

— І дуже смачну…

— Скоро заведете постійну подругу, — впевнено сказала Марі, — у вас хворі очі.

Він заперечливо похитав головою.

— Ні.

— Так… Ви себе не знаєте…

— Тільки людина саму себе й знає, всі інші люди вгадують її…

— Пригадуєте слова: де був самим собою я?

— Ні.

— «Пер Гюнт».

— Російською все звучить інакше, — сказав Степанов. — Ми звикли до хороших перекладів, не обов’язково знати оригінал… Тепер ясно. Це ви до того, що Сольвейг відповідає: в надії, у вірі і в любові моїй?

Марі кивнула.

— Справжнє лице людини зберігає той, хто любить її… Любов дітей і любов жінки — поняття різні.

— На щастя, мої діти — дівчатка.

Обличчя Марі стало якимсь байдужим, під очима залягли ранні зморшки, вилиці загострились, і обличчя стало важким, немов після нелегкого переходу в горах.

— Я також дочка і, тільки коли сама відчула втому, а потім покохала чудового хлопця, але не можу бути з ним, отже, боюся за нього, тільки тоді зрозуміла батька. Він теж, як і ви, багато років готував собі яєчню, став товстий, обрезклий, зморшкуватий і нічого не встигав робити, не міг заснути без снотворного… А потім біля нього з’явилася жінка, і він знову, знайшов себе, своє справжнє обличчя… Раніше, після того як він розлучився з мамою, обличчя не було, була маска… А я і брат… Ми виявилися…

Задзвонив телефон — довго, безперервно.

— Москва, — сказав Степанов і кинувся до апарата…

Марі подивилася йому вслід з якоюсь невимовною сумною заздрістю, покликала очима іспанця, попросила принести склянку «Розе», найсухішого, бажано італійського; прислухаючись до одноманітних степановських «алло», випила повільними ковтками терпке, трохи гіркувате вино й подумала: «Сила справжньої жінки — в умінні чекати; консерваторки, одна Тетчер чого варта, ми більше вірні усталеному, самим собі. Тому тільки ми й здатні закликати мужчину до згоди з самим собою… Батько в боргу перед тими своїми роками, коли був молодий, віддаючи себе мені й братові… А борг доводиться оплакувати. І Гала потрібна батькові не для щастя, просто р ній він реалізував самого себе справжнього, того, якого не зумів виявити через маму… Бідолашна, бідолашна мамочка не змогла себе зламати… А ми? Ну от, знову я стаю власницею, знову в мені починає недобре клекотіти слово «мій»… Я звикла до того, що батько був тільки моїм, і ніколи до пуття не задумувалась, як йому прикро прокидатися темними осінніми ночами в своїй мансарді їй варити собі каву, й сідати до столу за машинку, а потім іти до редакції, а звідти в Сорбонну, ввечері повертатися й смажити яєчню, вмикати телевізор, дивитися останні вісті й знову сідати за машинку, а після цього пити снотворне, лягати в зім’яту, і, якщо я не приїду й не викличу пральню, брудну постіль, адже він забуває про все, коли працює, йому однаково, як спати й на чому… А я жила своїм життям і дуже жаліла маму, так уже водиться, маму завжди жаліють, писала репортажі, закохувалася, їздила по світу й знала, що в мене є мій батько, коли ж з’явилася Гала і стала дбати про нього, я дозволила собі жорстокість… Маму я так не осуджувала, я щадила її…»

… Москву нарешті дали; Марі слухала чужу мову; їй здавалося, що російська чимось схожа на португальську, така ж різка, і так само перемежовувалася з дивною, незвичною для вуха мелодійністю. А потім згадала оповідання Карела Чапека про чеського диригента, який опинився в Лондоні й уночі в порту почув незнайому мову, і його слух, незвичайний слух музиканта, вловив у словах невидимих йому співрозмовників наближення горя, як же цей бідолашний музикант намагався пояснити англійцям ламаною іспанською — треба щось зробити, наближається біда, але ніхто не міг його зрозуміти — і непоправне сталося…

… Степанов повернувся до столу блідий, з глибокою зморшкою, що прорізала чоло, але на губах люб’язна усмішка («Сильна людина, — подумала Марі, — вміє себе тримати, коли треба, приховувати справжні почуття»); почав говорити про те, яка в Москві погода, були перші заморозки, випав сніг і пролежав півночі…

— У вас дома щось трапилось? — запитала Марі.

— О ні! Що може трапитись? Усе добре, — відповів він, подумавши: треба негайно сісти в літак і повернутися до Москви, бо дочка сухо заявила йому, що все-таки виходить заміж, хоч обіцяла почекати трохи, а зараз сказала: «Все, я вирішила…»

А вона така в мене, завжди каже: «Поки я сама не вирішу, мене ніхто не переконає… «Але ж переконує горе; щастя, навпаки, утверджує в правоті; хто-хто, а він знає, що це її раннє одруження може закінчитися горем, чому ж, дівчинко, ти віриш тільки собі, своїм прекрасним, але часом таким помилковим почуттям?! Так, треба летіти; звичайно, сюжет про Граціо й Дігона надзвичайний, але це їхні клопоти, нехай вони самі й розплутують, а в нього там дочка Бембі із зоряними очима; вона як тятива, натягнута, живе в своєму світі, він дав їй право так жити, взяв на себе всі турботи щодо її контактів (боже, яке невірне слово!) з світом; вона, дурненька, думає, ніби можна так жити завжди, але ж не буде такого, не буде, маленька моя…

Уявив собі, як тепер вона приїжджатиме до нього раз на тиждень, не частіше, і не одна, а з чоловіком; це здалося таким жахливим, аж серце защеміло; який же ти егоїст, заперечив він сам собі, відповідаючи Марі невлад, усе ще всміхаючись, розрізував сосиску, намазуючи її гірчицею («Так, дуже смачна, ваша правда, в Німеччині ще смачніші»), який же ти страшенний егоїст, невже ти хочеш тримати дівчинку все життя біля себе, це неможливо, їй потрібне власне життя, і дай боже, аби вона була щаслива з Ігорем, мало що він тобі не подобається, мусить сподобатись, бо ти любиш її, пишаєшся нею і, отже, віриш, що вона вибрала достойного, хіба я знаю, який він насправді? Ну й що, коли він недорікуватий і любить командувати? Всі в молодості люблять командувати, минеться; не могла ж вона вибрати дурня, вона така розумна, моя дівчинка, значить, так треба, і нема чого накручувати себе, нема нічого страшнішого за темну неприязнь, яка до того ж ще й не вмотивована як слід, а коли тобі здається, то перехрестись, як казали наші діди…

— Може, — заговорила Марі, — ми перенесемо нашу розмову на завтра? Я бачу, у вас сталося щось, ваше право не говорити мені, в чому справа… Хоч краще було б, якби, звичайно, ви могли намітити те, що ми маємо зробити завтра, і побалакати про те, що зроблено сьогодні.

Він кивнув на фужер.

— Пили вино?

— Так. Я вже заплатила.

— А чого ви така колюча? — розсердився Степанов. — Хочете ще?

— Давайте я вас почастую, як? Ви мене вечерею, а я вас напою. Віскі хочете?

Степанов покликав іспанця.

— Пляшку «Розе» дамі, мені, будь ласка, горілку. Допель[24]. А ще краще — три порції в одному стаканчику. — Він пояснив Марі: — Ваші двадцять грамів для нас, що слону дробина, наша норма — сто з причепом… І — Що таке «причеп»?

— «Причеп» — це сто грамів плюс п’ятдесят, саме така доза входить у гранчастий стакан, п’ють крізь зуби, а закушують шматком чорного хліба з сіллю та цибулиною…

— Як смачно сказали, — зітхнула Марі, — може, й мені за компанію покуштувати?

Офіціант приніс горілку й вино, увімкнув телевізор, усівся за столиком; передавали футбольний огляд, ніякої тобі політики, все ясно від початку до кінця…

— Знаєте, у нас був поет, — сказав Степанов, — чудовий поет… Я поселився за містом, недалеко від його дачі, збулася мрія ідіота… Привіз туди дочку, — він кивнув на телефон, — дружину, думав, там, у лісі, все буде зовсім по-іншому…

— А як стало?

— Я не про це… Ви весь час щось своє гнете, я вам про поета…

— Не сердьтесь… Мені дуже цікаво почути про вашого поета… Я знаю його ім’я?

— Навряд… Ви тут запам’ятовуєте лише ті імена, які вам вигідні, а не ті, які нам дорогі… Так ось, вийшов я годині о п’ятій ранку, був травень, а він у Підмосков’ї чудовий, його тільки один Пастернак міг відчути; небо хистке, високе; берези завмерли в безвітрі, схожі на п’ятнадцятирічних дівчаток, така ж чистота в них, чекання літа… І вузенькою доріжкою попід моїм перехнябленим парканом ішов поет; у руці красива сукувата палка — він був майстер відшукувати красу в лісі, чуприна попелясто-сива і пронизливо-блакитні очі… «Привіт сусідові, поздоровляю з переселенням у село…» Я подякував йому, запросив зайти ввечері на чарку, так у нас заведено, ми це називаємо «новосілля»…

— Що?

— Це таке свято в нас… Новий дім, так, чи що, можна перекласти, хоч краще писати по-російськи, як Хемінгуей писав іспанські слова у своїх книжках, російську й іспанську перекладати важко…

— А далі?

— Далі поет усміхнувся, очі його стали прозорі, як морська вода у невеличкій бухті рано-вранці біля Мухалатки, є у нас така райська місцина в Криму, і сказав, що не треба відкладати на потім те, що можна зробити зараз. Він спитав мене тоді: «А в засіках пляшка не захована?»

— Що таке «засік»?

— Це комірчина, де тримають продукти, а може бути й погріб, — усміхнувся Степанов, вимовляючи ці слова без того жахливого англійського акценту, з яким тепер наші радіодиктори, ведучи передачі на Захід, вимовляють назви російських міст і навіть імена людські. — Я відповів, що в засіках у мене є і пляшка, і сир, і ковбаса, але ж іще рано, тільки розвидняється… Якщо ви написали хоч один рядок, відповів поет, — продовжував Степанов, відчуваючи, як заспокоюється, згадуючи ясноокого з лев’ячою чуприною чоловіка, — то ви наче на пагорок піднялися, і вам відкрилась далечінь, а всяка далечінь неозора і допомагає зрозуміти себе, отже, не гріх у такому разі випити чарочку, закусивши скоринкою чорного хліба та цибулиною, посипавши її сіллю; яка ж краса відкриється, І ми ввійшли навшпиньки в дім, прокралися на кухню, заставлену ящиками, картонками з посудом, чайниками, витягли з засіка пляшку «Столичной», нарізали чорного хліба, почистили цибулину, посипали її сіллю, випили, і я вперше в житті тоді зрозумів, як це чудово — пригубити горілки рано-вранці. Правда, того дня не написав жодного рядка, але дочку я привіз за місто, щоб вона жила в лісі й слухала, як співають пташки, не по телевізору…

Марі сказала:

— Ви усе це розповіли так сумно, що мені аж випити захотілось… Не «Розе», а чогось міцнішого… З хлібом і з цибулиною.

— Угощаю.

— Послухайте мене, будь ласка, не сердьтесь, але я терпіти не можу, коли мене вгощають чоловіки… У нас же заведено все калькулювати: якщо ти привів мене до ресторану, напоїв і смачно нагодував, то я мушу лягти з тобою в ліжко, а це ні вам, ні мені не потрібно… Тому в мене ідіосинкразія на вгощання… Ні, справді, тут усе рахують автоматично: утіха в домі розпусти коштує п’ятдесят франків, а добра вечеря з вином п’ятдесят сім, шістдесят; один в один, і ніяких тобі проблем; у мене таке відчуття, що чоловіки, які приводять у кабак молодих подружок і діловито розкладають на колінах серветки, готуються не до того, щоб витерти рот після їжі, а промокнути любовний піт, чесне слово…

— Коли мені дали Москву, ви якраз розповідали про те, як ви і брат…

— Хороша у вас пам’ять… Мені перехотілося говорити про це. Весь світ живе однаковими проблемами, одним і тим же. Словом, діти, навіть дівчатка, а може, саме дівчатка не прощають батькам їхнього щастя, особливо коли воно пізнє. Що тут переважає — образа, нерозуміння, власництво, тобто ревнощі, чи егоїзм, — не знаю… Але це так… I не дай вам боже пережити таке, але вам ще доведеться пережити, неодмінно доведеться, пане Степанов.

— Ви коли п’єте, хочете їсти?

Вона знизала плечима.

— Так ми ж п’ємо після їжі, це, кажуть, тільки росіяни п’ють перед їжею, та й коли їдять… Ми економні, всьому свій час…

— Правильно, — погодився Степанов, — ви економні, ми дурні дурнями, а проблеми, вважай, ті самі… Помирилися з батьком?

— Та як сказати… Він і не ображався на мене, він тоді написав мені: «Я чекаю, я завжди з тобою, не піддавайся чорним магіям, намагайся бути справедливою, не міряй людей своєю міркою, кожна людина — це світ, астрономи не встигають збагнути планет за все життя, а ти виносиш вирок за тиждень, чи справедливо це? Але ж то слова, — мовила Марі й знову закурила… — А слова — суть безсилля справи.

— Заносить нас у дебрі, — зауважив Степанов. — У чомусь ваша правда, дійсно, іноді слово — безсилля справи, та все ж «спочатку було слово»… Як там не крути, а в цій позиції суперечка з біблією безглузда… Інша річ, кожна людина, тобто світ, замкнута в собі, хоч і подібна до ближнього, і те, що істинне для вас, не обов’язково маю приймати я, хоч би як ви доводили свою правоту: думка висловлена є вже неправда.

— А як же бути тоді з іншим постулатом?

— Яким?

— Істина в слові, бо в ньому скрита наша індивідуальність, а на світі немає нічого оригінальнішого за індивідуальність. Згодні?

— Якщо людина змогла сказати своє слово і її слово почуте, — усміхнувся Степанов, — це інша річ… А скільки ж слів не прозвучало… Скільки думок не висловлено вголос, Марі… Мені взагалі здається, що вимушений вплив аморальний і марний; справді, виразити себе можна тільки мелодією, словом, картиною; кожна людина визначна, залежно від того, який талант митця судила їй доля…

— Ні, — Марі похитала головою, — я не згодна. Якщо людина вміє читати Гарсіа Лорку, зазнавати насолоди від Ель Греко, думати над словами Рози Люксембург, якщо людину цю наділено даром чути в собі самій музику Чайковського, тоді вона співучасник творчості, бо зберігає прекрасне, не дає йому зникнути, отже, вона теж художник.

— Ви хочете сказати, що творчість — неодмінно процес двосторонній? — спитав Степанов. — Художник не тільки той, хто звертається до читача чи слухача, а й той, хто читає й слухає?

Марі кивнула.

— Я не заперечую, — мовив Степанов. — До речі кажучи, адже часто-густо читач бачить у книзі значно більше, ніж там написано. Та це просто виняток із загального правила.

— Але ж будь-який виняток лише підтверджує правило…

— Наші з вами стосунки — виняток з правил? — поцікавився Степанов. — Чи як?

— Чорт його знає… Ви мені потрібні у моїй справі… Я пішла б в атаку з ким завгодно, аби зробити те, що я зобов’язана зробити… А тепер я придивилась до вас… І мені здається, що давно вас знаю, а це в мене буває лише тоді, коли я зустрічаю добрих людей.

— Я вже став боятися часу, — сказав Степанов. — Страшенно й завжди почав його відчувати… Міни рвуться поряд — стільки друзів пішло від нас, стільки чудових людей покинуло землю першими… І мені інколи так важко жити, я боюсь, що не встигну зробити того, що мушу; пора наговорювати сюжети ненаписаних оповідань, нехай наступне покоління літераторів реалізує…

— У них будуть свої.

— Ні, — Степанов похитав головою. — Як запевняють критики, у світовій літературі всього тридцять сім сюжетів. А мені, наприклад, давно не дає спокою один сюжет, і хочу написати дуже довгу повість лише про одну годину, але боюсь, що не зможу…

— Розкажіть.

— Розкажу, — він наблизився до Марі, і вона побачила, які в нього втомлені, напружені очі. — Уявіть собі дві лінії. Одна людина — байдуже, чоловік чи жінка, скоріш, мабуть, жінка — на вершині слави; я не знаю, в чому це проявляється — в мистецтві, в науці, чи в музиці, — але моя героїня неодмінно має бути пов’язана з творчістю… І тільки коли одна людина наважилася розкрити себе, вона зможе взнати іншу людину; взнавши іншу, її стане чути багатьом, а це й є вершина слави… І ось ця жінка, так, неодмінно жінка, сідає за кермо машини і мчить по нічній дорозі до свого друга… Чи подруги… А може, до мами, я не знаю, до кого, але до дуже дорогої їй людини, щоб розповісти про своє щастя. От… А друга лінія — це історія старика, бездомного й самотнього, який пережив самого себе, він лишився один у цьому світі, і йому страшно жити тут, він хоче піти до тих, хто був з ним у найкращі його роки, але боїться зробити це сам, потрібна мужність, щоб підвести риску, розумієте?! І, шукаючи того, хто допоможе йому, хто зробить це за нього, він кидається під колеса машини, за кермом якої сидить жінка, що зробила відкриття, котре має принести людству щастя… Ну, не знаю, може, знайшла вакцину проти раку… Або придумала, як знешкодити в повітрі атомні ракети, чи написала чудові вірші… І вона збиває цього старика… Розумієте?

— Навіщо писати гімн несправедливості?

— От бачите, — Степанов знизав плечима. — Я ще не написав, а ви вже мене розкритикували…

— Вільно поводитесь зі словом «критика». По-моєму, критика, якщо це серйозно, — сповідь, автобіографія, вигнання… Я просто висловила свою точку зору… Якби ви надрукували це, я написала б щось проти вас, вивчаючи себе, мені було б дуже боляче й прикро це зробити, але я писала б, цілісінькі ночі писала…

— Виходить, зачепив за серце мій сюжет?

Помовчавши, вона відповіла:

— Зачепив…

Степанов відкинувся на спинку високого дерев’яного стільця.

— Або ще… Навіть не сюжет, а назва: «Втома, втома, нічого, крім втоми»… Письменник давно хоче написати це оповідання, а його друг, лікар, дізнавшись про його бажання, ставить діагноз: тяжка форма діабету…

— Та ну вас!

— Добре, Машо, — Степанов усміхнувся. — По-російськи вас би називали не Марі, а Маша… Тепер про наше з вами діло…

Марі подивилася на екран телевізора, передавали останні вісті; оглядач коментував промову Рональда Рейгана; грав; аж надто старанно розставляв акценти, намагаючись при цьому зберегти почуття гумору, так заведено на заході Європи; солідаризуватися з атлантичним колосом, але при цьому ставитись до нього, як до пустотливої дитини — без догляду досвідченої няньки може нашкодити…

— Я не вірю жодному слову Шора, — сказала Марі. — Я намагалась повірити йому, але не можу, розумієте? Я дуже добре взнала поліцейських, коли ще зовсім дівчинкою ходила на демонстрації з Ульрікою Майнхоф, а потім, у Парижі, з Кон-Бендітом… Для них, для наших фліків, навіть такі актори, як Ален Делон і Алек Гіннес, — довірливі ягнята, вони їх обіграють, умить розставлять пастки, залякають, обхитрують…

Степанов закурив, побавився картонною підставочкою, на якій була реклама тутешнього пива, і спитав:

— Вам про щось говорить прізвище Цорр?

— Уперше чую.

— Він представляв інтереси концерну «Нестле» в німецькому Базелі під час війни…

— Щось ніби чула, вони співробітничали з нацистами…

— Вам так здається чи ви знаєте про це?

— Батько привчив мене у таких випадках відповідати: «В мене немає під рукою апарата, я повинен перевірити в картотеках…» Але мені здається, цей пан зв’язаний з нацистами… Був, ясна річ, зв’язаний…

Степанов повторив:

— «Був»… Зв’язок з нацизмом не має права визначатися тільки минулим часом. Якщо такий зв’язок був, він незнищенний… Словом, коли це так, то я вірю Шору…

— Даремно, — впевнено заперечила Марі. — Він весь час плутає щось…

Гарненька дикторка в окулярах виникла на фоні величезної фотографії Шора.

— Щойно в клініку доставлено непритомним старшого Інспектора кримінальної поліції Соломона Шора, — читала вона. — Стан його здоров’я, як сказав журналістам доктор Робіне, критичний. Комісар Матен заявив, що справу, яку вів Шор — про самогубство банкіра Граціо, — передано в департамент політичної поліції, а замах на Шора, якщо це був замах, розслідуватиме сам Матен, особисто, бо, зі слів комісара, їх зв’язувала з Шором братська дружба.

… Обличчя Марі стало таким жалісним, немов вона ось-ось заплаче; Марі схопилась із стільця, кинула на стіл гроші, крикнула іспанцям, що приїде по здачу, і побігла до дверей; Степанов поспішив слідом за нею.

56

«Дорогий Дмитре!

Радий був твоїй вісточці, хоч тепер я живу не в «Плазі», але мені переслали. Я побудував собі двоповерхову квартиру з ліфтом, як у Саскайнда і Трумена Капоте, це у нас вищий шик. На старість, якщо в людини не було ні юності, ні зрілості, ні середніх літ, її вабить до супер-комфорту, аж до розкоші. Я згоден з твоїм улюбленим Монтенем, який запевняє, що філософ Аркесілай аж ніяк |не принизив себе в його очах, коли їв з срібного та золотого посуду; Монтеню навіть імпонувало, що Аркесілай користувався цими благами з гідністю й виділявся серед інших щедрістю. Не знаю, чи можна назвати щедрістю те, що я влаштував пиятику при переїзді у свій дім, але впився так, думав, ранком мене відправлять до крематорію, а не в мою рідну «Нью-Йорк таймс».

З приводу Дігона й Гаривасу. (Лиска я не знаю, запитав про нього інформацію, вона дуже коротка. Спеціаліст з економіки, кандидат наук, багато писав про міжнародні банківські корпорації, що з ним трапилось, тут невідомо.)

Наша газета не висувала версії про зацікавленість Баррі Дігона розвитком ситуації в Гаривасі (я маю на увазі можливу дестабілізацію режиму Санчеса). Було б добре, якби ти мені написав, хто виступав з такою концепцією, я зміг би підказати, звідки вітер віє, вгадавши вплив певної банківської групи на той орган преси, який дав такі відомості.

Якщо хочеш знати мою думку, то будь ласка: як тобі відомо, десять років тому Дейвід Рокофеллер (у вас чомусь його називають Рокфеллером) створив «тристоронню комісію», над проектом якої працював мій друг, а твій ворог Збігнєв Бжезинський (страшенно спритний, навіть ви в ньому цього не можете не визнати). Об’єднались ми, захід Європи і Японія. Великий бізнес і банки розробляли в цій комісії рекомендації для політиків. Саме тут було сформульовано концепцію про «неможливість включення лідера італійських комуністів Берлінгуера в уряд»; незабаром після цього загинув Альдо Моро, демохристиянин, який стояв на протилежній позиції. «Тристороння комісія» висловилась проти включення до французького кабінету людей з компартії Марше. Але Міттеран не піддався натискові; тоді почалася атака на франк; тепер інфляція страшна, всі, хто може, перекачують гроші з Парижа до нас і в Швейцарію. Я допускаю, що «тристороння комісія» або її філіал уже сформулювали концепцію щодо Гаривасу, і політики обдумують, як реалізувати її в житті. Але Баррі Дігон не ввійшов до комісії, він вовк серед вовків, однак завжди був сам по собі, хоч я здогадуюсь про його зв’язки з Алленом Даллесом у перші післявоєнні роки, коли Дігон активізувався у Західній Німеччині.

Не було Дігона і в списках членів «Більдерберзького клубу», хоч це також вельми престижний форум бізнесменів, куди входили три шефи ЦРУ, якого ви так не любите (але й не заперечуєте, що воно всезнаюче), — Донован, Уолтер Бедел Сміт (після повернення з Москви, де він був нашим послом) і Аллен Даллес.

А взагалі Дігон завжди намагається триматися в тіні, але при цьому, як правило, опиняється в найгарячіших місцях. Тому, здається мені, на нього легше, ніж на будь-кого, можна начепити чорного кота.

І зразу ж запитую себе: кому це може бути вигідно?

Переглянувши ряд матеріалів, я переконався, що позиції Рокфеллерів в Центральній Америці похитнулися; їхні хлопці аж надто відкрито застосували там больові прийоми; в епоху стрімкого зростання престижу третього світу це так просто не проходить. Подекуди може утворитися вакуум, а природа, як відомо, не терпить порожнечі. Допускаю, що Дігон вирішив погратися в Центральній Америці; коли це справді так, його діяльність не могли не зафіксувати банківські філіали Рокфеллера. Звичайно, ті зроблять усе, аби не допустити старого в свою вотчину. Тому його прізвище й стало з’являтися в такому контексті, який викличе цілком певну реакцію в іспаномовній Америці.

І все-таки я став передивлятися наше досьє, щоб дізнатися, чи немає за цим випадковим згадуванням Дігона когось предметнішого, очевиднішого.

Поки що не маю підстав зв’язувати Граціо й Дігона в один вузол.

Радив би тобі простежити, чи не перехрещуються інтереси Дігона, західних німців та італійців у сфері кіно-бізнесу й виробництва паперу, старий під кінець життя вдарився в «ідеологічний бізнес».

Мені тут назвали ім’я професора Верньє (справжнє ім’я Піке). Вважають, що він зараз найавторитетніший експерт у тому питанні, яке тебе цікавить. Якщо хочеш, я подзвоню йому й попрошу проконсультувати тебе.

Твій лист був сумний. Я старший за тебе на чотири роки. Давай поживемо, поборемось і подружимо ще шість років, потім можна повторити Ерні Хема — дуло в рот, мить жаху і цілковитий спокій навіки.

Обнімаю, твій Харрісон».

57

20.10.83 (10 годин 02 хвилини)

Будинок Вольфа Цорра насилу вдалося знайти; як завжди, у таких районах приміської зони вулички маленькі, покручені, зачаєні.

— Цорр призначив Степанову зустріч легко, але кілька разів перепитав прізвище, попросив «пропеленгувати»[25] його, поцікавився, де той працює, дуже здивувався, дізнавшись, що не працює — в широкому розумінні — ніде, письменник; спитав, чи не емігрант, висловив подив, бо він був переконаний, що в Росії письменники мусять ходити на службу, повідомляючи в партію про кількість написаних за день слів; докладно пояснив, як краще знайти його будинок, але це скрупульозне пояснення ще більше заплутало Степанова: він звик орієнтуватися по головному напрямку: ліворуч чи праворуч, угору чи вниз, подробиці заважали йому, звик шукати швидко відтоді, як був репортером, мабуть, найщасливіша пора життя…

В Базелі сіявся дрібний дощ; настрій через це був похмурий, нервозний; до того ж Степанов боявся проскочити кордон і опинитись у Федеративній Республіці, кордон тут проходить вздовж Рейну, в самому центрі міста, паспортний контроль умовний, але для нього, звичайно, безумовний, потім, спробуй, доведи…

Як завжди, побідкався, що забув у Москві парасольку; коли відлітав, було сонячне бабине літо; людина живе сьогоднішнім днем, якось не хочеться думати, що ось-ось зарядить непогода, почнеться мряка, холод, не встигнеш оглянутись, як і святки… а там, дивись, і Новий рік… сніг іде, сніг іде… вкритий снігом пішохід, задивовані рослини — тільки Пастернак зміг так відчути цю трагічну пору переходу природи до зимової сплячки, справді, зима — це ніч року, і Олександр Яшин прекрасно написав про те, що всі, хто хворів, знають, які тяжкі нічні хвилини, вранці не вмирають, вранці живуть, живуть, і Джон Стейнбек відчував це саме, коли закінчив свій роман «Зима тривоги нашої»; боже, яка маленька наша земна кулька, які схожі почуття людей і які вони водночас роз’єднані!

Поки Степанов шукав будинок Цорра, кожанка його промокла, стала вогка, хоча б не простудитись, коли повертатимусь назад; а втім, у поїздах тут тепло, та й светр з ангори, нічого. Світла пам’ять Марку Соркіну, врятував від туберкульозу, а сам загинув ще зовсім молодим…

Двері відчинив Цорр; він був у сірому костюмі, сорочка світло-блакитна, туго накрохмалена; елегантний сірий метелик, м’які мокасини; він не приховав свого подиву, побачивши кремезного Степанова в коричневій шкіряній куртці, светрі, джинсах і важких, на каучуку мокроступах.

— Пан Степанов? — уточнив він і, тільки почувши ствердну відповідь, зняв ланцюжок з дверей. — Ласкаво прошу, будь ласка, проходьте.

Порядок у домі був клінічний. Степанов уже звик до того, що в квартирах і в котеджах німців та швейцарців завжди панував дух чистоти, ніде ні пилинки, кожна вазочка, квітка, не кажучи вже про стілець, немов були прикріплені надпотужним магнітом до свого місця; але в Цорра порядок якийсь зовсім неживий, металевий.

— Каву? — спитав Цорр. — Чи хочете погрітись? У мене є російська горілка «Смірнофф».

— Кави вип’ю охоче, — відповів Степанов. — А може, й горілки.

— А каву ви вип’єте до розмови, пане Степанов, чи коли розмовлятимемо?

— Краще до.

— Мене навчили готувати за турецьким рецептом — крім цукру трошечки лимона й щіпку солі, дуже смачна. Не боїтеся таких різких контрастів?

— О ні, — відповів Степанов. — Я пив таку каву на Кавказі, в Сухумі, справді дуже смачно.

— Я бував у Сухумі, чудове місто, але немає жодного нічного ресторану, ніде потанцювати, абсолютно не продумана сфера сексуального обслуговування туристів…

— Так, — посміхнувся Степанов, — з оцим туго, бідолашні туристи… Але якось влаштовуються, інакше б не їздили…

Цорр заварив каву в скляному кофейнику, зовсім рідку, спитав, чи не хоче Степанов сахарину, той відповів, що не може — хворі нирки, приніс тоненьку, з чудового фарфору цукорницю, запросив його сісти в крісло біля стереосистеми, легко закинув ногу за ногу і, сьорбнувши маленький ковток, спитав:

— Чим зобов’язаний вашому візитові?

— Пане Цорр, я чув, у вас є матеріали, пов’язані із злочинами нацистів…

— Звідки у вас така інформація, пане Степанов?

— Мені не хотілося б відповідати на це запитання, пане Цорр… Доведеться брехати, а це завжди неприємно…

— Добре, — кивнув Цорр, — я теж прихильник того, щоб говорити правду… Сформулюю мій інтерес інакше, якщо дозволите, вужче, вам тоді легше буде сказати правду… Ця інформація надійшла до вас не з банківських кіл? Ще конкретніше: не з тих, хто входить в орбіту Баррі Дігона?

— Ні.

— Я задоволений, пане Степанов… Річ у тім, що його люди звели наклеп на мене, звинувативши у зв’язках з мерзотником Ейхманом, начебто я винен у тому, що есесівці погубили брата Дігона Самуеля… Вони прогнали мене із служби, вони хотіли, щоб я зник з лиця землі, та, як бачите, правда перемогла… Я ніколи не був зв’язаний з нацистами, ніколи, хоч і працював у рейху, це правда, але там працював і Самуель Дігон зовсім відкрито до тридцять восьмого року… Більше того, я завжди був антинацистом і чим міг допомагав нещасним… Саме тому, що я був противником жорстокості, в мене збереглися деякі матеріали з трагічного єврейського питання… Пробачте, ви самі…

— Я росіянин…

— Дуже добре… Так от, тільки тому, що я був противником нерозумної жорстокості, я й погодився допомогти встановити контакти між німцями й американцями у сорок третьому році… Я керувався не корисливими цілями, а співчуттям…

— Контакти між ким і ким? Конкретно?

— Між князем Гогенлое і Алленом Даллесом.

— Але контакт було встановлено в сорок четвертому році, пане Цорр.

— У сорок третьому.

— У вас є якісь документи про це?

— Так.

— Можете познайомити мене з ними?

— У тому разі, коли ви пообіцяєте сказати правду про мою роль у цій справі… Знаєте, Герінг був великою свинею, але на суді в Нюрнберзі він, я чув, сказав непогану фразу, мовляв, не боїться позбутися голови, але боїться втратити обличчя… Найстрашніше — незаслужена образа, згодні?

— Цілком, пане Цорр, але яким чином я можу сказати правду про вашу участь у цій справі, якщо в мене немає документів, а є лише одностороння інформація? Правда завжди посередині, на зіткненні протилежних точок зору…

— От бачите! Абсолютно правильно! Я не хочу образити вас, але ви повинні погодитись, що у вашій пропаганді з приводу німців теж були перебільшення…

— Не можу погодитися, пане Цорр. Не було перебільшень. Була правда.

— Ну, гаразд, а Геббельс говорив бог знає що про вас… Ви ж вірно сказали, правда на зіткненні протилежних точок зору.

— Геббельс — це не точка зору, це патологія і кримінал. Коли я говорив про зіткнення, я зовсім не мав на увазі саме цей аспект питання: нацизм і правда — поняття взаємовиключаючі.

— Але ж ви не заперечуватимете, пане Степанов, що при Гітлері побудували чудові автостради, покінчили з безробіттям і…

— І ввели карткову систему, пане Цорр. А тих, хто не хотів будувати автостради, відправили в концтабори, заборонили книжки Толстого, Манна, Брехта, Маяковського, заборонили навіть згадувати ім’я Альберта Ейнштейна… На кожного німця завели облікову картку в гестапо… І ніяких гарантій, все підкорили волі психічно хворого злочинця.

— Я побоююсь, якби моє правдолюбство, — зітхнув Цорр, — не здалося вам пронацизмом, мені дуже цього не хотілося б…

Він встав, підійшов до стелажа, відімкнув особливим плоским позолоченим ключем важкі двері вмонтованого в стіну сейфа, витяг кілька різнокольорових папок, узяв синю, решту поклав назад, підійшов до крісла й простяг Степанову кілька сторінок.

— Я справді сприяв появі на світ цього документа. Прочитайте і скажіть, чи винен я в тому, що він існує? А втім, не я, то хтось інший допоміг би цьому… Ще кави? Поки ви читатимете, я зварю нам по чашечці, га?

— Добре, дякую…

— Можете зробити виписки, — сказав Цорр.

— Якщо дозволите, я надиктую цей текст на мій диктофон.

— Будь ласка. — Цорр легко мазнув поглядом по маленькому, завбільшки як записна книжка, апаратику, що його Степанов вийняв з внутрішньої кишені куртки.

Він проглянув сторінки й почав диктувати:

— Двокрапка, відкрити лапки. «На початку бесіди «гер Бауер» заявив «містеру Робертсу», що прибув сюди як сугубо приватна особа на настійну вимогу свого друга. Він додав, що не тішить себе надією з приводу можливих результатів цих переговорів, бо не має спеціальних повноважень. Однак як патріот своєї країни він ладен відповісти на будь-яке запитання, щоб, коли виникне потреба, усунути зайві непорозуміння і нерозуміння.

«Містер Робертс» зауважив, що він цілком згоден з цим і для нього надзвичайно важливо зрозуміти погляди представника молодого покоління націонал-соціалістів, не розбещеного пропагандистськими теоріями.

В ході розмови з’ясувалося, що «містер Робертс», приємна зовні людина, йому приблизно п’ятдесят років, напрочуд добре поінформований про проблеми Центральної Європи, і «геру Бауеру» весь час доводилося бути напоготові.

«Містер Робертс» почав розмову, висловивши думку, що Німеччина зробила величезну помилку, довівши справу до війни. В процесі мирного розвитку всі країни Східної Європи швидко опинилися б у руках Німеччини, бо ні Великобританія, ні Америка не мали наміру — без достатнього приводу — перешкоджати цьому силою зброї.

Якби в таких умовах Німеччина захопила ті країни, їй було б легко вести війну проти Росії. Громадська думка Великобританії та Америки в подібних обставинах не заважала б Німеччині здобути перемогу над Росією.

Далі «містер Робертс» сказав, що Німеччина має більше підстав, ніж Сполучені Штати, жалкувати за тим, що події розвивалися не таким саме шляхом, а інакше. Він не міг збагнути, чому націонал-соціалісти так наполегливо ломились у відкриті двері, в результаті чого, а також через їхню жорстоку позицію в єврейській проблемі вони настроїли проти себе весь світ.

Що стосується його особистих почуттів у цьому питанні, то він не любить євреїв, йому не подобається, що вони можуть тепер прикрасити свою шестикутню зірку ще одним мученицьким вінком. Однак незрозумілі й намагання винищити євреїв або, наприклад, поляків. По закону природи обрізана гілка росте швидше. Хвиля ненависті до німців і симпатії до їхніх жертв поставили під сумнів досягнення Німеччиною її мети.

Чому Німеччина не діяла уміліше в єврейському питанні? Наприклад, так, як англосаксонські країни. У цих країнах євреїв просто не допускають на ключові пости й на практиці, хоч про це нічого не кажуть, з успіхом впроваджуються виражені в процентах граничні норми допуску їх в інститути й установи. Можливо, це фарисейський англосаксонський метод, але він дав змогу досягти практичних результатів, не викликаючи галасу і не створюючи причин для обвинувачень.

«Гер Бауер» відповів на міркування «містера Робертса» з допомогою відомих аргументів, намагаючись не дратувати його, лагідно відхилив усі його докази, хоч він, звичайно, неспроможний був переконати «містера Робертса», але довів йому, що ці проблеми, а також висновки, які випливають з них, можуть бути витлумачені інакше. Наприклад, євреї самі викликали суворі заходи проти себе, і ці заходи було продиктовано не жорстокістю німців, а потребою захищати свої життєві інтереси.

«Гер Бауер» відзначив, що у війну загинуло менше поляків, ніж свого часу індійців у Сполучених Штатах чи ірландців в результаті застосування англосаксонських методів.

Але ці обидва випадки були проявом відвертого імперіалізму, тоді як Німеччина зіткнулася з необхідністю вести боротьбу за життєвий простір. Однак оскільки Німеччину цікавлять не англосаксонські проблеми, а насущні питання, було б добре, якби англосаксонські країни виявили таку ж мудру стриманість і припинили розпалювати пристрасті своїми егоїстичними ідеями про вдосконалення світу, а також пред’являти до інших більші вимоги, ніж до самих себе.

Далі «гер Бауер» торкнувся критичних зауважень «містера Робертса» про довоєнну політику Німеччини на сході. Він відкинув твердження про те, що Німеччина добровільно обрала курс, який проводила на південному сході. Сказав також, що саме американці з цілком зрозумілих причин були перепоною будь-якому замиренню між Німеччиною й Великобританією. Навіть Мюнхенську угоду розцінювали як виклик. Всі успіхи Німеччини досягнуто в боротьбі з відкритою чи прихованою протидією англосаксів. Для англосаксів Мюнхенська угода не була кінцевою метою. Вони розглядали її як тимчасовий захід, необхідний для того, аби одного чудового дня, виждавши й озброївшись, вжити ефективніших заходів проти Німеччини.

А окупацію Праги було викликано ворожими настроями чехів, яких підтримували англосакси. Німеччина несла відповідальність за розвиток цих районів і згодна нести її також надалі.

Адольф Гітлер вирішив діяти так після тривалих спроб добитися мирної угоди, але йому не вірили, і нічого не було зроблено для збереження надій на мирне урегулювання.

Тепер англосакси зіткнулися з таким Гітлером, якого вони й заслужили. Цілком зрозуміло, вів далі «гер Бауер», чому англосакси його не люблять. Але в очах німців це скоріш перевага, ніж вада.

«Містер Робертс» не повинен себе тішити надіями, що в Німеччині знайдуться могутні й впливові групи, які захочуть вести переговори з противником.

«Містер Робертс» погодився з цим, зауваживши, що війна триватиме довго, що Німеччина не має бодай якихось розумно діючих груп, з якими можна вести успішні сепаратні переговори. Щодо цього Америка не має ніяких ілюзій. Але кінець кінцем Німеччину буде переможено, бо, незважаючи на дії її підводних човнів, безпека морських перевезень союзників гарантована, а можливості Америки в суднобудівництві практично не обмежені. Невдовзі німців виженуть з Туніса. Дипломатичні відносини з Туреччиною для них назавжди втрачено, а Болгарія починає вагатися.

Він не згадав про Італію, тому що, на його думку, тепер ця країна не має серйозного значення.

Америка має в своєму розпорядженні чималий запас часу, грошей, людських ресурсів для того, щоб вести тривалу війну. Допускаючи психологічні прорахунки, Німеччина лише сприяла єдності та згоді в рядах союзників.

Настроївши проти себе соціалістів, євреїв, масонів і малі країни, вона тепер досаждає християнській церкві. Німеччина начебто старається зробити все можливе, аби тільки стати непопулярною.

Америка не має наміру воювати кожні двадцять років і прагне до міцного й тривалого урегулювання, у якому, зважаючи на гіркий досвід минулого, вона хоче відігравати вирішальну роль.

Можна лише жалкувати, якщо Німеччина не візьме участі в урегулюванні, бо ця країна відіграє, безумовно, важливішу роль, ніж будь-яка інша в Європі.

«Містер Робертс» сподівається, що Німеччина все-таки, як і раніше, залишиться стабілізуючим фактором, хоч зараз йому неясно, як цього домогтися. Ненависть, яку вона викликала до себе, — обставина, на котру доводиться зважати. У цей момент громадськість союзних країн не погодиться ні на який компроміс.

Він гадає також, що англосакси не примиряться з особистістю Гітлера, підпис якого не вселяє тепер ні найменшого довір’я.

У відповідь «гер Бауер» заявив, що німецький народ підтримуватиме Гітлера і його цілі, незалежно від того, який кінець судила йому доля. У Німеччині всі знають — боротьба буде тяжка й жорстока. Однак є підстави й для оптимізму. Європа перебуває в руках німців, просування росіян зупинено, англосакси не в змозі висадитися на континенті; їхні тилові комунікації під постійною загрозою. Геній і твердість фюрера — великий козир у руках Німеччини, відмовлятися від якого вона не має наміру.

Взагалі німці не такий народ, щоб співати «осанну» своєму фюрерові в дні тріумфу і «на хрест його», коли настають важкі часи. Ні один порядний німець не зробить цього, незважаючи на те, націонал-соціаліст він чи ні. Небезпека більшовизму також згуртовує німців.

Звичайно, допускалися й помилки, хоч їх було менше, ніж у противника. В жодній окупованій країні німці не поводилися так нерозумно, як англосакси в Північній Африці.

«Містер Робертс» знову погодився, що останнє слово ще не сказано. Він попросив «гера Бауера» не думати, ніби він, Робертс, недооцінює сили противника. Гармати говоритимуть доти, поки не виникне реальна перспектива закінчення війни. Можливо, в ході битви зміняться воля й настрій народів з обох сторін і вони відмовляться од війни. Ніхто не може нічого передбачити. Не виключено, що настане день, коли можна буде прискорити закінчення битви з допомогою своєчасно встановлених контактів, які сприятимуть усуненню непорозумінь і суперечностей.

«Гер Бауер», у принципі, не відкидаючи думки, висловленої «містером Робертсом», усе-таки сказав, що він не бачить такої можливості в найближчому майбутньому.

В кінці розмови «містер Робертс» запросив «гера Бауера» наступного дня повечеряти разом з його шефом, «містером Буллом». Підкреслив, що «містер Булл» — права рука президента з питань, які стосуються Європи, — радий буде зустрітися з «містером Бауером», щоб чесно й відверто обговорити існуючі проблеми. Він дав слово джентльмена, що ця їхня розмова залишиться в таємниці».

Степанов сховав диктофон, повернув документ Цорру.

— Цікаво. «Гер Бауер» — це штандартенфюрер СС князь фон Гогенлое?

— Саме так. «Містер Робертс» — людина Аллена Даллеса чи сам Даллес, а він очолював фірму «Салліван і Кромуел», що представляла інтереси концерну Баррі Дігона в гітлерівському банку Шредера, будучи при цьому резидентом американської розвідки! І цей Баррі Дігон посмів шантажувати мене тим, нібито я сприяв одному з його людей у контакті з наївним ідеалістом Гогенлое, якого після замаху на фюрера кинули до тюрми разом із дружиною… А в чому його провина?! В чому? Чи, тим більше, моя?! Але я вмію постояти за себе, пане Степанов, у мене є сили, щоб узяти реванш, я візьму його дуже скоро, стежте за газетами! Дігон не підніметься, це я рам кажу, а я не кидаю слів на вітер, вузол «Граціо — Гаривас» розв’яжу я, і то буде день мого тріумфу…

— Мабуть, ви не захочете розповісти мені про цей вузол?

— Поки що рано. Лишилися дні, пане Степанов, лічені дні до того, коли я відправлю тризну по Дігону… Публічно звинувачу його в причетності до загибелі Граціо, доведу документально, чому Дігону так заважав Граціо в Гаривасі. Нехай собі базікають про його самогубство, я знаю правду, всю правду… А втім… Спробуйте зустрітися з Бенджаміном Уфером… Поставте йому тільки два запитання: «Ви вірите в самогубство Граціо? А якщо ні, то кого ви можете звинуватити в його загибелі?» Ви інакше конкретизуйте предмет свого інтересу: «Кому на користь загибель Граціо?» І послухайте, що він вам відповість. Коли в ньому лишилась бодай крапля людської гідності, він скаже вам, що загибель Граціо вигідна лише одній людині — Баррі Дігону. Бо старий таємно лізе в Гаривас, а там були сильні позиції Граціо. Якщо Уфер вам не відповість, значить, і його, залякавши, перекупили. Тоді повертайтесь до мене через тиждень, і я відкрию те, що так чи інакше стане гласністю, але нехай він тільки посміє не відповісти вам!

— Пане Цорр, ви самі розумієте, якщо я писатиму, то робитиму це в радянській пресі… У нас не дуже люблять безіменні матеріали… Ви дозволите мені згадати ваше ім’я? Послатися на вас?

Цорр на якусь мить завмер, тінь розгубленості промайнула на його обличчі, і він сказав:

— Я маю порадитися з моїм адвокатом, пане Степанов. Ви знаєте, як можуть тут поставитися до мого співробітництва з червоними… А втім… Та ні, я мушу обговорити цю пропозицію… Без посилання на мене — будь ласка, я даю вам право, не може бути двох думок…

— Скажіть, а чим було викликано удар Дігона проти вас?

— Як чим?! — Цорр здивовано знизав плечима. — Знанням. Моїм знанням. Тим, що я знав більше, ніж інші.

— Коли про це стало відомо Дігону?

— Дігону, можливо, про це невідомо й досі, він вершина піраміди, але тисячі людей служать йому, зв’язані з ним, живуть його успіхами й бояться краху. Тому есе, що виходить з його концерну, для мене визначається єдиним ім’ям — Дігон!

— Звичайно… Однак мене цікавить дата… Коли Дігон зрозумів, що ви знаєте про нього й таке, що є його таємницею?

— За два тижні перед тим, як проти мене почали кампанію в пресі. Я мав необережність сказати в товаристві, що чистенькі, такі, як містер Дігон, на словах за чесний бізнес з усіма партнерами, а насправді укладають угоди з тими, кого вони ж створили, з маріонетками… І нагадав, як він підштовхував Америку до інтервенції в Домініканську Республіку після того, як скупив акції цієї маленької країни тут, у нас, напередодні катастрофи… Ви думаєте — це не фіксується тими, хто тримає руку на пульсі сечової економіки? А економіка знає, як диктувати поетикам потрібні рішення…

— Дігон справді був причетний до інтервенції в Домініканську Республіку?

— Найбезпосередніше. Трухільйо, домініканський диктатор, давав хабарі потрібним людям у Вашінгтоні, аби розв’язати собі руки… Він дозволяв двом американським фінансовим імперіям робити все, що вони хочуть… А ті втратили над собою контроль, спонукавши цього божевільного на організацію замаху на президента Венесуели Ромуло Бетанкура… А той рискнув зробити так, щоб нафта належала його країні, а не йшла до Рокфеллера… Це був скандал… І Дігон постарався, щоб Білий дім відкинув Трухільйо… Треба було міняти статиста, Дігон поставив на це і виграв би, якби не загинув Кеннеді… Ліндон Джонсон — людина південної орієнтації, і Дігон програв. У нього слабкі позиції на заході й на півдні Штатів, але відтоді він просто рветься в країни Центральної й Південної Америки, я доведу це. Довів це, — уточнив Цорр, — як білий день, і мене зламали… Ні, неправильно, не мене, а мою кар’єру в бізнесі… Цього у нас не прощають, містер Степанов, тільки тому я не наполягав відповідати, хто назвав вам моє ім’я… Я мушу помститися, а моя помста — де правда про Дігона, не хочу нічого іншого…

У поїзді Степанов сів біля вікна; пасажирів майже не було; всі економлять час, їздять на машинах, бензин знову трохи подешевшав, повний бак коштує стільки, скільки зимові хутряні чоботи, всього лише; раніше, півтора року тому, ціну так роздули, що можна було купити дві пари чобіт, справжнє розорення, подумав Степанов, жаль, Ідо наші пропагандисти не переводять ціни в реалії, зрозумілі читачам.

Він усе ще згадував свою розмову з сивим паном; мабуть, той казав правду, він добре себе продав, ознайомивши мене з переговорами Даллеса — Гогенлое, вирішив Степанов, заявив свою ціну, а потім перейшов до Дігона, немов здогадуючись, що Марі й мене цікавить цей пан. Чому він так зробив?

Степанову доводилося зустрічатись і з старими нацистами, і з тими, хто був з Даллесом; ті розмовляли обережно, на запитання відповідали з оглядкою, старанно зважуючи кожне слово.

«А цей? — спитав він сам себе. — Хіба цей не зважував? До того ж він не назвав жодного імені, жодної цифри… Ні, неправда, він сказав про Бенджаміна Уфера… Той американець, котрий розповів про вбивство Нго Дінь Дьєма, взяв з мене чесне слово, що я не писатиму про деталі, не згадаю його імені протягом двадцяти років, і я пообіцяв йому, він розповів мені все, що знав… Чому Цорр не вимагав того самого? Тому що, — заперечив сам собі Степанов, — та людина була кадровим офіцером ЦРУ, який вийшов на пенсію. А Цорр начебто не з розвідки, цілком респектабельний бізнесмен… Колишній бізнесмен… Але хіба це заважає йому працювати на чиюсь розвідку?.. Добре, заспокойся, не лякай себе марно… Спочатку треба побачити Уфера, а там буде видно… Ми любимо ярлики клеїти, коли щось не зрозуміємо, відразу лякаємо себе чужою розвідкою… Шору я теж спершу не вірив, а саме він назвав мені ім’я цього пана… І взяв слово, що мовчатиму про це… Так, але Шор сказав також і Марі про Цорра… Правильно, судячи з того, як його жорстоко вивели з діла, Шор відчував щось, тому й заряджав інформацію в усіх напрямках… А що саме він відчував? Не обмовився жодним словом… Хотів усе сказати очима, а це не той шлях… Коли настає криза, треба називати все своїми іменами, треба говорити на повний голос без недомовок, карти на стіл, інакше пізно буде… Так і сталося… Якщо його врятують, ще сяк-так, а коли забере усе з собою? Фу, як грубо ти зараз сказав, — засоромився Степанов, — як недобре, старик, не можна так, діло є діло, все правильно, але ж у клініці лежить людина… Непритомна… Шор худенький, слабий, з тонкою шиєю… Я чітко уявляю, яким він був дитиною. Час братися за матеріали про Домініканську Республіку… Цорр недарма натискав на цю тему, в минулому є дуже багато такого, що дає змогу краще зрозуміти можливості майбутнього… Треба попросити Марі знайти Бенджаміна Уфера… Звичайно, якби до Цорра поїхала вона, було б корисніше для справи… А чому вона відмовилась? Вона не пояснює, чому відмовляється чи погоджується, просто говорить «так» або «ні». І все. Як ріже. І я їй вірю. Але Марі не каже всього, вона знає більше. Що ж, це її право. Я теж знаю немало, але ж не виходжу на перехрестя і не кричу на все горло. Ти пишеш, — заперечив він сам собі, — це зовсім інша річ. Намагаєшся писати книги, і не тобі вирішувати, що виходить, ти брав те, що знаходив — легенду, анекдот або сюжет, подібний до того, який враз розкручується на твоїх очах, — і продовжував діалог минулого з майбутнім… Тільки читач має право вирішити, вийшов у тебе діалог чи ні, він один цінитель і суддя в останній інстанції. Ні, — подумав Степанов, — на жаль, не він один. Критик. Критика. Різниця між тобою й критиком у тому, що ти працюєш, створюєш щось, а він споглядає… Від критика залежить, буде процес споглядання тривалим чи короткочасним. Ти написав, тобто створив, і ти закінчив, а читати можна сотні разів, десятки років… Головне в тому, чи вийшов ти на людей. Чи допомогли тобі в цьому критики? Скільки у нас заважали Конан Дойлю і Ремарку, але ж, незважаючи ні на що, вони пробилися до читача… Знову ти про критиків, — подумав він, — досить, скільки можна… А втім, що в кого болить, той про те й говорить. Яку я написав людину, такою вона й залишиться… Якщо залишиться, — поправив себе Степанов, — дуже не заносся, не можна… Коли б ти міг писати так, аби всі твої герої стали образами, людьми, а не схемами, носіями ідей і почуттів, ти переміг би смерть, буття розчинилося б у творчості… Стоп, — сказав він собі, — краще думай над тим, що почув зараз, і приймай рішення, як бути далі… А ще постарайся зрозуміти, чому ти так розгубився, вислухавши Цорра… тільки тому, що він розповідав — без підказування й навідних запитань — про те, що так цікавить тебе тепер, чи щось інше є причиною цього відчуття?»

А резидент ЦРУ Джон Хоф, одержавши запис розмови Цорра з Степановим (Цорр передав її Семіуллі Гаджі через десять хвилин після того, як росіянин пішов, той чекав, дрімаючи в «ягуарі» за сто метрів від котеджу), надіслав шифротелеграму Велшу; вона була гранично коротка: «Операція пройшла успішно. Клас роботи Цорра високий, думаю почнеться розгортання активності Кровс — Степанова».

58

21.10.83 (9 годин 45 хвилин)

Марі одержала листа без підпису: «Нехай ваші друзі шукають усе, пов’язане з Доном Валлоне, який живе в Палермо. Звідти можна знайти сліди до загадки Граціо».

Вона не знала та й не могла знати, що цього листа надіслав батько, як тільки прочитав повідомлення про те, що в Палермо, в підвалі будинку на віа Гремі знайдено труп величезного чоловіка, ідентифікованого поліцією, як Вітторіо Фабріні, котрий служив охоронцем Граціо протягом двох років після вбивства інженера Енріке Маттеї. На затриманні Вітторіо наполягав Шор.

Марі знайшла Степанова, тільки-но той повернувся від Цорра; вони зустрілися в кафе.

Степанов прочитав листа двічі, закурив, сказав:

— Бачте, я свого часу торкався проблеми мафії… Вам у це діло влазити немає сенсу… Тим паче, що анонімний кореспондент рекомендує шукати сліди не вам, а вашим друзям… Був би радий виявитися ним.

— У мене сьогодні призначена зустріч з Бенджаміном Уфером… Хоч як це дивно, він згодився поговорити зі мною… Є в нас тут такий «сер Усе», не чули про нього?

— Ні, хто це?

— Дуже добрий старий американець, репортер Білл Уоррен, йому за сімдесят, він перебивається довідковою роботою, веде досьє на все і на всіх… Плату бере невелику, всього сто франків за інформацію на трьох сторінках. Я можу з ним домовитись, поїдете?

— Ви в нього на Дігона інформацію запитували?

— Він дає імена, зв’язки, скандали, звіти про судові процеси; в глибину не рветься; чисто американська школа журналістики; вони передають факт і тільки; це ви, росіяни, і ми, німці, намагаємося вникнути в проблему й докопатися до правди, справжнісінькі Будденброки та Карамазови… В глибину проникає мій батько, ніхто так не знає цей предмет, як він… Ну, згодні?

— Звичайно, — відповів Степанов, зразу згадавши свою московську подругу; вона дуже смішно вимовляла це слово, розкотисто, немов пускала кульку по асфальту.

«Потрібні гроші, — зрозумів він, — сто франків я знайду, до того ж тут живе Карл, я його приймав у Росії, він оплатить частину моїх витрат, суцільні клірингові розрахунки, а не поїздка. Але, мабуть, найрозумніше — піти до тутешнього видавця, зрештою, він на мені непогано заробив, сам казав на французькому ярмарку, готує до видання нову книжку, вааповського представника я умовлю, він дасть згоду на те, щоб я тут одержав частину авансу, доларів п’ятсот, це вже якісь гроші, викручусь».

«Сер Усе» був високий, ставний чоловік; літа його видавало лише одне — фарбував волосся в густо-червоний колір; знизу волосся попелясто-сиве; і все-таки він чарівний у свої сімдесят, подумав Степанов, але чого він так боїться сивини?

Степанов згадав, як Роман Кармен розповідав, що Костянтин Симонов після Перемоги говорив: я тепер не заздрю тобі, старина, так, як заздрив, коли ти повернувся з Іспанії, за мною тепер також добряча бійка, але я остаточно заспокоюсь тільки тоді, коли стану таким сивим, як і ти… Боже мій, подумав Степанов, як страшно стає іноді; шемає Кармена і Симонова нема, пішов Левон Кочарян, і Юри Казакова теж немає, не дописав своїх кращих книжок, а як він починав, як дзвеніло його слово… А Юхим Копелян? А Вадик Бероєв, любий наш «Майор Вихор»?! Помер у день свого народження, сорокарічним… А Михайло Іванович Жаров? Та хіба можна перелічити, тобто побачити всіх померлих?! Тоді жити буде немислимо… Зупинися, мить? Чорта з два… Той самий Кармен якось сказав: знаєш, якщо написати два томи спогадів і кожному з тих, кого немає з нами, присвятити невеличкий розділ, жити буде не так гидко, бо ти віддав належне тим, з ким перейшов поле… Не встиг… Як це страшно — не встигнути, нічого немає страшнішого…

— Марі дещо пояснила мені, — буркнув «сер Усе». — Ви голодні? Я, знаєте, оце збираюсь пообідати, якщо хочете, приєднуйтесь, почистіть з п’ять картоплин, у мене є тефлонова сковорідка, можна чудово смажити без масла, маємо в запасі три яйця, це вже делікатес, та ще й цибулину до того. Чай я заварю сам, хліба досить, — він кивнув на довжелезний, трохи не метровий паризький батон, майже порожній усередині. г «Сер Усе» займав невеличку квартирку з двох крихітних кімнат і кухні з газовою колонкою й плитою, які були в Степанова на його квартирі по вулиці 1812 року, коли він жив там з Надею і маленькою Бембі.

Спальня вся завалена газетами, бюлетенями Прес-центру, журналами; ліжко здавалося тут зайвим, воно було застелене пледом, пропаленим у двох місцях сигаретами: «сер Усе» курив не перестаючи; він навіть умудрився струсити попіл у скляний чайник, де клекотів зелений жасминовий навар.

А от в кабінеті панував справжній американський порядок, на великому столі складені різнокольорові папки; на корінці кожної акуратна біла плівочка і червоною тушшю названа тема; такі самі папки лежали на підвіконнях і під ними; сотні папок у найточнішому порядку.

Раніше у нас уявляли американців, згадав Степанов, як людей з другого боку Місяця; я пригадую, як ми хлопчаками слухали небилиці про них, а насправді вони такі самі й такі ж маленькі кухні з газовою колонкою, в якій неодмінно протікає кран, з такою ж кількістю напівспалених сірників у металевій коробці з-під цукерок біля плити, така сама клейонка на кухонному столику й різнокаліберні виделки, ножі, старі тарілки; а втім, цей «сер Усе» ніякий не американець, він просто самотній чоловік, як і я, подумав Степанов. Ми з ним різнимося лише тим, що у нього в кабінеті чудове канцелярське приладдя, яке допомагає економити час: і різнокольорові маркери, щоб підкреслювати потрібні рядки в газетних публікаціях, і прекрасні ножиці, і зручний скотч, і наклейки для папок, де можна писати усе що завгодно, а потім легко їх знімати, відриваючи папірець, і робити новий напис, не псуючи папки; і фломастери в нього чудові, і чорнило, яке не псує авторучку, і тюбик клею, що не висихає, ну, молодці, ну, бережуть час, не те що ми…

— Пообідаємо на кухні, — сказав «сер Усе», — мені подобається там їсти… Беріть табуретку, спеції на підвіконні… І за діло, в мене через годину зустріч… Марі сказала — вас цікавить мафія.

— Мафія — поняття безкрає. Мене цікавить Дон Валлоне.

— Їх приблизно сорок п’ять, — миттю відповів «сер Усе», — який саме Дон Валлоне вас цікавить? Я, знаєте, визнаю теорію вузьких спеціальностей…

— Дон Валлоне з Палермо.

— Гм… Треба подивитись, його чомусь не пам'ятаю, я здебільшого працював над документами про американські й голландські синдикати, зв’язані з Гонконгом.

— Тоді ще конкретніше, — допоміг Степанов. — Я хотів би у вас дізнатися, чи не перехрещувались дороги Дон Валлоне з Палермо з інженером Енріке Маттеї.

«Сер Усе» вимазав хрустячою скоринкою картоплю з сковорідки, вкинув її в міцнозубий рот, ковтнув чаю.

— Це вже легше… Ходімо працювати…

Через півгодини «сер Усе» акуратно підрівняв на столі дванадцять вирізок з газет та журналів, вийняв зі старої скрипучої шафи портативну ксерокс-машинку, зняв копії, подав Степанову.

— Ось, дещо є. Перегляньте, потім запитуйте, подивимося далі, прізвище, знаєте, чіпляє прізвище, факт наштовxyє на новий аспект пошуку, не життя, а суцільний кегельбан…

— Ви збираєтесь піти через півгодини?

— Я винен вам сто франків?

— Марі вже переказала гроші.

Степанов закурив, переглянув вирізки. Перша — про процес над групою мафіозі в Мілані, пов’язаних з порнобізнесом; ім’я Дона Валлоне називалося свідками двічі, але глухо, хоч прокурор твердив, що саме він очолює цей бізнес в Італії, Іспанії і Данії. Дон Валлоне, якого викликали до суду на допит, прибув у супроводі трьох адвокатів: Ферручі з Палермо, Гуссоні з Бонна і Джекоба Ліза з Нью-Йорка; Ліз примикав до «Саллівана і Кромвуела», контори покійних братів Даллесів, а тепер активно співробітничав з фінансово-промисловою групою Дігона.

Репортер, котрий просидів сім місяців на цьому процесі, з гумором писав, яким обережним було обвинувачення в постановці запитань, як тактовно поводився суддя; Дон Валлоне тримався з гідністю, відповідав ввічливо, вичерпно; тільки коли його запитали, яку роль зіграла фірма «Чезафільм», що її він контролював, у трагедії з актрисою Франческою Сфорца, свідок Валлоне звернувся за консультацією до адвокатів, котрі сиділи поруч, і Джакоб Ліз відхилив це запитання як неправомочне, бо хазяїн семи кінофірм і дев’яти заводів по виробництву плівки та відеокасет не може знати все про тих, хто вступав у договірні Стосунки із знімальною групою, яку фінансував концерн Валлоне. Суд має право і повинен заради того, щоб з’ясувати всі аспекти цієї трагедії, котра потрясла світ, викликати як свідка режисера й продюсера останньої стрічки, де знімалася Франческа.

В другому матеріалі, опублікованому в «Експресі», повідомлялося, що режисер фільму Руїджі, якого викликали на допит, не зміг прибути на судове засідання, бо потрапив у автокатастрофу; однак продюсер стрічки Чезаре відповів на всі запитання суду: «Так, трагедія з Франческою досі в серцях тих, хто знав цю прекрасну актрису й чудову людину; так, я бачив її в ту ніч перед трагедією, коли вона застрелилась; ні, мені здалося, її пригнічений стан пов’язаний з тим, що п’ятсот метрів плівки, де вона знімалася в дуже складному епізоді, виявилися бракованими, а в неї було підписано два нові контракти, неустойка величезна, у нас з цього приводу велися складні переговори з її адвокатом Мар’яні; ні, я не знаю, від кого вона була вагітна, це й досі невідомо; до того ж, шановні судді, ви повинні мати на увазі, що Франческа взагалі була дуже неурівноважена, але ми прощали їй багато, бо вона була Франческа, цим усе сказано».

Вдруге ім’я Дона Валлоне — так само мимохідь — згадувалося в статті, опублікованій у щотижневику «Авангард», де йшлося про зовсім новий бізнес: з молоденькими привабливими друкарками у Франції і Данії укладалися угоди на два роки вигідної секретарської роботи в Африці та арабських еміратах; як тільки дівчата приїздили на місце, вони зникали; їх просто продавали в закриті борделі; коли одній нещасній удалося вирватися, виплило ім’я Дона Валлоне, бо рекламу в газети, що заманювала дівчат — високі оклади й чудові квартирні умови «на березі океану, у зручних котеджах», — уміщала контора, яку фінансували його люди.

— Ім’я цієї нещасної вам відоме? — Степанов кивнув на вирізку з «Авангарду».

— Ні, — відповів «сер Усе».

— Але в досьє щотижневика воно може зберігатися?

«Сер Усе» перевернув вирізку, знизав плечима.

— Навряд… Як-не-як п’ять років… Досьє не зберігатиме цю дрібницю так довго.

Степанов нахмурився, повторив:

— «Дрібницю»…

У третьому матеріалі наводилась розмова Дона Валлоне, присвячена пам’яті Енріке Маттеї; він скорботно говорив про організаторську могутність «великого італійського бізнесмена й патріота. Спекуляції іноземної преси і нашої лівої, які звинувачують усіх у загибелі Маттеї, — лише засіб для розколу в рядах тих, хто робить усе, щоб економіка республіки розвивалася динамічно й плідно, як і належить країні з великою історією. Не підступи міфічної мафії, а трагедія, яку ніхто не міг передбачити, вирвала з наших рядів того, хто завжди залишиться в серцях вдячних громадян».

Тут же давали коментар Джузеппе Негрі, журналіста з Мілана, який запевняв, що за сім днів до загибелі Енріке Маттеї у розмові з двома репортерами із Палермо відкрито звинуватив Дона Валлоне в тому, що той саботує економічну реформу в Сіцілії і представляє інтереси не тільки італійців, а й певних магнатів зі Сполучених Штатів.

— По Леопольдо Граціо ви дивилися? — спитав Степанов.

— Через годину після повідомлення про його загибель приїхала до мене… Ми перерили весь архів, нічого путнього немає…

— У вас кінчився час? — спитав Степанов.

— Так, — кивнув «сер Усе». — Куди вас підвезти?

— До центру, якщо ви їдете в тому напрямку.

— В тому, — «сер Усе» підвівся, надів піджак, пропустив Степанова, легко грюкнув дверима і, як хлопчисько, граючись, поскакав через дві сходинки вниз по крутих, як на кораблі, сходах.

— Ви не замикаєте дверей на хороший замок? — спитав Степаиов. — У вас же дома безцінне багатство, небезпечно так залишати.

— Квартира застрахована… Мільйон швейцарських франків…

— Платите таку величезну страховку? — Степанов здивувався. — Для цього потрібні немалі гроші.

— Ні, — «сер Усе» усміхнувся. — За мене платять три газети і клуб іноземних журналістів Прес-центру.

Вони сіли в його старенький скрипучий «фольксваген», десятирічного, принаймні, віку, й подалися до центру.

— Коли ви почали займатися цією справою? — поцікавився Степанов.

«Сер Усе» знизав плечима.

— Я добре пам’ятаю все про інших, про себе слабо… Мабуть, коли збагнув, що моя журналістська діяльність — суща мура, немає пера, можу говорити, але не вмію писали, відчуваю, а не знаю, як висловити… Тільки з роками починаєш розуміти неабияку значимість факту, вміння знайди перехрещення причин і наслідків… Та й крім того я, як і кожен з нас, у боргу перед власним сумлінням… Скільки ж ми грішили по-дурному?! Скільки разів писали не про те? Не про тих! Бездумно й безвідповідально! Скільки разів піддавалися настрою, хвилинній вигоді чи просто байдужості?! Стало соромно за себе, і я почав працювати над фактом… Тут усе як у математиці. Ніяких вічних емоцій… Де вас висадити?

— Якщо можна, біля видавництва «Уорлд».

— Маєте з ними справу?

— Так.

— Престижна контора… Бажаю успіху. Коли щось нашкрябаєте, дзвоніть, подивимося ще раз у моїх папках, чого на світі не буває.

— Коли бог спить.

— Що, пробачте?

— Є таке російське прислів’я: «Чого на світі не буває, коли бог спить».

— В нинішній російській мові режим дозволяє вживати слово «бог»? — здивувався «сер Усе».

Степанов посміхнувся.

— Випишіть наші журнали; ми, по-моєму, випускаємо сучасну прозу англійською мовою, не треба витрачати гроші на перекладача.

— До речі, — загальмувавши біля високого, в стилі ампір будинку, сказав «сер Усе», — я не відчув у вас росіянина, ви на них не схожі…

— Скільки росіян ви бачили?

— Жодного, але я дивлюся фільми.

— В такому разі, ви не схожі на американця, — відповів Степанов. — Я резервую право подзвонити вам, коли в мене вийде те, що я задумав, можна?

— Звичайно, — відповів «сер Усе» розкотисто, і Степанов засміявся, ніби скидаючи постійне очікувальне нетерпіння, бо знову згадав свою подругу з її улюбленим, таким бездумно-веселим «зви-и-чай-но».

… З вестибюля видавництва Степанов подзвонив у Прес-центр, спитав, чи немає якихось новин. Йому відповіли, що особливих новин немає, але для нього прийшов лист з Мадріда.

«Дорогий Степанов!

Ти напевно здивуєшся, що я відповідаю тобі, бо я пригадую, як ти знущався з моєї нелюбові писати докладні листи. Я й не написав би при всій моїй приязні до тебе, якби тут у нас не сталася цікава подія: чудовий і дуже сміливий матеріал професора Верньє з Парижа (ти, мабуть, про нього чув, талановитий і компетентний) зняли з номера під натиском сил, на які, на жаль, не можна не зважати, бо гроші на редакцію ідуть з банків, от і спробуй на них не зважити.

На твоє запитання я не можу відповісти точно, та й ніхто поки що не відповість, однак я пораджу тобі, в якому напрямку треба вести пошук.

Що я маю на увазі?

Поясню: у мене в архіві є графічна схема зв’язків найбільших фондів, які фінансують як джентльменів з ЦРУ, так і ряд прецікавих громадських організацій. Документ цей секретний, але його добули в Ленглі люди, які дуже люблять свою країну і дбають про престиж Штатів, тому й почали неоголошену війну проти спрута, переправивши матеріали кільком журналістам, яким вони вірять, в Токіо, Мадрід, Стокгольм і Західний Берлін. Ці люди поставили умову: опублікувати їхні дані лише в екстремальній ситуації. Я звернувся до одного з них із запитанням, чи можу я зараз спробувати надрукувати схему в одній з наших газет. Зі мною погодились. Тому, зовсім не порушуючи моєї дружньої з ними домовленості, я маю право розпорядитись документом на свій розсуд.

Отже, Степанов, дивись, що виходить.

У Північній Америці існує, наприклад, «Конгрес за вільну культуру». Хто його підтримує? Офіційно — «Хоблітцел фаундейшн». З ким зв’язаний «Хоблітцел»? З фондом «Тауер», з «Борден траст», з фондом «Монро». Кожна з цих трьох організацій співробітничає з ЦРУ, подаючи Ленглі чималу грошову допомогу. Таким чином, зв’язок «вільної культури» з ЦРУ абсолютний. Або інше. Існує «Інститут міжнародного дослідження проблеми праці». Цей «інститут» активно підтримує «фонд Каплана». З ким зв’язаний, у свою чергу, Каплан? З благодійними організаціями «Готхам», «Борден траст», з фондами «Ендрю Хамільтон», «Едзель», «Монро» та іншими. Всі ці фонди так само годують ЦРУ, дістаючи взамін якусь допомогу з Ленглі. Яку? Зрозуміти це можна, лише з’ясувавши, хто стоїть за організаціями Хоблітцела, Каплана, Маршалла, Рабба, Бейрда, Фрідріха Брауна, Андерсена, бо вони головні посередники між організаціями типу «Афро-американський інститут», фірмою «Дослідження політичних операцій», «Синодом священиків, російських церков, які знаходяться за межами Росії», «Інститутом міжнародної освіти», «Американським товариством африканської культури», «Інститутом по вивченню проблеми адміністрації», «Дослідницькою організацією по вивченню проблем Північної Африки», «Американськими друзями Середнього Сходу», «Афро-американським інститутом». Це те, що стало відомо північноамериканським патріотам; дізнатися про все вони, певна річ, не можуть, але навіть у тому, що вони відкрили, вгадується дуже цікава закономірність: з дванадцяти організацій — я не назвав «Національну студентську організацію», її фінансують «Фрідрік Браун» і «Сідней Рабб», зв’язані через «фонди» з ЦРУ, — три повернені до проблем Африки, а одна — прямо до Північної Африки; проводиться величезна дослідницька робота в країнах з португальською та іспанською мовами; вивчається негритянська культура; таким чином, Африка стала дослідним полем як для робіт з «своїми» неграми у Штатах, так і з негритянським населенням Південної Америки. Отже, проблемами Африки найбільше займається «Дослідний інститут з питань Північної Африки», саме там розвідка СІНА укоренилася ще в сорок другому році, коли янкі витіснили і де Голля і Черчілля (під час вторгнення), гра була складна й архіперспективна, як зараз стає ясно (кажуть, професор Верньє має винятковий матеріал з цього питання, але поки притримує; якщо ж він наважиться «вилити кулю», то реакція ЦРУ може бути непередбаченою; хлопці з Ленглі довго пам’ятають тих, хто їм завдає неприємностей).

І що найцікавіше: начебто, наголошую, начебто Дігон в жодному з цих «фондів» не проглядається, тоді як завзяту активність (але це думка журналістів, фактів немає) розвинув концерн Дейвіда Ролла. Інформація надійшла до мене тільки вчора і дуже зацікавила, саме тому я й пишу тобі цього листа, проклинаючи все і всіх, страшенно не люблю писати подібні послання. Фу, стомився, піт заливає моє виснажене обличчя.

І ще: Дейвід Ролл давно і вперто пролізає в Африку, і в Південну Америку, його туди не дуже-то пускають Рокфеллери і Моргани, але цей хлопець знає, чого він хоче, і вміє боротися за місце під сонцем. Чи не він підставляє Дігона? Старий — постать одіозна, цілком імперіалістична, тому антипатична всім. Але чому саме Дігона? Чому ніхто не нападає на Рокфеллерів, як це було під час американської інтервенції в Гватемалі? Питання цікаве, але відповісти на нього тобі може інший, тільки не твій друг

Хуан Мануель».

59

21.10.83 (11 годин 12 хвилин)

Шеф міжнародного відділу видавництва «Уорлд» Раймон-П’єр Жюрі був молодий і схожий більше на метрдотеля, ніж на видавничого діяча, такий він був вилощений, вивірений, чемний і насторожений у розмові.

— Так, і друга книжка пройшла добре, мосьє Степанов, ми збираємося видати її масовим тиражем, у простій обкладинці, малим форматом, але мені доведеться найняти нового перекладача, того, хто живе тут, на Заході, і тому відчуває все нове, що відбулося в мові за останні роки. Погодьтесь, мова постійно змінюється, а ваш перекладач — затятий традиціоналіст, дуже довго був у Росії, йому за сімдесят, по-моєму, він давно вже не виходить на вулицю, а живе телевізором, але хіба на нашому телебаченні мова? Сміття, умовність і манірність… Ця додаткова робота, звичайно, позначиться на вашому гонорарі, але ми дамо більший тираж, порадьтесь зі своїм адвокатом, я чекаю діалогу…

— Дякую, неодмінно, — відповів Степанов, болісно готуючись до розмови. Його завжди проймав піт, коли доводилось розмовляти про гроші, він не вмів торгуватись, завищувати ціну, подавати себе; все це було йому таким неприємним, що після підписання угоди він міняв мокру сорочку, приймав душ і випивав склянку горілки — хоч якось, але треба зняти стрес.

Степанов був переконаний: торгуватися про ціну творчості (як, між іншим, і будь-якої іншої роботи) недостойно; його бісило, коли слюсар, який ремонтував кран, на запитання, скільки йому належить за це, блудливо відповідав: «Скільки дасте». Спочатку Степанов лютував, пояснюючи, що слід знати й цінити свою працю, яка визначається якістю і часом, на неї затраченим, але все було марно. Ця давня звичка неодмінно «підрядитися» — а пішло це від слова «ряд», і так уже сталося, що за цим словом вчувалось інше, страшне: «охотнорядці», чорна сотня, торжество п’яні, що норовила урвати просто так, без труда, — викликала в ньому відразу, і якось, почувши у відповідь на ще одне своє запитання набридливе «скільки дасте», він дав десять копійок. Який же галас зчинився! Як ганьбили його, ображали, називаючи «буржуєм», поки нарешті не було сформульовано: «Клади на пляшку».

Тому, коли його запитували, який гонорар він хотів би одержати, Степанов завжди відповідав: «Найвищий. А коли вас не влаштує якість моєї роботи, я поверну аванс».

Але зараз у видавництво до Раймона-П’єра Жюрі він прийшов, щоб якось одержати бодай наймізерніший гонорар, бо він має орендувати машину й сьогодні ж виїхати за двома відомими йому адресами… Степанов знав, що в аеропорту, навіть у найменшому, чи на вокзалі він одразу, за десять хвилин, пред’явивши паспорт і права водія, заплативши сто доларів за тиждень, одержить автомобіль; на бензин, якщо кожна заправка коштує двадцять доларів, треба ще доларів двісті; дві ночі можна переспати в машині; в крайньому разі, зняти місце в мотелі, це доларів п’ятнадцять; двадцять на їжу; скільки ж це буде в тутешніх франках? Тисячі півтори, не менше, подумав він; я вкладуся, бо в мене трохи лишилося, якось перекручусь…

— Я маю до вас пропозицію, мосьє Жюрі… Згоден на будь-які умови, пов’язані з перевиданням моєї книжки, без консультації з адвокатом, тим паче, що його в мене нема… Зате в мене є сюжет, пов’язаний з обставинами загибелі Леопольдо Граціо…

— О, як цікаво! У вас є синопсис?

— Що це?

— Вам треба написати — сторінок десять, не більше — короткий зміст майбутньої книжки, проспект, щоб ми змогли простежити за розвитком сюжету, відчути ритміку мови, порадитись з нашим відділом, який відає комерцією, без них важко приймати рішення, нічого не вдієш, я добре розумію ваше ставлення до торговців, добре розумію, та все ж…

— Чи довго доведеться чекати відповіді?

— О, я постараюсь упоратися протягом трьох-п’яти днів…

— Мосьє Жюрі, на жаль, у моєму розпорядженні лише сьогоднішній і завтрашній день, я повинен завтра орендувати машину і виїхати для збирання матеріалів…

— Гаразд, я постараюсь усе вирішити через день після того, як ви залишите мені проспект…

— Дома я не пишу проспектів у журнали й видавництва, — образившись на щось, сказав Степанов. — Мені потрібні півтори тисячі франків, навіть тисяча двісті; вирахуйте цю суму з майбутнього гонорару за перевидання, та й годі…

— А, он яка пропозиція… Що ж, це легше, я пораджусь і чекатиму вашого дзвінка завтра о десятій п’ятнадцять, мосьє Степанов, дуже радий, що завітали, знайте, цей будинок — ваш дім, де завжди щиро, від усього серця ждуть вас…

Повернувшись до готелю, Степанов витяг записну книжку, схожу на колоду старих бабусиних карт, і став гортати її, уважно переглядаючи імена; цю книжку він почав вести ще з в’єтнамської війни, навіть тоді, коли ходив по стежці Хо Ші Міна, вона була з ним; там у партизанів він зустрівся з французьким журналістом Луї Кразьєном, обмінялися телефонами; потім часто зустрічалися і в Москві, і в Парижі; прилетівши до Франції цього разу, Степанов набрав номер; відповів незнайомий голос: мосьє Кразьєн помер сім днів тому; ні, він помер раптово, поговорив з сином, поклав трубку на важіль, закурив, хотів устати і не зміг; ні, це не Мадлен, він з нею розлучився, це Франсуаза, ні, я його подруга, збираю архів Луї, щоб передати синові; дружина ще й досі в Алжірі, вона приїде пізніше, коли я поїду в Прованс, так, я там жила раніше, туди й повертаюсь. І Лише кілька фраз, подумав Степанов, а за ними постає людська драма. Бідолашний Кразьєн, рудий, кучерявий, короткозорий, дуже боявся бомбардувань, але все одно йшов туди, де було небезпечно, і ось маєш, поговорив з сином, закурив, і розірвалося серце, боже, який трагічний цей світ, під кожним дахом своя драма… Як це у Йосипа Уткіна у «Рудому Мотелі»? Здається, так: і під кожним маленьким дахом, хоч який він благенький, своє щастя, свої миші, своя доля.

Гортаючи, натрапив на боннський номер телефону Руді Дучке; вождь «нових лівих», зустрічались у «Республіканіше клаб» у Західному Берліні в шістдесят восьмому, невдовзі після В’єтнаму й Лаосу; непоказний, чимось істеричний бунтар, хоч душею хлопець, безперечно, чистий; утонув у ванні; а чи втонув? Аж надто вчасною була його смерть, аж надто прискіпливий був.

Макс Премер… Стоп… Та це ж газетчик з Гамбурга, по-моєму, з «Цайт», невже і цей поговорив з братом чи з дідусем, випив і помер? Чи прийняв душ, а вранці його знайшли мертвого — захлинувся водою?

Ну, добре, а чому б мені не зустрітися з Марі й не розказати їй про ці мафіозні імена і про продюсера Чезаре, і про режисера Руїджі, котрий попав у автокатастрофу перед тим, як мав давати показання на суді як свідок? Тому, відповів сам собі Степанов, що за нею, як, утім, і за мною, стежать ті, хто усунув Лиска і Шора, ось чому я хочу зробити це сам, і мені легше, я зараз не на виду, спущусь у бар і подзвоню звідти Максу, він був хорошим хлопцем, трохи обережний, але ж я в нього не грошей прошу, тільки інформацію: як звуть і де живе та нещасна, яку продали в закритий бордель?..

А якщо вона живе в Штатах чи на Папуа, подумав Степанов, я ж не наскребу грошей на квиток, та й невідомо, чи дадуть мені візу, а коли й дадуть, то чекати доведеться не менше як три тижні, тьху, чорт, аби тільки вона жила в Європі, вона ж така маленька, ця нинішня Європа, бо вся прорізана першокласними автострадами, з Рима до Гамбурга можна доїхати за день, а звідси тим паче…

Через годину він поклав до кишені папірець, де було три рядки: «Стенографістка Люсі Лоран, яка втекла з емірату, живе тепер у Марселі, по рю Канеб’єр, у будинку 46. Софі Сфорца, сестра актриси Франчески, вийшла заміж за режисера Руїджі, проживає в Асконі, віа Італія, вілла «Франческа».

60

21.10.83 (16 годин 09 хвилин)

— Але, пане Уфер, це просто неймовірно! — Марі безпорадно сплеснула руками. — Ви працювали з Граціо сім останніх років, ви відповідали за зв’язок його концерну з біржами. Про це написано в довіднику «Хто є хто»! Як же ви нічого про нього не знаєте?! Ви боїтесь розмовляти зі мною? Але я даю вам слово! Я не надрукую нічого з того, що ви мені розповісте, без вашої на те санкції!

— Тоді навіщо вам зі мною розмовляти, коли ви не друкуватимете це? — Уфер знизав плечима і ще більше зіщулився в своєму великому шкіряному кріслі, став схожий на маленького гномика. — Ви ставите запитання, на які важко відповісти, фрейляйн Кровс. Ви питаєте, кому була потрібна смерть Граціо… Невже ви не розумієте, що моя відповідь на ваше запитання означає появу таких ворогів, які мене зітруть на асфальті?

— Отже, ви відповіли мені, що комусь його смерть була бажана, пане Уфер… Якби я не дала вам слова, цього для мене було б досить.

— І для мене, фрейляйн Кровс, теж. Для того щоб притягти вас до суду за дифамацію. І посадити за грати.

— Мені казали, що вас зв’язувала дружба з Граціо, пане Уфер… Невже ви здатні так легко зрадити пам’ять друга?

— Вибирайте слова, фрейляйн Кровс! — Уфер стукнув маленькою долонькою по полірованому столу; запітнілий слід від неї був схожий на відбиток руки первісної людини. — Коли ви вважаєте, що Леопольдо справді вбито, будь ласка, наведіть факти. Тоді, у тому разі якщо факти будуть серйозні, я розмовлятиму з вами. Тоді розмовлятиму, — немов комусь іншому повторив Уфер. — Але доти, поки ви представляєте другу дуже древню професію, яка профітує на чужому горі, я краще мовчатиму.

— Отже, ви вірите в самогубство Граціо?

— Ми повертаємось до старої пісні. Я вже відповів вам на це запитання. Нічого нового додати не можу.

— Гаразд, але ви можете хоча б розповісти про останню зустріч Граціо й Санчеса? Ви ж були, коли вони бачилися востаннє, тільки ви.

— А чому вас цікавлять їхні стосунки? Ви з розвідки?

— Саме тому, що я не з розвідки і дуже… добре знаю Санчеса, вже п’ять років його знаю, мене цікавить це… Не як журналістку навіть, повірте, просто як людину…

Уфер висунув шухляду з стола, вийняв довжелезну пачку сигарет «Мор», довго відкривав її, так само довго прикурював, потім різко спитав:

— Вас цікавить це як людину чи як жінку?

Марі відповіла сумно:

— Як жінку, пане Уфер, ви правильно відчули.

— Я нічого ніколи не відчуваю. Я знаю або не знаю.; Я знав про це і ждав, що ви мені відповісте.

— Як ви могли знати про це? Донесли служби?

— Ні. Мені служби не доносять, я боюся зайвої обізнаності, вона зобов’язує багато до чого, а взамін дає мало, а життя може поламати і оком не змигнеш… Просто я бачив ваші фотографії в домі Санчеса…

— Він вам казав щось про мене?

Уфер раптом усміхнувся, і ця несподівана усмішка змінила його обличчя — воно, виявляється, могло бути живим, а очі сумовитими і зморшка між бровами різкою, злітною.

— Ні, він нічого не казав, хоч, мені здається, хотів сказати щось дуже ніжне…

— Чому ви так думаєте?

— Тому що я починав брокером на біржі і мусив бачити очі всіх своїх конкурентів, а їх більше як триста, мені треба було за одну мить збагнути, чого вони хочуть і що треба тій фірмі, якій я служу. В нього дуже виразні очі, у цього полковника, йому б не військовим бути і не лідером уряду, а літератором чи живописцем… Так от, Санчес дзвонив мені позавчора… І сьогодні теж… Мій апарат прослухується, отже, особливої таємниці я вам не відкриваю… Він просив прилетіти до нього в зв’язку з тим, що відбувається на біржі… Ви ж читаєте бюлетені вашого Прес— центру і тому знаєте: почалася гра проти Гаривасу…

— Але хто?! Хто грає?!

— Хто? Хто грає? — повторив Уфер. — Скажіть мені, фрейляйн Кровс, хто грає проти Санчеса?! Я заплачу вам хороший гонорар, бо зрозумію, як мені треба поводитись у цій колотнечі. Я не знаю! Мене поки що не перекупили… Я не лідер, не Граціо, не Санчес, не Рокфеллер… Я просто компетентний спеціаліст і чітко виконую вказівки тих, з ким підписав контракт. Коли б ви сказали мені, що маєте намір — у серйозному, звичайно, органі преси — звинуватити того й того у тому й тому, коли б почався скандал і я дістав реальну можливість продумати свої ходи хоча б за тиждень наперед, я міг би ввійти з вами в тимчасовий альянс, бо це допоможе мені запропонувати свої послуги серйозному клієнту, який подібно до Леопольдо зуміє гарантувати мені достаток… А з чим ви прийшли до мене? Я погодився на розмову лише тому, що ви дочка Верньє, який знає все, але нікому про це своє знання не говорить. Я погодився на зустріч тому, що вас любить Санчес. І, нарешті, ви були першою, хто відкинув офіційну версію загибелі Леопольдо. Я ждав від вас інформації. Ви мені її не дали, ви зажадали інформації від мене… Фрейляйн Кровс, я біржовий ділер, я все роблю на грунті взаємності, вивіряючи цінність одержаного кон’юнктурою сьогоднішнього дня… Я живу за принципом: бог дасть день, бог дасть їжу. Не лайте мене за цинізм, але я не хочу брехати вам…

— Пане Уфер, — стомлено сказала Марі, — вам дзвонили, погрожуючи? На це запитання ви можете мені відповісти?

— В моєму світі немає наївних простаків, фрейляйн Кровс. У нас не погрожують. У нас прямо кажуть, що моя позиція, коли вона стане такою-то й такою-то, заважає певній силі; коли ви переконані, кажуть мені, що сила, якій ви служите, могутніша, можете боротись, коли ж ні, постороніться. Після того як пішов від нас Леопольдо, за мною немає сили. Я жду пропозицій.

І Марі заплакала… Обличчя її не змінилось, тільки по щоках текли сльози, безутішні, справді дитячі; я не повинна, умовляла вона себе, я не смію говорити йому про те, що мені сказав Санчес про Дігона, цей Уфер такий маленький і немічний, він зрадить, якщо на нього натиснуть прокляті брокери, він ховає страх за цією вдаваною жорстокістю, в нього ж міняється обличчя, хіба не так? А який секрет я видам, коли скажу про Дігона? Кого я можу підвести? Санчеса? Ні, я ж не пошлюся на нього, та й потім, я не приховувала цього, я вже говорила про Дігона відкрито… Та Степанов вважає, що тепер усе складніше…

— Я думаю, за вбивством Граціо стоять люди Дігона, — мовила нарешті Марі, побачивши раптом, яке змучене стало обличчя Уфера.

— Факти? — повторив він. — А я, наприклад, судячи з коливання цін на акції, схильний звинувачувати в його загибелі ще одну корпорацію, але в мене немає фактів, розумієте? Я припускаю, що Дігон — головна фігура… Ні, неправильно… Одна з головних фігур у цій трагедії… Але ж не один він! А щоб дізнатися, хто саме, потрібні факти. Свідчення тих, хто бачив; думка того, хто не боїться зробити заяву для преси; розписки; рахунки в готелях, чеки з борделів. Ясно? Якщо у вас з’являться факти, які дадуть можливість вважати трагедію з Леопольдо кримінальним злочином, тоді можна наступити ногою на горло Дігонові. А що у вас є? Що, крім відчуття? Любов передбачає дієвість, фрейляйн Кровс. Дія мусить бути подвійною: з одного боку — жорстка, з другого — піддатлива.

— Я не розумію вас, пане Уфер.

— Зрозуміти мене неважко; ви, мабуть, мало використовуєте свою головну зброю — жіночність. Ви йдете напролом, ви розчинилися в професії, це ваша помилка…

— Чи не хочете ви відкрити мені те, що знаєте, коли я запрошу вас до себе на чашку кави сьогодні ввечері?

— Яз радістю прийняв би вашу пропозицію, фрейляйн Кровс, але боюсь ославитися — вкрай закомплексований щодо своїх чоловічих достоїнств… Ні, я маю на увазі зовсім інше, ви зрозуміли мене аж надто прямолінійно… Ви атакуєте мене запитаннями, а треба просити… Розумієте? І не бійтеся частіше пускати сльозу, це поки ще впливає на чоловіків.

— Мої сльози на вас вплинули?

— Вплинули…

— І що ж ви мені відкрили?

— Я запропонував вам союз… На тих умовах, які щойно перелічив…

— Але підкажіть, у якому напрямку шукати?!

— У всіх.

Уфер підвівся, маленький, весь якийсь скуйовджений, обійшов свій стіл, провів Марі до дверей, чемно розчинивши їх, виглянув у приймальню, вимучено посміхнувся секретарці й попросив:

— Того, будь ласка, принесіть з аптеки щось від головного болю.

Висока випещена красива жінка зразу ж підвелася й мовчки вийшла; саме тоді Уфер і прошепотів самими губами, беззвучно й відчужено:

— Дон Валлоне.

І, обернувшись, не кивнувши навіть Марі, пішов до себе.

61

22.10.83 (10 годин 15 хвилин)

— Доброго ранку, будь ласка, мосьє Жюрі.

— Хто його просить?

— Степанов.

— Одну хвилинку.

В трубці зазвучала музика Гершвіна.

Степанов подивився на годинник-хвилина в хвилину, він дзвонить точно. Добре було б через годину, а найбільше через дві виїхати. Слава богу, що є віза назад у Францію, не треба бігти в універсам і робити чотири кольорові фотокартки, всміхатися консульським чиновникам, дзвонити радникові культури, шукати тих, хто дружить з послом і може гарантувати, що мета його, Степанова, поїздки полягає зовсім не в тому, щоб висадити Лувр чи викрасти військові таємниці.

— Алло, ви слухаєте, — проспівав жіночий голос, вони всі співучі, ці французькі секретарки, — мосьє Жюрі буде о дванадцятій.

— Він нічого не просив мені передати? Я пропелінгую моє прізвище: «С», як Судан, «Т», як Тріполі, «Е», як Еверест, «П», як Париж, «А», як Алжір…

— Далі я знаю, — відповіла жінка, — мосьє Степанов. У вас дуже важкий початок прізвища, кінцівка звучить значно простіше, ні, він нічого не просив вам передати, до побачення.

Найстрашніше для Степанова (не було б тільки чогось ще страшнішого) — це чекати. Він радісно писав, але болісно чекав того моменту, коли прочитає редактор, прийде коректура, з'явиться журнал; відгуки не дуже хвилювали його, бо він знав усю міру тенденційності критики; найважливіше, читають тебе чи ні; все інше — від лукавого; казка про голого короля була найулюбленішою його казкою; зрештою оцінку роботи дає не критик, а час, що проявляється через читачів, тобто через пам’ять; скільки голих королів, творчість яких підносили до небес, пішли в безпам’ятне небуття, а ті, кого критика не дуже балувала, не залежуються на полицях бібліотек чи, ще приємніше, видаються лише в читальному залі під паспорт.

«Ще годину сорок п’ять хвилин чекати, — подумав Степанов, — будь ви прокляті ці година сорок п’ять хвилин, у моєму віці час починаєш відчувати так близько, так бачиш його необоротну плинність, що навіть на секундну стрілку страшно дивитися: тремтливі цифри кварцового годинника назавжди відкидають ту мить, яка була щойно, і вже нема її, вона не повториться, без вороття пішла від рас. А якщо цей самий мосьє Жюрі хоче мені відмовити? — спитав він раптом себе. — Ні, він цілком міг це зробити вчора, але ж виявив такий інтерес, та й потім, я віддав йому процент з нового видання, а це не півтори тисячі франків, а добрячих п’ятдесят».

Степанов вірив відчуттям і дуже боявся цього, бо вважав, що це може завдати багато горя людям; чим сильніша й вища людина, яка покладає надії на почуття, тим це небезпечніше; правильно говорили філософи: тільки практика, тільки факти потрібні людству, і аж ніяк не ті глибинні, не збагнуті ще наукою почуття, які породжують недовір’я, ревнощі, сліпе захоплення чи злобну неприязнь.

Він намагався не піддаватися тому, що часом пробуджувалося в ньому, гнав це, чекаючи моменту, коли почуття набуде форми логічного посилання, до кінця зрозумілого йому самому; завжди повторював сам собі історію про те, як хтось, виходячи з театру, штовхнув чоловіка, який ішов прямо, нікому не уступаючи дороги. Чоловік дивно посміхнувся й сказав: «Тільки не бийте мене по обличчю, я сліпий».

Степанов довго не погоджувався з давніми друзями, коли ті говорили про якогось нового його знайомого: «Він погана людина, не вір йому». Степанов іноді помилявся в людях, визнавав правоту своїх близьких, та в глибині душі був певен, що зробив правильно: в кожному треба намагатися побачити добро, не можна жити упереджено, краще один раз переконатися самому, ніж сто разів почути від інших.

Але зараз він абсолютно точно відчув, що мосьє Жюрі в себе, просто не хоче брати трубки; може, ще не готовий до ділової зустрічі, виправив себе Степанов, хоч набагато простіше відверто сказати мені про це, я ж попередив, що часу в мене обмаль; вони тут такі лякливі; кажуть, у нас усього бояться, чорта з два, нічого в нас не бояться, а тут зважують кожне слово, кожен крок, коли йдеться про спілкування з іноземцем звідти.

Він зняв трубку, набрав номер видавництва, змінив голос, як-не-як знімався в «Солярисі», його попросили зіграти роль американського професора, працювали без репетиції, з ходу, і на своєму американському сленгу попросив до апарата містера Жюрі: «З ним хоче говорити віце-директор «Юніверсал паблішінг хауз».

І знову музика в трубці, цього разу не Гершвін, а стилізований Римський-Корсаков, «Політ джмеля» в джазовому виконанні, дуже гарно, ніякої тобі наруги над класикою, просто в старі міхи влили нове вино; звичайно, когось із наших традиціоністів це може шокувати, але ж їхніх предків ще більше шокували Рахманінов і Скрябін, а тепер вони ж зарахували їх до лику святих, і правильно зробили, однак через яке невизнання ці генії ішли до слави!

— Алло, — голос мосьє Жюрі був воркітливий, поважний, сповнений, як завжди, доброзичливості.

Степанов хотів було сказати йому по-своєму: «Чого ж ти від мене тікаєш, сука», — але вирішив цього не робити, не плюй у криницю, бо пригодиться води напиться.

Обережно поклавши трубку на важіль, він знову заходився гортати свою телефонну книжку; ніколи й ніде, а особливо на Заході, не можна робити ставки лише на одну можливість, тутешній світ побудований на множинності спроб, у чужий монастир зі своїм уставом не сунься, у прислів’ях не буває неправди, це катехізис людського розуму, перевірено досвідом тисячоліть.

Дональд Епштейн, Париж, кінопродюсер, друг Кармена, славний хлопець, воював проти Гітлера, його збили над Німеччиною, у концтаборі мали розстріляти, врятувало російське більшовицьке підпілля; чорт, чому ж я не подзвонив йому, все це пусте, що було мало часу, для хороших людей час треба знайти, а ти ще й досі гаєш тьму-тьмущу хвилин на суєту, на обов’язкові (а саме через це зовсім необов’язкові) дзвінки, зустрічі, ленчі, вечері.

— Алло, будь ласка, містера Епштейна.

— Містер Апштейн не живе тут більше, він переїхав на південь Франції.

— Будь ласка, дайте мені його новий телефон.

— Але містер Апштейн не залишив нам свого нового телефону, мосьє…

(«Апштейн», ясно. Я зовсім забув, що він просив саме так вимовляти його прізвище», — згадав Степанов.)

Професор Герберт Краузе. Стоп, цей може допомогти, він часто приїздить до Москви, я там орендую йому машину чи віддаю свою, а тут він мене виручить.

Степанов набрав номер і почув командний голос:

— Двадцять три двадцять шість!

(Професор писав до багатьох журналів та газет, тому ховався від марних дзвінків, називав лише номер свого телефону; ті, хто йому потрібен, знають цю хитрість.)

— Нуль сім нуль один, — відповів Степанов.

— Пробачте?

Степанов засміявся.

— Гутен морген, Карл Іванович!

— Але ж я не Карл Іванович, — здивувався професор, — я Герберт Васильович.

«Ні, все-таки німець завжди німець, — подумав Степанов, — я ж йому пояснив про «Карла Івановича», невже пам’ять почала зраджувати?»

— Я знаю, що ви Герберт Васильович, а от ви забули, як я розповідав вам про персонаж із Толстого, про доброго старого гувернера, «гутен морген, Карл Іванович»…

— А, Дмитро Юрійович, добрий день, мій дорогий! Звідки ви?! Я хотів був вам дзвонити, але більшовики відключили автоматичний зв’язок, розмову доводиться чекати майже добу!

— Нічого, підвищимо тариф на розмови і знову включимо автомат, — легко пообіцяв Степанов. — Я зараз недалеко від вас, у мене незвичайне прохання.

— Так, будь-ласка, мій до-р-рогий (звідки така «горлова здатність», встиг подумати Степанов, я зв’язки порвав би, якби мені довелося так вимовляти літеру «р»), яке ж у вас прохання?

— Спочатку скажіть: ви збираєтесь до Москви?

— Якщо дадуть візу, то неодмінно! Я вже замовив через моє туристичне бюро в Штутгарті номер у «Націоналі» на сімнадцяте березня.

«А зараз жовтень, — подумав Степанов, — ну й німці, ну й організатори свого часу, вчитися треба в них і вчитися!»

— Вам у Москві машина потрібна?

— Це було б ідеально.

— А мені дуже потрібна машина тут… Днів на три-чотири… Давайте домовимось: я вам даю свою машину в Росії, а ви мені наймаєте лайбу тут.

— Пробачте?! Що я вам тут повинен найняти? — голос у професора став на якусь мить переляканий.

— Лайба — це автомобіль… На жаргоні.

— Ах, он як! І що це за жаргон?

— Молодіжний, я сказав би.

— Ага, добре, дуже цікаво… Звичайно, я готовий вам допомогти… Залишіть мені свій телефон, я передзвоню через п’ятнадцять хвилин.

Він подзвонив через дванадцять хвилин, сказав, що треба піти на вокзал і в «авісі» взяти малолітражний «сітроєн», попросив прислати записочку, бажано німецькою мовою, що машину орендовано для спільної роботи над новим рукописом професора.

— Це для податкової служби, — пояснив він, — якщо я їм дам довідку, ніби ви працюєте разом зі мною, назвіть себе моїм редактором чи консультантом, як хочете, то з мене цих грошей не стягатимуть з податків по гонорару і, таким чином, ви не почуватимете себе боржником… Яка у вас тема поїздки?

— Граціо.

— Пробачте?!

— Мене цікавлять деякі обставини, пов’язані з загибеллю Леопольдо Граціо.

— А, цей мільйонер, експлуататор і спекулянт?! — професор засміявся. — Не зачіпайте нас дуже, Дмитре Юрійовичу, ми теж уразливі.

— Дуже не буду, Герберт Васильович, спасибі вам величезне. Що мені взяти з собою для «авісу»?

— А нічого. Права. Я продиктував клерку номер свого рахунку, він уже перевірив у банку, так що сідайте за кермо і їдьте.

Спустившись униз, Степанов віддав портьє ключ, той метушливо простяг йому аркушик паперу.

— У вас весь час було зайнято, вам кілька разів дзвонила дама з аеропорту…

Степанов прочитав: «Я полетіла на Сіцілію в справі нашого спільного друга. Повернуся, точніше, повинна повернутися завтра вдень. Марі».

«Ми з нею їдемо по одній дорозі, — подумав Степанов, розплачуючись за готель, — жаль, що вона до мене на заїхала. А може, це й на краще».

Він помітив у кутку холу молодого чоловіка, що аж надто зосереджено читав газету, але судячи з того, як його ліва нога відбивала такт, було зрозуміло, що новини його не дуже хвилюють, мабуть, недавно працює в таємній поліції, тільки-но почав оволодівати високим мистецтвом зовнішнього спостереження…

62

22.10.83 (14 годин 47 хвилин)

Машин на дорозі було мало, вільні три ряди, швидкість обмежена до ста тридцяти кілометрів, більше ані-ні, тутешня поліцїя безпощадна, двадцять франків, і ніяких розмов; ховаються, як і наші, рідненькі, з радарчиком за крутим поворотом, без пояснень, гроші на бочку.

Степанов поспішав проїхати якнайбільше до четвертої години, потім дорога захрясне машинами, на щастя, закінчився туристський сезон, немає тисяч машин з причепами, катерами, байдарками, клітками з поні, немає забарливих голландців, шалених водіїв з Рима, жорстких французів, які їздять хвацько, але нічого не скажеш, строго по закону; вимогливих німців, які впираються мордою свого потужного «мерседеса» в аад твоєї машинки, спробуй не дати йому дороги — промчить мимо на двохсоткілометровій швидкості, і сліду нема…

Степанов і в дорозі не припиняв роботи, умудрився працювати і на автомагістралях: кермом управляти легко, друга рука вільна, тримай собі диктофончик і наговорюй сюжети, замітки, заготовки розділів до наступної книжки.

Він. знав, що до Цюріха автострада нова, прекрасна, можна працювати з насолодою; потім дорога увіллється в місто, через кожні сто метрів покажчики, які допомагають водієві не збитися з дороги, але тут уже не подиктуєш, хоч пішохід дисциплінований, бабусі не біжать під колеса, червоне світло — закон, порушити його просто неможливо, бо це викличе таке здивування у перехожих, що людина готова крізь землю провалитись (мабуть, подумав Степанов, найвища повага до закону досягається тоді, коли людей дивує вчинок, що суперечить прийнятим у суспільстві правилам, а подив передбачає відторгнення чужака від суспільства).

Берн проїжджати не довелося, дорога легко обгинає маленьку столицю мальовничої країни., а звідти він уже погнав до Сен-Готарда, промахнув довжелезний тунель і опинився в італійській частині країни; передачі по радіо йдуть італійською, змонтовані по-іншому, ніж у цюріхсько-німецькому регіоні і лозанно-французькому: музика, без упину музика, яка переривається захопленими коментарями дикторів — чи то реклама прального порошку, чи повідомлення про воєнні сутички в Сальвадорі, чи інформація про новий роман секс-бомби Бріжіт Бардо.

Степанов знову ввімкнув диктофон, почав повільно наговорювати план наступної роботи.

В Аскону він приїхав, коли смеркалося, збився спочатку з дороги, поїхав у Лугано, подивувався, як це місто різниться від інших швейцарських міст, немов шматочок Італії перенесли сюди; навіть регулювальники на площах картинні, наче опереточні статисти чи відставні політики, яких гризе потайна пристрасть — хоч чим-небудь, аби керувати.

Тут було набагато тепліше, ніж у Лозанні, не кажучи вже про Цюріх і Берн; пахло морем, хоч його не було, але мертво-чахла сталева гладінь озера; височіла Монте-Веріта, гора правди, де на початку століття оформився як рух європейський авангард; родоначальниками його були російські художники; переморгувалися вогники на набережній; все ще лунала музика; у тратторіях та піццеріях було повнісінько людей, але мова переважно німецька, італійської майже не чути.

Степанов лишив машину неподалік від набережної, спустився у піццерію, замовив спагетті по-неаполітанськи, з підливкою із шампіньйонів, з сиром і помідорами, поклав на стойку бару монету і попросив дозволу подзвонити: вусатий хазяїн у накрохмаленому фартусі підсунув телефон, поцікавився, яке вино питиме гість, Степанов відповів, що не питиме вина, воду; попросив довідкову книгу, легко знайшов телефон Софі Сфорца-Руїджі, набрав номер, почув співучий італійський голос, відрекомендувався і попросив призначити зустріч.

— Але я погано розмовляю англійською, — відповіла синьйора Сфорца-Руїджі. — І потім, про що ви хочете з нами розмовляти?

— У мене є пропозиція для вашого чоловіка…

— Сценарій?!

— Так.

— Але він уже не працює, він хворий…

— Тоді, може, сеньйор Руїджі порадить, з ким мені варто переговорити. Джульєтта сказала, що він дасть дуже розумну рекомендацію.

— Але Джульєтта не дзвонила нам…

— Добре, я спробую ще раз поговорити з нею.

Він познайомився з Джульєттою, чарівною актрисою, в Мадріді на телебаченні; вони вдвох вели передачу, подібну до тієї, яка називається в нас «Доброго ранку»; потім часто дзвонили одне одному; в голосі Софі Сфорца бринів страх; Степанов зрозумів, що без рекомендації його не приймуть, а йому необхідно побачити цих людей, він просто не має права їх не побачити.

… Джульєтта, на щастя, була вдома, в Римі, обіцяла відразу подзвонити Сфорца.

… За годину Степанов зупинив машину біля невеличкого особняка в горах, над озером; цокотіли цикади; він спершу навіть не повірив вухам своїм, усе-таки жовтень; якась дивна пташина співала в ліанах; господи, як усе схоже на Абхазію, подумав він, тільки тут немає доброго Алябрика, веселого й галасливого бармена з пансіонату «Апсни».

Він подзвонив у двері; в передпокої спалахнуло світло; хтось припав до вічка; холодно клацнув замок; другий; на порозі стояв високий, ще молодий чоловік у білому костюмі.

— Проходьте, — сказав він чудовою англійською, — ми чекаємо на вас.

У великому холі було похмуро, одна лише настільна лампа; двері на веранду відчинені; там сиділа жінка, як дві краплини води схожа на покійну Франческу, тільки сива, хоч обличчя молоде. В її довгих, дуже тонких пальцях був затиснутий довгий мундштук, сигарета теж довга, яскраво-жовтого кольору; пальці ледь тремтіли, хоч вона старанно намагалася це тремтіння приховати.

— Сідайте, синьйор Степанофф, ми згодні послухати сюжет вашого сценарію, — сказала вона. — Мій чоловік пообіцяв Джульєтті проконсультувати вас. Ви справді з Росії?

— Так.

— І збираєтесь туди повернутись?

— Безумовно, — Степанов усміхнувся.

— Але ж там зараз неможливо жити, такий терор.

Степанов знову посміхнувся.

— Нічого, переживемо, тут теж не без терору, однак ви не збираєтесь виїжджати…

— Хочете випити? — спитав Руїджі.

— Ні, дякую, хіба що склянку води.

— З газом?

— Та якої завгодно, аби холодна була…

Руїджі приніс води, сів біля дружини, зітхнув з хрипом, прокашлявся.

— Давайте ваш сюжет, я весь — увага.

— Скільки часу ви мені відпускаєте?

— Все залежить від того, якою мені здасться історія.

— Здасться, — впевнено сказав Степанов, відчуваючи напруженість Софі і її чоловіка. — Вам здасться… Мова йде про політичний злочин… У якомусь місті в президентському апартаменті[26] готелю знайшли труп мільйонера…

— Це вимисел чи факт? — спитав Руїджі.

— А вам як хотілося б?

— Мені хотілося б вимисел, — відповів той.

— Добре, — погодився Степанов, — тоді я не називатиму вбитого Леопольдо Граціо, а назву його просто Леопольдо.

— Не сходиться, дуже близько, і потім Граціо, як мені відомо, не вбили, він покінчив життя самогубством, бо йому загрожувало банкротство.

— Тоді назвемо покійного Джоном, перенесемо дію в Штати.

— Це хороша пропозиція, — озвалася Софі Сфорца; О люб’язна усмішка була вимучена, тонкі пальці все ще дрібно тремтіли.

— Так от, Джона, бізнесмена й політика, знайшли мертвим у його номері; службовці готелю, між іншим, ще не під присягою, заявили, що ніхто з сторонніх до нього не входив; на пістолеті, знайденому вранці поліцією, не було відбитків пальців; почалося слідство; але всіх тих, хто міг дати свідчення в зв’язку з обставинами, які передували загибелі мільйонера, зайнятого в сфері енергетичного, аж ніяк не воєнного бізнесу, усунено; всі, хто намагається продовжити розслідування на свій страх і риск, відчувають на своїй спині очі, холодні нерухомі очі людей, котрих найняли ті, хто не може дозволити відкритися правді. Та коли все-таки правда випливе, а для цього треба не так уже й багато, показання двох свідків, того спрута, який замишляє і втілює в життя злочини, можуть розчавити. Як сюжет?

— По-моєму, цікаво, — сказав Руїджі. — Але це не для мене, синьйор Степанофф, це для Даміані, «Зізнання прокурора» і таке інше, тим паче, я вже не працюю в кінематографі, я тепер на пенсії.

— Вистачає на прожиття? — усміхнувся Степанов, очима спитавши у жінки дозволу закурити.

— Так, цілком вистачає, я був добре застрахований.

— І ви не рветесь назад у мистецтво?

— Це моя турбота, а не ваша, синьйор Степанофф.

— Отже, ви впевнені, що боротьба з Доном Валлоне неможлива?

Руїджі обернувся до дружини, всміхнувся.

— Я ж казав тобі, дорога… Все мало кінчитися саме цим іменем.

Софі Сфорца зім’яла довгу сигарету у великій черепашці, фіолетово-чорній, не середземноморській, напевне, з карібського регіону.

— Синьйор Степанофф, — сказала вона своїм співучим глибоким голосом, — ми готові обговорювати з вами вашу ідею, вона справді цікава, і, якби Руїджі був здоровий, я порадила б йому попрацювати з вами, та ви згадали ім’я Дона Валлоне… Я чула про нього, але що саме, зовсім не пам’ятаю… Чи не розповіли б ви про нього детальніше?

Степанов усе зрозумів; страх; вони нічого не скажуть; тільки згаяв час; спочатку їх налякали, а потім купили; дуже просто.

— Імена замінити? — спитав він з усмішкою. — Чи все-таки вашу сестру можна називати її справжнім іменем — Франческа? А того, хто фінансував її фільм, — Доном Валлоне?

— Можете не замінювати імена псевдонімами, — відповів Руїджі. — А коли говоритимете про Франческу, не забувайте, що перед вами її сестра.

Степанов відчув, як кров прилила до обличчя, він не вважав за потрібне стримувати себе.

— Яка, природна річ, не може не хотіти того, щоб винних у загибелі її сестри суворо покарали… Звичайно, і ви, її колега по мистецтву, хочете цього ж, ви не можете бути байдужим до трагедії художника, талановитої молодої жінки, яка так загадково в розквіті сил пішла з життя…

— Яке ви маєте право так розмовляти? — сухо спитав Руїджі. — Хто дозволив вам так розмовляти?

— Як? — спитав Степанов. — Я образив вас? Згоден написати все, що я сказав. Слово, зафіксоване на папері, — документ, і, коли ви знайдете те, що підходить під категорію образи, притягніть мене до суду, я ладен дати свідчення… навіть після автокатастрофи… Якщо оклигаю, приїду, це я вам обіцяю… Звичайно, якщо уколошкають, тут уже не моя вина, замовкну…

Софі Сфорца зблідла, навіть у сутінках було помітно, як її щоки стали сірі, ніби' цементні; вона легко підвелася, змусила себе посміхнутися.

— Дуже приємно, що ви знайшли час провідати нас, синьйор Степанофф, по-моєму, ваш сюжет може принести славу; якщо вдасться написати його так, як ви задумали, ми з Руїджі молитимемо бога, щоб вам пощастило. — Вона обернулася до чоловіка: — Хіба не так, любий? Вибачте, але я мушу йти, мене мучить мігрень…

Степанов кивнув, побажав доброї ночі, пішов до дверей; замки були особливі, наче в тюрмі, двері оббиті залізом, ланцюжок з нержавіючої сталі.

Руїджї відімкнув замок, кашлянув, награно знизав плечима.

— Ми, люди Заходу, звикли до діла з першого слова, синьйор Степанофф, ми не візантійці, а римляни, через те найбільше цінимо, коли людина зразу ж бере бика за роги, а не ховає головне за декорацію, чи то міфічний сценарій, чи роман, а чи репортаж для комуністичної газети.

— Якби ви не зрозуміли головного, синьйор Руїджі, — відповів Степанов, — навряд чи ваша дружина так раптово занедужала б. Та й потім, мабуть, безтактно ставити запитання: коли й хто так зміг вас залякати, що ви простили загибель Франчески?.. Я готовий продовжити нашу розмову на вулиці, якщо ви боїтеся вести її в домі, де можуть бути вмонтовані чужі вуха.

— Обережніше руліть нашими дорогами, — відповів Руїджі з дивною усмішкою, — вони дуже вузькі, а наші водії — лихачі. Бажаю вам доброї ночі і щасливої творчості…

«Ну й що? — подумав Степанов. — Ну й нехай цей Дон Валлоне дізнається про те, що я йду по сліду. Це навіть добре. Тільки треба встигнути надиктувати й відправити додому інформацію, яку вже зібрав. Правда складається з зерняток знання, пошук істини — подолання сходинок, а не всіх сходів зразу, з наскоку; такого не буває, навіть слово для цього спеціальне вигадали — волюнтаризм… Мабуть, я почав не з того кінця… Мені треба знайти список тих, хто брав участь у зйомках останнього фільму Руїджі, на яких загинула Франческа Сфорца… Часом освітлювач скаже більше, ніж режисер, котрий після смерті Франчески поселився на розкішній віллі в найаристократичнішому районі Швейцарії… Пенсія… Яка пенсія у режисера? Розкажіть Хабібуліну… Хто це мені сказав? Ага, товстуха барменша в Шереметьеві, господи, коли ж це було?! Чому вдома час так різниться від того відчуття хвилин, коли літак приземлюється на чужині? З погляду логіки це нез’ясовно, але правда! Все дійсне розумне, все розумне дійсне, оце так Гегель! А от як цю філософську концепцію, прикладаючи до різноманітності відчуття часу, обчислити на ЕОМ? Ага, — спохватився Степанов, — зараз треба подзвонити у Гамбург, чорт з ним, що пізно, вибачусь перед Максом, але тільки він один може допомогти… Потрібен список усіх, хто бачив Франческу в останні дні, по-перше, і ще неодмінно треба дізнатися, хто продав цю віллу Софі й Руїджі».

Об одинадцятій двадцять він закінчив розмову з Гамбургом, записав усі адреси й телефони в свою пошарпану книжку, подивився в довіднику, де міститься італійське консульство в Лугано, знайшов телефон свого римського видавця. «Подзвоню вранці, попрошу надіслати телекс у місцеве консульство, триденну візу для туристів італійці дають зразу ж, на місці, без запиту в їхнє міністерство закордонних справ. Вийшов на набережну; тераси, де ввечері стояли сотні столиків, винесених з барів і «ристоранте», спорожніли, гасили світло, щоденне свято закінчилось; в піццерії «Дон Карло» біля стойки товпились кілька сміттярів; Степанов попросив налити подвійне віскі без води й льоду, випив, відчув запах димку, самогонки хильнути б, яку Зубаниха колись гнала на Плещеєвому озері; осінні світанки там важкі, бугай кричить тривожно, далечінь видно як на сислеївській картині, мов крізь цигарковий папір, туман шаруватий, зримий, близький, барвами схожий на церковні пахощі, що клубочаться в храмах, господи, як додому хочеться, сили немає!

— Ще віскі, — сказав Степанов і повторив прекрасне італійське «прего» — «будь ласка»; істинно вимоглива ввічливість; коли ми вже почнемо по телебаченню давати уроки етики? Петро колись почав це, а потім не до того було, та й Петра звели зі світу, а зараз саме час, адже так лаємось, стидовисько та й годі, відсутність зовнішньої культури не завжди компенсує культура внутрішня, звісно…

— Подвійне? — спитав бармен, з інтересом розглядаючи Степанова.

— Тільки так.

— Синьйор — американець?

— Росіянин.

Бармен присвиснув.

— О-ля-ля, ви перший росіянин, якого я бачу в житті! Мій батько був у вас у полоні, казав, що в Росії живуть дуже хороші люди, давали докурювати сигарети, не били і вгощали своїм хлібом чорного кольору…

— Бувало, — погодився Степанов. — За здоров’я вашого батька…

— За пам’ять батька, — виправив його бармен. — Він помер.

— У нас у Росії кажуть: хай земля йому буде пером.

— Я не дуже добре знаю англійську… Що означає «пером»?

— Ну, щоб йому було м’яко лежати…

— Дякую, синьйор, тепер я зрозумів… Ви тут у справах?

— Так.

— А хто ви за фахом?

— Літератор.

— Пишете статті в газети?

— Це теж… Ви тут давно?

— Сім років… Швейцарія — стійка країна, валюта стабільна, бізнес іде добре, особливо влітку, тьма-тьмуща туристів, піцца — саме їхня їжа, дешева і голод угамовує…

— Ваша піццерія, мабуть, дорого коштувала?

— Так, я загнав у неї всі свої заощадження… Раніше тут був бар, поганенький бізнес, на каві грошей не заробиш, люди хочуть дешево попоїсти, і щоб з національним колоритом…

— А чому колишній хазяїн продав бар?

— Старий… Німець… Він був одинокий, нацист… Знаєте, що таке «опель», який називається «Аскона»?

— Не знаю.

— Це подяка місту за те, що під час війни Гітлер відправляв сюди на лікування своїх поранених льотчиків: ніяких бомбардувань, їжі вистачало, дівки безплатні… Ні, зараз вони знають ринок, я кажу про війну… А старий був самотній, працювати треба від рання до смеркання, офіціанти вимагають великої плати з обороту, а ми всією родиною працюємо.

— Хто оформив вам купчу? Адвокат?

— Це в нього був адвокат, у синьйора Лоренца, я просто взяв і приніс гроші. Коли є готові гроші, адвокат не дуже-то й потрібен.

— Де ви уклали купчу?

— В префектурі, двадцять хвилин їзди, з цим у швейцарців легко, це тільки в Італії мордують паперами та шахрують на кожному кроці, такі вже ми люди…

Степанов усміхнувся:

— Це непатріотично — ганити свій народ…

— Чому? Навпаки. Непатріотично закривати очі на погане, дітям буде страшно жити, люди повинні говорити про свої вади відверто…

… О дев’ятій ранку Степанов був у префектурі.

О дев’ятій двадцять він одержав нову адресу колишнього власника вілли «Франческа» синьйора Жовенті.

О десятій сорок синьйор Жовенті провів Степанова до дверей своєї квартири на віа Комунале і побажав йому щасливої подорожі.

Свою віллу, яка раніше називалась «Наталі», він продав адвокатові римської кінопродукції «Чезафільм» синьйорові Ферручі.

Степанов сів у машину і погортав свої записи; все збігалося; саме адвокат Ферручі захищав Дона Валлоне, коли того викликали до суду в справі про Франческу Сфорца.

63

Ланцюг (ілюстрація № 5). 22.10.83

… Про політ Марі Кровс на Сіцілію, в Сіракузи, до Стефана Річардса, професора історії Гарвардського університету, який оселився після виходу на пенсію в Італії, ЦРУ дізналося через сім хвилин після того, як вона поклала телефонну трубку, домовившись з американцем про час і місце зустрічі.

… Через годину в філіал ЦРУ, що обслуговував шостий флот США у Середземному морі і базувався в Палермо і Катанії «під дахом» страхової компанії «Іншуренс інтернешнл», пішла шифровка, в якій службі було наказано організувати запис розмови професора Річардса і Марі Кровс.

… Тому в невеличкому залі піццерії «Лас Вегас», де Річардс призначив Марі побачення, коли вона приїхала туди, вже побували три техніки ЦРУ з портативними апаратами, які записали всю їхню розмову.

… Розшифрований запис розмови відіслали в Ленглі негайно.

«Кровс. Професоре, я вдячна за те, що ви так люб’язно припинили роботу над своєю книгою й знайшли для мене час.

Річардс. Це гріх — не відгукнутися на прохання такої чарівної дами. Кажіть, що там у вас, я постараюсь відповісти на запитання.

Кровс. Ви займалися мафією…

Річардс. Я займаюся нею, так точніше.

Кровс. Пробачте… Ви займаєтесь мафією… А мене цікавить усе, пов’язане із справою Граціо, із загибеллю його дружини, з пошуком Шора, який, правда, більше вже нічого не може шукати, і з загадковим убивством Вітторіо, колишнього охоронця Граціо…

Річардс. Ви хочете писати про це?

Кровс. Так.

Річардс. Скільки вам років?

Кровс. Двадцять дев’ять.

Річардс. Набридло життя?

Кровс. Навпаки. Я його дуже люблю, тому й хочу виступити в пресі.

Річардс. Це патетика. Вас знищать, якщо ви зараз зачепите больові точки синдикату, міс Кровс. Після того, як станеться щось, а воно, очевидно, мусить статися, публікуйте, але не раніше.

Кровс. Ви ж не боїтеся публікувати свої статті про синдикат?

Річардс. Ще й як боюсь, міс Кровс… Ще й як… До того ж я пишу історію, а не сьогоднішній день… Історикові взагалі небезпечно потикатися в сьогоднішній день, це як жорна, сліпі й спрямовані, перемелють — борошна не залишиться… Потім, я старий, я вже віджив, мій страх особливий, я боюсь не за тіло, а за те, що лишилося нереалізованим у голові, ось чого я боюсь. Що питимете?

Кровс. Будь ласка, не сердьтесь, але я завжди плачу за себе сама, я замовлю води.

Річардс. А я вип’ю пива… Добре, ми з вами обговорили ситуацію. Тепер до діла… Ви чули про Маттеї?

Кровс. Звичайно… І знаю про Дона Валлоне, і здогадуюсь про його роль у загибелі Маттеї, про тих нафтових королів Далласа, яким він допомагав…

Річардс. Міс Кровс, я американець, отже, я патріот своєї країни. Я згоден обговорювати таємниці нафтового бізнесу Далласа в зв’язку з загибеллю Енріке Маттеї, але тільки на підставі документів… У мене їх немає. Через те я говоритиму лише про факти… Ви маєте рацію, у Дона Валлоне є свій інтерес в Америці, так, справді, його бізнес у Штатах захищає адвокатська контора Уолл-стріту, але це не доказ… Я згадав ім’я Маттеї асоціативно, міс Кровс… Маттеї був особистістю, як і Граціо… Синдикат не влаштовують особистості, здатні приймати самостійні рішення, без консультації з главою сім’ї, босом усіх босів… До речі, тут не можна не зважати і на чисто італійський аспект питання… Я припускаю, що на перших порах мафія допомагала Граціо… Але, набувши сили, ставши Доном Граціо, він зрозумів: усі ці «боси всіх босів» — тільки гирі на його ногах… Цього йому не простили, але й не могли не рахуватися з ним… Ваша правда, особистість охоронця Вітторіо цікава, він, між нами кажучи, був садівником Дона Валлоне, а його племінниця, до речі, в неї інше прізвище, допомагає куховарці Валлоне на його віллі в Ніцці… З Сіцілії він перевіз її до Франції, тут він тільки відпочиває, працює в Ніцці. Чи припускаю я вбивство Граціо? Так, цілком. Граціо піднявся проти американського фінансового капіталу в Гаривасі, він повівся безрозсудно, мабуть, відмовився від компромісу. Щоб зрозуміти, чи його вбили і хто, треба знати, що йому пропонували люди Дігона і Моргана на останньому раунді переговорів. Без цієї інформації ви сліпі, міс Кровс… Так, я теж схильний вважати, що Анжеліка фон Варецькі й доглядач її вілли були усунені мафією, роботу виконано незграбно, дуже поспішали, отже, у синдикату немає часу на ретельно сплановану комбінацію… Чому? Не знаю… Хочете прокричати зайвий раз про те, що мафія — синдикат убивць? Кого це здивує? Важливо знайти пружини дійства, розіграного ними в Торремолінос і тут, у Палермо… Звичайно, усувають свідків… Але навіщо їм потрібний був замах на Шора? Що це дає? Прийде інший інспектор, і він досліджуватиме ті самі дані, які мав Шор… Я не бачу тут логіки.

Кровс. Після усунення Шора справу Граціо передано не його колегам, а секретній поліції, містер Річардс…

Річардс. Ого! Чому я не знаю про це?

Кровс. Тому що я привезла цю інформацію з Прес-центру, вона надійшла туди за півгодини до мого вильоту…

Річардс. Це цікавий факт…

Кровс. Ви можете назвати ім’я племінниці вбитого Вітторіо?

Річардс. Її звуть Анна Гуїраджі… Але вона з вами не розмовлятиме… Або скаже те, що їй накажуть сказати… У клані Валлоне — жорстока дисципліна, все побудовано на приматі жаху перед стратою за слово, зронене навіть випадково… Жодного звуку без санкції старшого, жодного слова з чужими, знати лише те, що тобі належить… Ні, ні, ви взялися не з того кінця… Я назву вам прізвище фрау Дорн… Вона, мені здається, не зв’язана з синдикатом… Ви не пробували зустрічатися з нею? Тільки в неї є відомості про останні переговори Граціо з американськими банковими групами, яким він наступив у Гаривасі ногою на мозоль…

Кровс. Невже Граціо був сильніший за Дігона? Моргана?

Річардс. Він був молодший за них… Сміливіший… Тверезіший. Потім не забувайте, Граціо — виразник «західноєвропейської тенденції» у бізнесі. Це нова якість місцевої економіки, що дуже тривожить деяких фінансистів у Штатах, особливо після того, як підписано «проект віку», так справедливо називають газопровід Тюмень — Західна Європа. Можу вам сказати, але не для публікації, — Граціо через треті фірми багато в чому сприяв реалізації цього проекту, поставленого на грань зриву через жорстоку політику адміністрації Білого дому… Мабуть, Гаривас переповнив чашу терпіння стариків з Уолл-стріту…

Кровс. І виникли головорізи Валлоне?

Річардс. Доведіть, міс Кровс. У мене немає фактів, я історик, а не журналіст… Доведіть…»

Через п’ять годин після того, як розмову вивчили в Ленглі, у сіцілійський філіал ЦРУ надіслали шифротелеграму, де була вказівка негайно підготувати «матеріали» про останні переговори Граціо — Дігона — Труссена в «необхідному для успішного продовження операції «Корида» ключі». Пропонувалося також старанно продумати, яким чином передати ці «матеріали» Кровс або Степанову. Строк виконання цього завдання був до смішного короткий — двадцять чотири години.

Шеф філіалу ЦРУ при шостому флоті США відповів у Ленглі, що не бачить можливості виконати завдання керівництва в такі стислі строки, не завдавши шкоди успіхові діла.

Відповіді на його панічну телеграму не надійшло, бо Майкл Велш доручив провести комбінацію Джону Хофу як наймобільнішому офіцерові ЦРУ в Західній Європі з досить сильною агентурою не тільки в Центральній Європі, а й у Сіцілії.

64

23.10.83 (9 годин 31 хвилина)

Шор опритомнів, немов хтось злісно штовхнув його кулаком у плече; в голові паморочилось, але думка була ясна. Він розплющив очі і вмить замружився від страху, побачивши схилені над ним обличчя; очі людей були насторожені; шкіра здавалася пергаментною, вся в зморшках, як у вампірів; халати були такі накрохмалені й жорсткі, що Шор одразу згадав день, коли його, ще хлопчика, везли на каталці коридором клініки після видалення мигдалин. Горло рвав біль, і плями крові страшно розповзалися на таких же накрохмалених жорстких халатах сестер-жалібниць. А зараз були самі чоловіки; чого їм треба від мене, нехай схиляються над своїми жертвами в операційній, там потрібні мідні руки, а тут тебе оточують дивні цокаючі прилади, на яких раз у раз спалахують мертві біло-зелені лінії, повторюючи ритм роботи твого серця й легенів, тут повинні бути жінки, вони ж сама ніжність, ех, чому я не одружився, треба жити реальністю, а не тим, що створило юнацьке уявлення; щастя мусить бути простим, маленьким, теплим, близьким, а ти шукав прекрасну даму, як же всіх нас обманює література! Кому я потрібен тепер тут, у цій клініці, кому? Цих гаспидів-лікарів я цікавлю лише як експонат, зі мною було щось страшне, я навіть боюся згадувати, але й досі відчуваю теплий запах бензину й крик жаху, коли автомобіль гнався за мною, а я тікав від нього, петляючи, як заєць, по безлюдній вулиці; я пригадую номер, він укарбувався в мою пам’ять, я весь час — і в маренні — пам’ятав його, тому мене повинні добити, не мають права лишити тепер живим, сказав собі Шор, бо номер — це ланка в ланцюгу… Я мушу прикинутися мертвим… Але не можна було прикидатися мертвим, тому що працюють апарати, на яких біло-зелені лінії, а вони не дозволять збрехати, вони ж не люди…

Він заплющив очі, затаївся, мріючи про те, аби лікарі скоріш пішли, а потім злякався, що як тільки за ними тихо зачиняться двері, сюди прослизне хтось безликий, витягне з кишені шприц, увіткне голку йому в руку — і він помре, вони ж повинні доробити те, що не вийшло; ні, я не маю права мовчати, подумав Шор, цього ні в якому разі не можна робити…

— Що зі мною було? Я впав потилицею? — прошепотів він, здивовано вслухаючись у звук свого хрипкого, кволого голосу. — Який сьогодні день?

Один з лікарів схилився над ним ще нижче; Шор побачив зуби — прокурені, дуже довгі; очі були холодні, хоч чоловік силкувався зобразити усмішку; вона здалася ІПору гримасою ненависті.

— Усе добре, — сказав лікар. — Ви перемогли смерть… Тепер небезпека позаду…

— Я зможу ходити?

— Зможете.

— Я дуже боюся самотності, — сказав Шор. — Чи не можна, щоб тут поселилась сиділка? Я заплачу… Це за мій рахунок…

— Біля вас завжди сиділка, — лікар знову розтяг рота.

Невже це усмішка, подумав Шор, а може, в нього природжений дефект обличчя, буває після інфекції, перенесеної в дитинстві, не спрацьовують м’язи, криворотість, так, здається, називають це спеціалісти чи не спеціалісти, один чорт, у мене в голові паморочиться, коли б знову не провалитися в темряву; ти не маєш права втрачати свідомість, тоді вже напевне загинеш, що робити, га? Боже всемилостивий, спаси й заступи, я ж самотній, зовсім самотній, і нікому не можна вірити, кругом вороги, я приречений…

Лікар обернувся до своїх колег; він провів біля Шора три безсонні ночі, сотворив чудо, очі його випромінювали щастя, ніякої криворотості не було, обличчя сповнене благородства, правда, стомлене й брезкле, каміння в нирках.

— Слава богу, — прошепотів лікар, — тепер йому потрібен спокій, вітаю вас, колеги, ви зробили неможливе…

Лікарі навшпиньки рушили до виходу. Шор відчув задуху, бо не знав, як повестися. Можна закричати, щоб сюди негайно приїхав Матен, нехай, зрештою, поряд з ним чергує Папіньйон, невже вони не розуміють, що йому не дозволять жити ті, хто гнався за ним темною вулицею, як за зайцем, аби збити на повному ходу, розчавити, перетворити в тепле місиво… Ні, сказав він собі, треба мовчати, нехай вони підуть, я чекатиму, цей криворотий пришле сестру, вони так завжди роблять, ну, згадай же, скільки разів ти сидів у коридорі лікарні, коли тобі треба було допитати людину, і благав лікарів дозволити ввійти в палату до того, хто тебе цікавив, чи то була жертва, чи злочинець, Матен напевне вже сидить за стіною, і Папіньйон біля нього, але вони підуть, їм скажуть, що потрібен спокій, а в тебе нікого немає, кого можна покликати, хто приготував би тобі кислий морс і напоїв з чашки, підклавши руку під потилицю, розколоту надвоє тяжким невгамовним болем, ех, чому ми починаємо думати про самотність тоді, коли залишаємось зовсім самотніми, віч-на-віч зі смертю?! Якби я міг знайти Еріха, все було б інакше, немає нічого прекраснішого за дружбу братів, особливо, коли батько й мати живуть окремо, хто, як не брат, найближча тобі людина на землі, хто, як не він, сидітиме біля тебе вдень і вночі, не стулить очей і підкладе долоню під потилицю, а ще краще під шию, як добре, коли рідна людина держить тебе за шию і не дає пролитися краплям на груди, це так неохайно, коли їжа забруднює білизну, хочеться зразу прийняти ванну, а як ти дійдеш туди, коли руки й ноги не слухаються тебе, в гіпсі, величезні й нерухомі… Чекати… Треба чекати і ні в якому разі не дозволити собі заснути, мені не можна спати, я мушу діждатися Матена чи Папіньйона, вони зроблять усе, щоб урятувати мене… Аби тільки цей криворотий лікар не оголосив журналістам, що я опритомнів… Ах, навіщо я з ним говорив?! Але ж я сказав, що впав потилицею! Хто цьому повірить, справжня хитрість має бути нехитрою, я дуже боязно брехав їм, це зрозуміє будь-хто, а тим паче ті, кому я заважав. Треба було мовчати, щоб вони вирішили, ніби в мене відбило пам’ять і мову, чому я не подумав про це, чому?!

65

23.10.83 (16 годин 50 хвилин)

Тільки з п’ятою людиною з «римського списку» Степанову вдалося поговорити, решта мовчала.

— Ой, та все це нісенітниця! — асистент оператора Роберто досадливо поморщився. — Її просто вбили. Це я кажу вам і не скажу нікому іншому, розумієте?

— Боїтеся помсти?

— Що значить помста?! Приріжуть! Помста передбачає оголошення війни, відкритість, рукавичку! А наші цього не визнають, наймуть алкоголіка чи наркомана, гроші в зуби, стилет в руки, і все! Знаєте, чому я наважився сказати вам те, що мені відомо?

— Совість мучить…

— Та годі вам! Тепер не дев’ятнадцяте століття. Я ж виховувався на фільмах «Броненосець «Потьомкін» і «Райдуга», а мого батька розстріляли нацисти в Північній Італії… Ось яка штука, розумієте, — трохи зніяковівши, вів далі Роберто. — І ще я дуже любив Франческу… Ні, я розумів, що в мене немає шансів, а до Петрарки з його лірикою я ставлюсь поблажливо, у нашу епоху шлюбні оголошення друкують у газетах, називають довжину ніг і об’єм грудей до відома майбутнього супутника життя й батька твоїх дітей… Я любив Франческу і як генія, і як просту римську дівчину, адже вона з низів, як і я, тільки я нічого не досяг, зате живу, а вона піднялася, і тому її більше немає. Словом, я скажу вам про те, що знав, і те, що відчуваю й досі… Думаю, найважливіше сказати вам міг би її адвокат Мар’яні, якщо тільки його не перекупили, знаєте, як у нас уміють перекуповувати? О, з потрухами! Ви читали сценарій того фільму, що крутив Руїджі?

— Ні.

— Можете ознайомитися з ним, він має бути в бібліотеці гільдії кінопрацівників… Досить цікавий фільм про жінку, яка сама робить своє життя: починала стенографісткою, пройшла через постіль своїх босів, одержала від них якісь там гроші, вступила в університет на юридичний факультет і взяла тему для дисертації про захист у суді тих, кого називають проститутками… Взагалі, я вважаю проститутками не тих, хто цим заробляє собі на життя… Наші матрони, які мають чоловіка, сплять з другом свого чоловіка та ще й купують собі хлопчика, — оце справжні проститутки… За сценарієм у героїні Франчески почався роман з хлопцем теж із низів, вона довірилася йому, розповіла про себе все, але він не зміг простити їй колишніх зв’язків; вона зовсім пустилася берега, знаєте, отаке очищення через повне падіння. Буває у жінок… Ну от… Матеріал був цікавий, по-справжньому цікавий. Чезаре розповів сюжет фільму газетярам, рекламу треба робити заздалегідь. Франческу люблять… Любили, ви ж знаєте… Наробили галасу… І тоді з’явився Дон Валлоне… Він хазяїн в кіно, він утримує і наш «Чезафільм», не прямо, звісно, там сам чорт не розбере, які в них зв’язки й стосунки… Словом, Франчесці запропонували величезні гроші за те, щоб вона знялася в сцені, коли з нею спить боксер, сексуальний маніяк, але без фокусів, відкрито, як у кіно кажуть, на вершковому маслі… У серйозний фільм Дон Валлоне вирішив вставити порночастину, уявляєте, скільки людей повалить на таку картину! Не прищава шлюха показує клас сексу, не якась там гультяйка, а наша красуня Франческа… Він усе правильно розрахував, цей Дон Валлоне… Ви його бачили?

— Ні.

— Викапаний пастор, такий уже скромний, такий вихований, такий тишко… Його мало розстріляти, Степанов, його треба публічно повісити, так, звичайно, негуманно, я розумію, тільки світ не має права дозволяти жити таким тварюкам, як він… Шофер Чезаре мені розповів, яким голосом Дон Валлоне назвав суму, котру вони можуть одержати, якщо ті кадри з Франческою ввійдуть до фільму… Він сказав, що це дасть, принаймні, тридцять мільйонів глядачів… Ну, а тепер лічіть самі, не знаю, якою валютою зручніше… Перші місяці, коли тільки фільм став бойовиком, ціна на квиток дорівнює десяти, а то й п’ятнадцяти доларам… Тридцять мільйонів помножити на десять доларів, ясно? Ну там процент за оренду кінотеатрів, страховка, гонорари, нічого собі, в найгіршому разі, сто мільйонів доларів чистими… Словом, Дон Валлоне запропонував Франчесці мільйон за сцену в ліжку… У нас тепер це діло звичне, та й Ватікан став простіше дивитися на таке, а то ж раніше не можна було показати голу жінку, все вистригали, охороняли моральність… А у Франчески був друг, ви, мабуть, чули?

— Ні. Про нього й про неї мовчать усі, з ким я зустрічався… Я питав і тут, у Римі, і в Швейцарії, але всі немов підписку дали не розголошувати таємниці…

— А що?! Вони дали таку підписку, повірте мені, дали, спробуй не дай… Ця сволота вміє брати підписки… Добром, погрозою, грошима… Куплять будинок — от тобі мають підписку…

— Кого ви маєте на увазі? — спитав Степанов. — Руїджі?

— Звичайно.

— Але він одружений з її сестрою…

— Її привчили до маріхуани… Все зробить заради однієї затяжки… Хоч зараз, мабуть, перейшла на героїн… Вона, як і Франческа, була дівчина з околиці… Сестра стала заробляти, а Софі нічого не цікавило, аби тільки покейфувати, купити машину, переселитися в район особняків… Якби за душею в неї була пристрасть, захоплення, тоді інша річ, а вона всього лише була сестрою генія…

— Ви почали розповідати про друга Франчески…

— Так, я збиваюся, коли згадую той жахливий день… Пальці холонуть… Як у старого… І всередині все тремтить… Її другом був Фредді Тібс, журналіст із Лондона… Він потім спився, не певен, чи ще живий… Ніхто не знає про те, що сталося того вечора на зйомці, тільки Руїджі знає, головний оператор Еусебіо і я, бо ми знімали цю сцену втрьох, усіх інших з павільйону випровадили, така була умова… Але вони щось їй дали в каву, якісь ліки, ні, ні, не Руїджі, він спочатку сам мало не збожеволів… Франческу запросили на вечерю перед зйомкою… Чезаре і якийсь його приятель, здається, адвокат…

— Ферручі? — уточнив Степанов.

— Не знаю. Я не знаю його імені, — роздратовано повторив Роберто. — Яке це має значення?

— Має. Дуже велике. Ви його бачили в обличчя?

— Бачив. Коли Чезаре і цей адвокат привезли Франческу на зйомку… Розумієте, вона не була п’яна, вона дуже серйозно ставилася до професії, але вона була сама не своя: очі горять, якось нервово сміється, рухи різкі…

— Стривайте… Ви можете впізнати того, другого, котрий був з Чезаре, якщо вам покажуть його фотографію?

— Зможу. Але не буду. Так, я мерзотник, боягуз, це правда… Та я не боротимусь, це марно.

— Я боротимусь, — сказав Степанов. — Я старий і потім іноземець, мені втрачати нічого, ви хоч для мене впізнайте, добре?

— Добре, — якось зламавшись, тихо відповів Роберто й подивився на гомінливу римську вулицю, що вела до вокзалу; вони сиділи біля вікна в маленькій траторії і пили каву чашку за чашкою; хазяїн був турок, варив за стамбульським рецептом, дуже смачно.

— Я починаю здогадуватись, що сталося, — мовив Степанов. — Чезаре був присутній на зйомці?

— Він увійшов, коли все почалося… Той тип, який мав лежати з нею під простирадлом, був справді сексуальний маніяк, а її вони напоїли зіллям чи ще чимось, це я вам кажу точно, інакше пояснити не можна… Руїджі закричав, мовляв, треба перервати роботу, а Чезаре шепнув щось оператору Еусебіо, і той продовжував крутити мотор, Руїджі знову крикнув «стоп», але Чезаре і йому сказав щось… Ні, я не знаю, що він їм сказав, бо мені він теж шепнув: «Синку, так треба, а тобі я кладу в кишеню двадцять п'ять тисяч доларів…» І поклав їх мені в кишеню… А я взяв… Ось так… Назавтра Франческа зажадала спалити той шматок плівки; вона приїхала в павільйон жовта, зовсім хвора, з величезними синцями під очима… На зйомці після всього вона заснула, і не думаю, щоб пам’ятала те, що було, я кажу, вони чимось її накачали, пообіцяли, ніби епізод буде в межах пристойності, не гірше, ніж у «Калігулі» чи «Еммануїлі»; а насправді зняли все від початку до кінця, а вона збиралася заміж за Фредді… Зрозуміли? «Неврівноваженість, артистична натура…» Нісенітниця мерзотників, які знають правду… Вони вважали, що її можна купити за мільйон, і помилилися в розрахунках…

— Вбили, боячись викриття, чи вона застрелилась?

— Застрелилась… Взагалі вони її застрелили напередодні, на зйомках або ще раніше, коли Дон Валлоне підраховував, який буде профіт з цією сценою… Їм було наплювати на неї, яке їм діло до людини, коли можна взяти сто мільйонів… Я ж узяв двадцять п’ять тисяч…

— Навіщо ж тоді вони влаштували катастрофу Руїджі, коли той їхав на процес?

— А тому, що Руїджі став немов божевільним після того, як вона застрелилась… Він побив Чезаре, він бив його в кабінеті, зламав йому носа… А той навіть не викликав поліцію; Руїджі зв’язали наші освітлювачі та пожежники… Його перекупили в госпіталі… Два місяці він був при смерті, не міг говорити, думали, його назавжди паралізовано… Отак, Степанов… А ви кажете, сюжет про те, як шльопнули мільйонера… Та біс з ними, з тими мільйонерами… От сюжет, але хіба стане у вас серця написати й зняти його?.. У мене ні…

— Плівка ціла? — спитав Степанов. — 3 тими кадрами?

— Не знаю…

— Можете дізнатися?

— Навіщо?

— Щоб помститися…

— Я вже сказав, у це діло я не входжу, я лайно, немає мені прощення…

— Та вас ніхто й не запрошує в це діло… Допомогти самому собі, щоб не так сумно було доживати, невже не хочете?

— Ви дуже страшно сказали: доживати… Що ж, я дізнаюсь… А як можна помститись, маючи на руках ту плівку?

— Це моя справа, Роберто, ви ж не хочете лізти в бійку…

— Поїхали, — Роберто підвівся, поклав на стіл м’яту купюру, сказав офіціантові, що здачі не треба, і метушливо пішов до виходу.

Через годину він передав Степанову ролик.

— Це все, що лишилось… Там було п’ятсот метрів… Їх нема… А тут зрізки… Та якщо ви коли-небудь кому-небудь скажете, що я вам їх передав, мої діти проклянуть вас…

— Скільки їх?

— Троє. А останній народився через півроку після загибелі Франчески, тільки тому я зрадив її, узяв ті гроші Іуди…

66

24.10.83 (10 годин 44 хвилини)

Люсі Лоран до телефону не кликали; Степанов не міг зрозуміти, хто знімав трубку — мати, тітка чи служниця; відповідали сухо й однозначно, в голосі було неприховане роздратування:

— Мадемуазель Лоран зайнята, залиште свій номер; а якого питання; передзвоніть завтра, сьогодні я не зможу вас з’єднати.

Степанов боявся глянути на годинник; будь проклята секундна стрілка, подумав він; та ще й Марі не підходить до телефону; все-таки жінки створені з особливого матеріалу, справді, вони не мають ніякої причетності до наших ребер… Куди вона поїхала?! Якого біса її понесло на Сіцілію? Це ж чоловіча справа! їй зовсім не треба було лізти в це. Ти проектуєш її на дочку, сказав собі Степанов, хоч вони були зовсім різні; моя скритніша, лагідніша, талановитіша, думає інакше, ширше й глибше, без тієї первісної заданої німецькості, чи що, але все одно в них дуже багато спільного, та сама рішучість і чесність така ж; зсередини світяться.

Степанов поїхав у марсельський порт, поставив машину біля ресторанчиків, де готують казковий буйабес[27], сів на пароплавчик, що відправлявся на острів Іф, до Монте-Крісто; хоча, похопився він, причому тут Монте-Крісто? Я їду до Дюма. Бідолашні письменники, якщо їм поталанило створити образ, який став Мегре, Шерлоком Холмсом чи Монте-Крісто, вони самі як особистості зникають, їх не пам’ятають, знають тільки їхнього героя; в нас, наприклад, так було з фільмом «Велике життя». Актора Петра Алейникова, який грав там, запам’ятали, та й то тільки люди мого покоління, як Ваню Курського, весельчака і жартуна; і майже зовсім ніхто не знає, що написав сценарій цієї кінострічки Павло Нілін… Пам’ятають його «Жорстокість», «Випробувальний строк», особливо ті, кому запав у серце Венька Малишев, але скільки їх, таких пам’ятливих?! На жаль, пам’ятають, як правило, те, що повторюють багато разів… А те, що як одкровення входить у тебе, розчиняється в тобі, і ти вбираєш у себе Веньку Малишева, чи романтиків Паустовського, чи булгаковського Воланда, і вони стають частиною твого «я», і ти не можеш без них, незвичайно, бо талановито й не має потреби втовкмачувати це чи повторювати… Отак влаштоване це життя: часом пам’ятаєш непотрібне, чуже, почуте, а те, без чого важко жити, вбираєш у себе, забуваючи того, хто був прабатьком цієї, тепер уже твоєї, часточки душі…

На невеличкому пароплавчику було всього п’ять чоловік; кінець туристського сезону в Марселі схожий на різдво — на вулицях безлюдно, сумно й самотньо; цей день наїжить дому, сім’ї, ніяких тобі гостей, лише свої, наперед відомо, кому який дістанеться подарунок, немає відчуття ручного свята, воно буває тільки в нас: нагрянув у гості, хоч у хазяїна порожній холодильник, байдуже, він піде до сусідів, дивись, на столі й пляшечка вродилася, вінегрет Організують — картопля, цибуля, солоний огірок, часничок та буряк, зараз таке менше готують, більше ударяють по кулінарії, а раніше, особливо в перші післявоєнні роки, вінегрет був головним частуванням у кожному домі.

«Чорт візьми, як хочеться додому, — подумав Степанов, відчуваючи смак вінегрету. — Приїхати до Сані, до Аверіна Семена чи до Кирсанова, той завжди робить вінегрет, старий, добрий, наївно-хитрий лікар, скоро виповниться сімдесят, а вперше ми з ним поїхали на полювання, коли йому ще й сорока не було, а тобі самому тоді тільки-но стукнуло чверть віку… Зупинись, мить, зупинись, бога ради! А про вінегрет ти не дарма безперестану думаєш, — сказав він собі, — будь прокляте це твоє асоціативне мислення. Ти береш собі тайм-аут, як у баскетболі, коли стомився й треба зібратися перед рішучим кидком, який визначить результат зустрічі… Ти шукаєш шляхів для досягнення своєї мети, тому й згадуєш все дороге тобі, що дає можливість заплющити очі, розслабитись, а потім різко встати й зробити кидок — для перемоги… Я ломлюся у відчинені двері, в цьому моя помилка; я мушу зробити так, щоб та людина, з якою мені треба поговорити, була зацікавлена в цій зустрічі, як і я, може й більше… Ну, добре, а як цього домогтися? Дуже просто, — зрозумів Степанов, — тут, на Заході, всі роблять паблісіті, тут можна написати геніальну книжку й померти невідомим, якщо ти поганий комівояжер свого таланту, не маєш зв’язку з пресою і заповзятої властивості самореклами. Треба було послати тим, з ким я хотів розмовляти, фотокопію обкладинок моїх книжок, виданих тут, відбитки критичних статей і фоторепортажі про мене… Звичайно, соромно, це в нас просто неможливо, та ні, можливо, на жаль, але ставлення до такого комівояжерства зневажливе, прямо протилежне тутешньому… І цій самій Люсі Лоран я повинен був відправити фотографії, але зараз час прогаяно, значить, треба піти в газету й попросити колег, щоб вони відрекомендували мене їй, тоді легше буде розмовляти з нею, от уже воістину мудрий по шкоді…»

На острові Іф було безлюдно; два всюдисущі японці; клацали своїми чудернацькими камерами все і всіх; вузька дорога, що вела в тюрму, на вершину гори, пахла минулим літом, каміння ще зберігало сонячне тепло.

… Камери в тюрмі були іграшкові, каземат напівзруйнований; краще б не приїздити сюди; Дюма придумав свій Іф набагато страшніший, зовсім інший.

… Повернувшись до Марселя, Степанов зразу ж подався в редакцію, заздалегідь попросивши свого паризького видавця (зв’язався з автомата на набережній) подзвонити місцевим газетярам.

… Через годину він ішов на зустріч з мадемуазель Лоран; вона попросила Степанова приїхати на набережну; зустрінемося біля причалу «Острів Іф», я буду в червоному платті, дуже худа, схожа на висушену рибу.

— Мені не дуже хотілося б говорити про це, — Люсі Лоран потяглася за сигаретами; курила «Голуаз», чорні, найміцніші, без фільтру.

— Я розумію, — відповів Степанов. — Пробачте мені, ради бога… Але йдеться про те, щоб не дати скоїтися новому злу…

Вона жорстко посміхнулась:

— Все одно скоїться.

— Можливо. Та коли не спробувати стати на перешкоді цьому, буде соромно дивитися на своє відображення в дзеркалі.

— Не дивіться.

Степанов примусив себе всміхнутися?

— А як же голитися?

Жінка сухо запитала:

— Що вам від мене треба?

— Мені важливо знати, хто стояв за тим варварським бізнесом, у який втягли вас. Конкретно вам знайоме ім’я Дона Валлоне?

— Ні.

— А його адвоката Ферручі?

— Ні.

— Ви давали свідчення поліції про все те, що з вами сталося?

— Гадаєте, після таких свідчень мені можна було б далі жити в цьому місті? Та й взагалі у Франції?

— Але ж ви дали інтерв’ю газетам…

— І прокляла себе за це.

— Ви припускаєте, що цей страшний бізнес може тривати?

— Він триває.

— І ви спокійно до цього ставитесь?

Обличчя жінки зібралося в якусь дивну гримасу, потім вона тихо засміялася.

— Я ставлюся до цього з радістю… Не я одна… Знаєте, як приємно, коли не тільки ти закалялася лайном і зламала собі життя…

— Я не вірю вам, — сказав Степанов твердо. — Я вам не вірю.

— Ви не вірите мені, бо не зазнали того, що довелося зазнати мені… Коли твій робочий день починається о восьмій ранку, а закінчується о третій ночі, коли ти перестаєш бути людиною, а служиш підстилкою, коли чотири рази на рік привозять лікаря і він робить тобі аборт, але, перед тим як покласти в крісло, теж вважає за свій обов’язок посопіти з тобою на дурняк… Коли б я могла написати про все, що мені довелося пережити, я віддала б це Лелюшу чи Годару, вийшов би непоганий фільм, але я не можу про це писати, бо в мене розірветься серце… Воно й зараз, коли я розмовляю з вами, болить, і рука холоне…

— А ви не хочете знайти тих людей, які вмістили у газеті оголошення про «вигідну роботу на березі моря»?

— Цей чоловік сам знайшов мене, мосьє Степанов, він мене знайшов невдовзі після того, як я вирвалася звідти… Я живу в квартирі, яку він купив мені, і я одержую від нього щомісячну дотацію, на яку я живу собі в достатку.

— Ви можете назвати його ім’я?

— Можу. — Жінка знову закурила. — Ви самі його тільки що називали. Так, це адвокат Ферручі, ви праві.

— Вас хтось попередив, що я запитуватиму про цих людей?

Жінка різко підвела голову; у її великих очах, схованих під темними скельцями окулярів, метнувся страх.

— Чому ви так думаєте?

— Тому що літератор уміє відчувати так само, як жінка… Я це відчув, мадемуазель Лоран…

— Навіщо вам ця історія? Яке вам діло до моєї долі? Чому ви думаєте, що зі мною можна розмовляти про все це?!

— Я вам відповім… Ви маєте право передати мої слова тим, хто дзвонив вам після того, як журналісти попросили знайти для мене час… Адже вас примусять передати зміст нашої розмови, хіба не так?! От я й даю вам карт-бланш, передайте їм слово в слово те, що я зараз скажу… Це фашизм, коли жінку продають у рабство… А фашизм треба знищувати… Будь-яким способом. Я підкреслюю це — будь-яким… Ті люди, які продали вас, а потім купили вам квартиру на рю Канеб’єр, бояться лише одного — сили. Вищим виявом сили є знання, хіба не так? Я багато знаю про помічника Дона Валлоне адвоката Ферручі, а знатиму ще більше… Вони ланки ланцюга… Але вони лише виконавці злочину, головне планують ті, хто вищий й респектабельніший… І вони, отой Дон Валлоне й Ферручі, назвуть мені ряд імен, у яких я зацікавлений, розумієте? А це допоможе моїм друзям запобігти новим трагедіям. І заради цього мої друзі готові на все.

— Не сердьтесь.

— Стараюся…

— Мені двадцять п’ять років, мосьє Степанов, — жінка зняла окуляри, очі в неї були порожні, вицвілі якісь, обрамлені сіткою дрібних зморщок. — А виглядаю на добрі сорок. Не треба, не перебивайте, я знаю ціну заспокійливим компліментам… Я не можу нікого любити, бо в моєму серці, в пам’яті, в очах постійно живе минуле. З ним я й помру… Ніколи не зможу забути… Мені стає моторошно, коли я думаю про те, що сентиментальні літератори минулого століття охрестили словом «близькість»… Тепер для мене найвищим виявом любові стало слово «окремість»… Ви хочете запобігти якійсь трагедії… Це ваше право… Але не використовуйте мене як інструмент… Я цього не хочу… Можете зустрітися з моєю подругою, ми з нею працювали в одному котеджі, її звати Жюлі, і вона мріє про помсту… Будь ласка, я не проти, якщо вона дасть вам інформацію… А мене більше не чіпайте, гаразд?

… Жюлі була цілковитою протилежністю мадемуазель Лоран, вся ніби зібрана перед ударом.

— Так, ми втекли разом з Люсі, нам допоміг капітан, він був німець, Герберт Шрауб, він відчував свою провину перед французами, його батько служив у паризькому гестапо, знаєте, коли вже німець чесний, то він чесний до кінця… Я ладна на все, аби тільки помститися. Люсі зламалася, безпробудно п’є, по-моєму, в неї в голові щось звихнулось… Я можу передати вам мої записки, якщо ви серйозно вважаєте, що у вас щось вийде, тільки, правду кажучи, сумніваюсь. Ви не знаєте цих людей, вони тут все— сильні…

— Ви пробували щось зробити, Жюлі?

— Спитайте краще, чого я не пробувала?

— Зверталися в пресу?

— Звичайно. І в суд, і в прокуратуру. У Ферручі все в кулаці, він всюди поставив підкуплених людей…

— Ви дозволите відкрито назвати ваше ім’я в пресі?

— Звичайно! Як же інакше?! Мені ніхто квартири на рю Канеб’єр не купував і ренти не платить…

Ферручі був високий сивоголовий чоловік, а очі великі й трохи витрішкуваті; одягнений, як і належить процвітаючому адвокатові, трохи недбало: в лівій руці затиснута дорога «данхіловська» люлька.

— Я думав, ви подзвоните завтра, — сказав він Степанову. — Приємно познайомитись… Ми з босом встигли прочитати вашу останню книжку, дуже цікаво, тільки радив би вам знайти іншого видавця в Швейцарії, бо мосьє Жюрі не такий престижний, не вміє робити реклами, сама скромність… Якщо хочете, я зведу вас з одним із наших видавців…

— Але я не пишу порнолітературу, пане Ферручі.

— Ми видаємо і поезію, і альбоми живопису, і підручники з економіки, пане Степанов…

— Вітаю вас, така багатогранність.

— Дякую. Що я можу для вас зробити?

— Я хотів би поставити вам кілька запитань…

— Так, будь ласка, до ваших послуг…

— Якщо громадськість дізнається про подробиці работоргівлі жінками — в мене є свідчення Жюлі, про вбивство Сфорца, є плівка й про авіакатастрофу, яку влаштували для Енріке Маттеї, це може зашкодити тим, хто стояв за цими операціями?

Ферручі сплеснув руками, очі його стали круглими, як у пугача.

— Це кінець усьому! Крах! Тюрма і ганьба!

— Ну, а якщо люди, винні в названих злочинах, відкриють мені правду про те, хто дав наказ убити Леопольдо Граціо? І про причини, я маю на увазі зовнішньополітичні причини, які спонукали до цього крайнього заходу…

Ферручі закурив, довго гасив сірника, замислено похитав головою.

— Гадаєте, можна домовитися мирно?

— Піймав не піймав, а погнатися можна.

— Ви вносите офіційну пропозицію?

— Припустимо.

— Дозволите проглянути ваші матеріали?

— Ні. Але, повірте, вони в мене є, і це справжні матеріали, після них не відмиєшся…

Ферручі зітхнув, підвівся, походив по кабінету, оббитому червоним деревом, довго стояв біля невеличкого глобуса, розкручуючи його довгим випещеним підмізинним пальцем, потім відкрив сейф, витяг тоненьку червону папку, підсунув її Степанову.

— Погортайте… Це сповідь асистента оператора Роберто, сповідь, що так вразила вас. Ви, між іншим, його імені не назвали, як він і просив… Сповідь він написав ось у цьому кабінеті, пане Степанов… Під диктовку… Під мою диктовку… Жюлі, яка вам так сподобалася, ніколи не була, як ви тут висловились, у рабстві… Вона шизофренічка, другий рік на обліку в клініці доктора Мірйо, мріє пробитися в кіно, ми їй допоможемо, вона добре зіграла свою роль, я не чекав від неї цього… А втім, ваше право публікувати все що завгодно, це піде на користь нашому бізнесу, бо хороший скандал вигідний справжньому ділу, як-не-як реклама. Я, очевидно, притягну вас до відповідальності за навмисний наклеп, Роберто й Жюлі це підтвердять під присягою, заплатите штраф, якщо матимете гроші, в чому я дуже сумніваюсь… Мадемуазель Лоран заявить, нібито ви її шантажували й примушували до співжиття… Я не радив би вам псувати своєї репутації, пане Степанов… Ми просто виставимо вас на посміх людям, а цього літераторові не пережити… Пишіть свої романи, хто вам заважає, але не лізьте в наші справи, ми тут сильніші…

67

24.10.83 (12 годин 43 хвилини)

Комісар Матен схилився над Шором, погладив його долонею по змарнілому обличчю, зарослому кущуватою сивою щетиною, посміхнувся і тихо сказав:

— Я не сподівався побачити тебе живим…

— Я теж не сподівався побачити себе живим…

— Ти нічого не розумів, Соломоне… Клінічна смерть… Тебе витягли з небуття… Ти був приречений…

— Чому ти не прийшов до мене вчора?

— Не пустили лікарі.

— Я так чекав тебе…

— Вони сказали, що тобі ще не можна ні з ким розмовляти… Мене пустили тільки на десять хвилин…

— Посидь довше… А я посплю…

— Але ж вони сказали, що ти весь час спиш…

— Ні, — Шор похитав перебинтованою головою. — Я весь час чекаю.

— Кого чекаєш?

— Смерті.

— Ти житимеш, небезпека минула…

— Тому я й чекаю смерті… Мене повинні були вбити й не змогли. Значить, доб’ють… Ти знайшов когось?

Матен похитав головою.

— Ніяких слідів… Може, ти пам’ятаєш номер машини?

Шор судорожно зітхнув.

— Дай мені води.

Матен узяв зі столика соусницю, підклав долоню під шию Шора, напоїв його, витер підборіддя серветкою й спитав:

— Хочеш, я пришлю апельсинового соку? Він добре допомагає, коли сохне в роті.

— Мені дають, спасибі. І лимонний теж дають, тільки в мене від нього ще більше сохне язик… Подивись, у мене дуже великий язик?

— Не вигадуй, Соломоне… Язик як язик…

— Чорний?

— Рожевий. Такі бувають у новонароджених…

— Дай затягтися…

— Тобі не можна.

— Я знаю, що не можна… Але мені дуже хочеться… Одну затяжку… Погріти легені.

— Соломоне, я не зроблю цього… Таке може зробити ворог… А я твій друг… Почекай… Поздоровішаєш трохи, і я принесу тобі пачку «Голуаз».

— Тільки без фільтру.

— Добре, без фільтру…

— Можеш посидіти біля мене ще трошечки? А я посплю…

— Спи. Я посиджу.

Шор заплющив очі і зразу ж поринув у тривожний сон. Матен дивився на його обличчя довго й пильно, потім витяг сигарету, ткнув у рот, пожував тютюн; страшенно хотілося курити; аби тільки Шор про все забув, подумав комісар; справді, все це жахливо; з усіх тих, хто питає мене, як себе почуває Шор і що він говорить, один напевне зв’язаний з убивцями; дійсно, Шора за жорстокими законами розпочатої гри треба ліквідувати, коли він хоч щось пам’ятає… Аби тільки йому бідолашному памороки забило. Джон Хоф так наполягав, щоб його відсторонили від розслідування… Невже він… Ні, цього не може бути… Людина його професії мусить усе знати, це правильно, але санкціонувати таке… Ні і ще раз ні… Тоді хто ж? Чи я обманюю себе? Адже в самій глибині душі я припускаю таку можливість… Коли на мене тиснуть згори, я часом теж закриваю очі на те, що роблять підлеглі, аби виконати наказ, це за правилами, світ влаштовано жорстоко. Мерзенно відчувати свою роздвоєність… Але інакше, мабуть, вижити не можна, зімне й розкришить, все так влаштовано, щоб виживали ті, хто вміє плисти за течією, а не проти неї, не можна порушувати рівновагу, найстрашніше — порушувати баланс, а Шор замахнувся на думку, близьку до державної, такого не прощають, кінець точно визначений, нічого не можна змінити, людина безсила перед обставинами, Кафка правду писав, усі ми малюсінькі деталі величезної машини, якою керують без нас, за своїми законами, не людськими, а якимись неземними, жорстокими, підкореними одній лише меті — зберегти статус-кво; будь-яким шляхом, будь-якою ціною зберегти те, що є… Справді, треба посадити сюди сестру… Нехай хто-небудь постійно стежить за палатою… Від гріха… Через вікно його не дістануть, якщо хтось і зацікавлений у тому, щоб він звідси не вийшов, будинків навпроти немає, клініки стали будувати розумно, тяжкохворі бачать тільки небо, воно єдине, всі ми там будемо, а втім, невідомо, в якому відсіку, рай відрізняється від пекла, добре було б хоч у чистилище потрапити…

Матен усміхнувся, згадавши, як на конгресі криміналістів у Алжірі російський професор з інституту права розповів кумедний спіч про те, як один чоловік потрапив у рай і як там було чудово — і ангели співали, і молочні річки текли в киселевих берегах, і райські пташки пурхали над тінистими деревами, та через кілька років чоловікові стало нудно там і він звернувся до апостола Петра з проханням дозволити йому туристський вояж у пекло. Легко дістав на це дозвіл і опинився в пеклі, зустрів там друзів, погомоніли від душі в ресторані, стриптиз, цигани та інше, поспав з чудовою дівкою у номері готелю, повернувся — в призначений строк — у рай, і йому там зробилося до того тоскно, що він попросив у апостола дозволу перебратися в пекло назавжди, йому дозволили після довгої бесіди, — відмовляли, рекомендували ще й ще раз подумати, але чоловік був невблаганний і перейшов у пекло, та на цей раз не було ні шиночків Монпарнасу, ні циган, ні готелів із шлюшками на Монмартрі, була котельня, де на плиті смажили грішників, а довкола метушилися ділові чорти з рогами, і новонавернений жалібно вигукнув: «Господи, та що ж це?! Усе ж було інакше перший раз!» І апостол, що явився йому в небесах, пояснив: «У цьому, любий, вся різниця між туризмом і еміграцією…»

Матен відкинувся на спинку стільця, і в ту ж мить Шор розплющив очі; вони були сповнені жахом.

— Чого ти? — спитав Матен. — Приснилося щось погане?

— Ні, ні… Я сплю без сновидінь… Ти дуже поспішаєш?

— У мене є ще кілька хвилин. Хочеш, я пришлю сюди Папіньйона? Він, правда, сидить у бюро замість тебе, роботи тьма-тьмуща, але він вірний тобі, як пес…

— Хто веде справу Граціо?

— Ну його к чорту, цю справу, Соломоне… У нас її забрали, і слава богу…

— Хто забрав?

— Таємна поліція.

— Чому?

— Не хочу більше цікавитися цією справою, — відповів Матен. — Як на мене, то я вважаю, краще взагалі забути про неї. Ну їх к чорту. Італійці, вони всі мафіозі, і не сперечайся, будь ласка, це справді так.

Шор відчув, як очі його застилають сльози. Так, Матен завжди був мені другом, він думає так само, як і я, він сподівався, що я все забув, хоч над ним ще більше начальства, ніж наді мною, і йому дуже важко. Матен — людина проста, маленький чоловічок, який боїться цього життя так само, як я, — і він радить мені все забути, а він не мав права на це, я дуже хочу забути, я зроблю все можливе, аби забути той номер, який був на машині, котра мене вбивала, та тільки чи зможу я забути його? Мабуть, зможу, адже я зміг забути обличчя Еріха, чому б мені не забути номер машини, яку вів сьогоднішній фашист?

68

24.10.83 (23 години 41 хвилина)

Коли Степанов, виснажений восьмигодинною гонкою з Марселя до Шьоньофа, помився під душем, було вже близько півночі. І все-таки він подзвонив Марі; та попросила приїхати; в голосі її були відчай і втома; Степанов (відігнав машину в «авіс», прийшов до Марі, довго сидів з нею, відчуваючи якусь порожнечу на душі. Сказати їй всю правду він не міг, завжди треба лишати людині «три гроша надії»; заспокоїв як міг, умовився зустрітися завтра о восьмій ранку, як кажуть, ранок мудріший від вечора.

Він повертався від Марі, ледве ноги тягнучи, боліла спина, затерпли руки. На вулицях нікогісінько; світло ліхтарів здавалося розмитим, бо з гір спустився туман; кроки були лункими, відлітаючи, вони ударялися об стіни будинків, немов хтось невидимий хльоскав мокрим рушником по гальці, вкритій сріблястим інеєм.

Вперше ти виїжджав за кордон років двадцять сім тому, сказав собі Степанов, і тебе турботливо попереджували, як небезпечно виходити на вулицю, та ще й самому, після десятої вечора; ну й піклуємося ми одне про одного! Начебто справді в нас усі страшенні нетями. Зараз таких порад не дають, теж, до речі, знамення часу. Правда, щось подібне мені говорили, тільки не дома, а в Новому Орлеані років три тому в готелі, де я зупинився. Досі виразно пам’ятаю добре обличчя величезного негра в синій формі, з пістолетом при боці, охоронця мого недорогого готелю, пригадую, як він попередив, коли я вийшов з номера о дев’ятій вечора: «Не робіть дурниць, небезпечно ходити по нашій вулиці, пограбують або вб’ють. Краще викличте таксі, доїдете до центру, це всього кілометр, і гуляйте собі на здоров’я, там багато поліції. А наша вулиця небезпечна, тут ріжуть. Якщо благополучно повернетесь, неодмінно замкніть двері номера на ланцюжок і нікому, чуєте, нікому не відчиняйте, коли стукатимуть, поки не подзвоните сюди, вниз, портьє. Ми піднімемося, ви ж запам’ятали моє обличчя, подивитесь у вічко, поморгаємо один одному, тільки тоді знімете ланцюжок». А чому ти згадав про це, спитав себе Степанов. Тому, що відчув зараз щось? Хто придумав цю зовсім не наукову, зате зрозумілу всім фразу: «Відчуваю шкірою»? Нічого не можна відчувати шкірою, коли розуму нема і серце кам’яне… Мама казала про тих, кого не любить, що в них «волохате серце». Господи, який же був геніальний Толстой, ніхто не зміг краще й точніше сформулювати вселенську істину про те, що всі щасливі сім’ї схожі одна на одну, а от нещасливі… Знову ти наплутав у цитаті… Мабуть, якби я написав так, то добрі редактори знайшли б цю толстовську фразу, внесли б правку перед здачею рукопису до складання, а ми їх лаємо за прискіпливість, як не соромно… Правий був Толстой: тавро нещасливої сім’ї, якщо тільки мати чи батько не змогли знайти в собі сили піднятися над собою, позначається на дітях і онуках… Десь я читав про те, як чоловік із жінкою розлучились, а в них були дві дочки. Чоловік зійшовся з іншою жінкою, він був геолог. І його колишня дружина запропонувала приховати це від дітей, поки не підростуть: «Я скажу їм, що ти працюєш на Камчатці, а ти приїжджатимеш раз на рік на двадцять чотири дні відпустки сюди, до нас, і ми житимемо в моїй кімнаті, твоє ліжко як стояло, так і стоїть там. Нехай собі дівчатка думають, ніби ми, як і раніше, разом. Я їм усе поясню згодом, і вони зрозуміють тебе, і спасибі тобі за те, що нічого не приховав від мене, а зробив так, як ми домовлялися, коли покохали одне одного; кохання — це не ярмо, а щастя; не можна тримати людину, коли кохання скінчилось, це середньовіччя, я була б дуже нещасною людиною, якби відчувала в тобі повсякденну гірку брехню». І так вони жили дев’ять років, поки діти не вступили до інституту… Брехня заради спасіння? А чи брехня це взагалі? «Сказка — ложь да в ней намек, добру молодцу урок», як сказав Олександр Сергійович… Як же добре, що в нас перестали ворушити глибоко особисте, пов’язане з ім’ям Пушкіна… «Хочу все знати!» Страшнувата рубрика, до речі, по-перше, всього знати не можна, це хвастощі, а по-друге, чи треба знати все кожному? Дослідник — властивість рідкісна, пліткар — поширена. Правильно писав письменник, твердячи, що не всяка правда потрібна людині, є така, що може зламати непідготовленого, слабкого, того, хто не має широких знань… Отже, брехня заради спасіння? Мабуть, іноді це потрібно. Але дуже гидко брехати, не погодився з собою Степанов, навіть у дрібниці. Ну що ж, мова — штука безмежна, варто змінити слово «брехня» на «компроміс», і все стане на свої місця. Якби ти міг іти на компроміс, твоє життя з надією не зламалося б ще п’ятнадцять років тому… Вона людина одного душевного настрою, ти іншого, ти прожив багато життів разом зі своїми героями, їхніми почуттями й думками, тебе розпирала множинність, а її завжди — вияв свого я; я найвища правда, бо я чесна, я люблю тебе й вірна тобі… Але ж і я був не шахрай, і я любив її, я й досі до гіркоти пам’ятаю наші чудові перші місяці, коли ми бродили вузенькими арбатськими провулками, дивилися на кольорові абажури з бахромою в маленьких віконечках старих особнячків і по них намагалися домислити життя людей, які жили в цих кімнатках… Чорт, як це страшно — тенденційність пам’яті, га?! Моя робота привчила мене до правди, до холодного логічного об’єктивізму, а в неї, напевне, кожна нова образа в суперечності з пам’яттю розчиняла її в собі… Та чого це ти без упину валиш на неї?! Чому? Оглянься на себе! А хіба я цього не роблю завжди, заперечив собі Степанов. Я знаю, що в мені багато поганого, може, більше, ніж у ній, але я знаю й те, що ніколи й нікого не любив так, як любив її, і зрадив її тільки через нестерпну образу, а що може бути дошкульнішим, ніж безкінечні підозри, коли людина вже починає вважати себе мерзотником; не віриш, покинь. А чому не покинув ти, чому не пішов у перший же рік, коли ці безпричинні підозри стали вже не епізодами, а жахливим, виснажливим душу побутом і коли ти вперше зрозумів, що вона любила не тебе, а свою любов до тебе? Хто повірить зараз, що тобі було страшно за неї, непристосовану до життя, примхливу, кохану, розпещену? Хто повірить, що ти «таке дерево», а вона інше? Знову я про вірші Поженяна, ніяк не можу відійти од тієї пори нашої молодості, коли ще не настала роз’єднаність і всі ми були разом… Так, я дурне дерево, я спочатку думаю про те, як буде комусь; а потім уже про себе, всі люди, які народилися в жовтні, отакі, за тутешніми гороскопами… І Бембї найбільше боїться образити людину, яка навіть їй не друг, але така доброта часом гірша за злочин. «Треба було вам давно розлучитися». Так дочка говорила багато разів, але вперше вона це сказала, ставши дорослою… Та пам’ять про щастя, яке було, сильна в людях і така ж у ній прихована надія, — особливо з віком, хоч як це дивно. А коли надія зникла зовсім, лишилося бажання зберегти видимість для неї ж, для маленької тоді Бембі… Годі тобі, обірвав себе Степанов, набридло! Дочка виросла… Так, виросла, але вона любить і Надю, і мене, як любила, коли була маленькою, згадай, коли розлучалися твої старі, а тобі було двадцять три роки, хіба ти був спокійним тоді? От усе й закільцювалося фразою Толстого, подумав він, усе починається з великого, ним і закінчується.

Степанов помітив, як туман, що огортав його, засвітився зсередини невиразною жовтизною, і він почув звук автомобіля, що наближався, потім біля нього скреготнули гальма, стукнули дверцята, шофер оббіг величезний «мерседес» і відчинив задні дверцята, з машини повільно виліз немолодий чоловік у легкому чорному пальті, сивоволосий, без капелюха, в жовтих лайкових рукавичках.

— Пане Степанов, учора ви мене шукали, а сьогодні я змушений шукати вас. Я Джузеппе Валлоне з Палермо, доброї вам ночі…

— Здрастуйте. — Степанов раптом відчув, як напружилися м’язи спини й гулко забухкало серце.

І тікати нікуди, подумав він, та й куди ти побіжиш по цій безлюдній вулиці вночі у незнайомому місті?

— Я затримаю вас лише на кілька хвилин, пане Степанов, — тим часом вів Дон Валлоне. — Мої помічники допустили ряд прорахунків у роботі, і мені доводиться вносити корективи на ходу… Прогуляємось?

— Будь ласка, — відповів Степанов чужим голосом і зразу ж відкашлявся, розуміючи, що Валлоне, напевно, не знає його справжнього голосу, мало від чого може зірватися голос; та годі вже, зупинив він себе, не вдавай з себе героя, голос у тебе сів від страху, аж жижки дрижать.

— Бачите, все, що говорив адвокат Ферручі, застерігаючи вас від поспішних висновків та звертання до колег у тутешньому Прес-центрі, відповідає істині. Він справді відрепетирував спектакль, зіграний для вас нашими статистами, досить грунтовно, не без таланту, дозволю собі сказати… Але сталося непередбачене… Цей самий асистент оператора, котрий заряджав камеру на зйомках Франчески… я забув його ім’я…

— Роберто.

— Ну, це одне з його імен… А втім, так, саме так він повинен був вам відрекомендуватися… Так от, Роберто повісився після зустрічі з вами… Ні, ні, ви тут ні при чому… В цьому вас ніхто не звинуватить, хоч, звичайно, є можливість ошельмувати, все-таки ми тут маємо деяку вагу… Але справа не в тому, пане Степанов… Є підстави вважати, що він надіслав свою сповідь у Голівуд і там, хоч як це дивно, йому запропонували за неї двадцять тисяч доларів… А він уже в морзі… Нічого не вдієш, вийшла накладка… Вам він дав дрібні зрізки від тих злощасних п’ятисот метрів плівки, та, коли брав їх у сховищі нашої студії, йому вдалося понишпорити на полицях, він знайшов дещо інше, значно доказовіше…

— Для чого ви розповідаєте мені про це все? — знову відкашлявся Степанов.

— Для того, що я назву ім’я людини, зацікавленої в ліквідації Леопольдо Граціо, а ви не поспішайте починати проти мене бучу в пресі, коли все-таки маєте намір Її вчинити. Повернетеся до Росії, будь ласка, а зараз почекайте…

— То кому ж вигідно було усунути Граціо?

— Ферручі вважає, що в цьому був зацікавлений містер Дігон, бо його «Контінентл фуд» було б розорено, якби Граціо зробив у Гаривасі те, що хотів зробити. Збитки, яких завдали б ділу містера Дігона, ми підрахували: сто сорок мільйонів доларів. Погодьтеся, це неабиякі гроші.

— Я можу послатися на ваші свідчення?

— Пане Степанов, я ставлюся до вас з повагою, як до серйозного противника, не треба впадати в пропагандистську лихоманку. Якщо ми укладемо джентльменську угоду, я передам вам кілька сторінок із секретної стенограми наради людей Дігона і Фріца Труссена з Леопольдо Граціо в Лондоні за п’ять днів до трагедії, що розігралася в номері покійного… У нас е підходи до його особистої секретарки фрау Дорн, тільки тому ми й маємо документ, який проливає світло на всю справу…

— Лиска вивели через це?

— Мабуть. Але, як ви розумієте, він не був ключовою фігурою. Прибрали, щоб не заважав сутичці гігантів.

— Убив Леопольдо Граціо Вітторіо?

— Можливо, — кивнув Дон Валлоне. — Інакше люди Дігона так не стривожилися б після заяви інспектора Шора. Отже, пане Степанов, я вніс свою пропозицію, слово за вами…

Через десять хвилин після того, як Дон Валлоне церемонно розкланявся з Степановим, він був уже на віллі, що належала Хасану Ареджі, який був на зв’язку з контактом резидента ЦРУ Джона Хофа.

Дон Валлоне випив грог, гріючи пальці об гарячий бокал, і тільки після цього сказав:

— Можете дзвонити вашому другу… Думаю, що людина, яка цікавить його, повірила мені.

«Центральне розвідувальне управління

Майклу Велшу

Цілком таємно

Операцію по дезинформації тих сил, які вас цікавлять, проведено успішно. Дон Валлоне чекає, що нашу обіцянку сприяти його контракту з «Ойл оф Даллас» буде реалізовано не пізніше кінця наступного тижня.

Джон Хоф».

69

25.10.83 (9 годин 01 хвилина)

Прийшло менше половини з тих журналістів, до кого дзвонила Марі.

Вона сиділа поряд із Степановим у барі Прес-центру; обличчя таке стомлене, з хворобливою жовтизною, що Степанову було тяжко на неї дивитися.

Він розумів — затія її марна; наївно думати, що тутешні аси журналістики повірять у все їй і йому, в усьому з ними погодяться, надрукують у своїх газетах та журналах те, що вони хочуть зараз розповісти їм.

За багато років, проведених за рубежем, Степанов до певної міри вивчив механіку тутешньої газетно-журнальної політики.

— Він не закривав очей на труднощі, з якими йому доводилося стикатися вдома в журналах, видавництвах, на кіностудіях. Це була б неправда, якби він сказав, що перестраховка і некомпетентність редактури не зачіпала його. Роки навчили його витримки, вміння боротися за своє, пояснювати свою позицію і зрештою друкувати те, що він як громадянин вважав за потрібне друкувати.

Тут, на Заході, журналіста ніхто не обмежував у різкості виразів, але сама структура друку будувалася надто жорстоко, подібно до футбольної команди; власник видання підбирав гравців для себе і під себе; допускалися найполярніші точки зору за формою, однак у вузлових питаннях панувало тотальне підкорення слову чи навіть невисловленій думці тренера, тобто власника діла.

Так, абсолютна свобода, але в тих рамках, які заздалегідь визначив бос і добровільно прийняли гравці; будь-яке відхилення карається штрафом, який, на відміну від нашого, остаточний і оскарженню не підлягає; втрата роботи — найстрашніше покарання.

Ситуація зараз була така, що підтримка — та ще зі слів червоного літератора і лівої журналістки — кампанії проти тих, хто готував події в Гаривасі, була просто нереальна, бо Вашінгтон чітко визначив свою позицію. Уряди й бізнес Західної Європи розуміли, що псувати стосунки з північноатлантичним партнером через країну, яка входила в сферу їхнього геополітичного інтересу, неперспективно й ризиковано; нафту Саудовської Аравії та еміратів надійно контролює дядя Сем, союзницька невірність легко карається бурхливим підвищенням цін на бензин, а це крах, бо практичною філософією Західної Європи стали швидкості в небі і на автомагістралях, без яких неможливий бізнес.

І все-таки відмовити Марі чи пояснити, як може повернутися справа на прес-конференції, яку вона скликала, вщ вважав неможливим, знову ж таки проектуючи на неї своє ставлення до дочки, яку нелегко переконати словом; нове покоління шанує свій власний досвід, якщо тільки розумні вихователі не змогли закласти з раннього дитинства вдумливе (аж ніяк не сліпе) ставлення до батьківського авторитету.

— Мало людей, — шепнула Марі. — Починатимемо? Чи відмінимо?

— Як знаєте…

— Коли б я знала… Тепер тільки розумію, що нічого не розумію.

— Починайте, — посміхнувся Степанов. — Нам втрачати нічого.

Марі встала й, судорожно зітхнувши, подивилася на присутніх.

— Дорогі друзі, спасибі, що ви прийняли моє запрошення… Кожен з нас усе розуміє одне про одного, тому я не ображусь, якщо ви не зможете надрукувати те, про що я і наш російський колега Степанов хочемо вам розповісти… Мова піде про вбивство Леопольдо Граціо, який наважився проводити свою політику щодо Гаривасу, про замах на інспектора Шора, про роль доктора Цорра, котрий звинувачує Баррі Дігона в імперіалістичній активності, про мафію, її палермську сім’ю, очолювану Доном Ва'ллоне, про його службовця, який колись «охороняв» Граціо, а тепер знайшли його вбитого, про загадкову загибель Анжеліки фон Варецькі, про масонську ложу… Пан Степанов і я — такі ж журналісти, як і ви, тому ми не готували тексту своєї заяви, але ми готові відповісти на всі запитання, і мені хочеться сподіватися, що ви поінформуєте світ про тривогу, яку ми відчуваємо, думаючи про долю нещасного Гаривасу.

Марі сіла, зразу ж потяглася до води, губи її були сухі, потріскані; Степанов помітив, що круг рота за ці дні залягли зморшки, яких досі не було.

— Відділіть злаки від плевел, — сказав кореспондент з Йоганнесбурга. — Не плутайте масонів із справою Граціо… В мене склалося враження, що ви бабахнули цей матеріал, аби притягти до себе додаткову увагу, це не професіонально, міс Кровс.

Марі зніяковіла, не знала, що відповісти, їй стало утратно, немов цей злий чоловік підслухав її розмову з професором Річардсом (він не підслухував, його просто попросили сказати це на самому початку прес-конференції).

— А чому ви так тривожитесь за Гаривас? — почав атаку один з парагвайських журналістів; Марі не знала його, він приїхав зовсім недавно.

— Бо, — . відповіла Марі, — все, що відбувається там, дуже нагадує ситуацію перед убивством Альєнде.

— Ви брали інтерв’ю у Санчеса, — знову заговорив той самий журналіст. — Це мало кому вдавалося, тільки вам та ще Жюлю Бреннеру з Парижа, який передав, що цими днями його прийме полковник. Під час інтерв’ю Санчес говорив вам таке, що просив би не розголошувати?

Степанов закурив і, повільно гасячи сірника, сказав:

— Ви не відрекомендувалися, колего… Яку газету ви представляєте?

— «Опіньйон», Парагвай, з вашого дозволу.

— Це нова газета? — поцікавився Степанов, стримуючи посмішку. — Чи добре реанімована стара?

— Нас сюди запросили ставити запитання, — розлютився журналіст. — І я ставлю свої запитання. Це за правилами. Коли я запрошу вас на мою прес-конференцію, я відповідатиму вам, а зараз я хотів би почути відповіді фрейляйн Кровс.

Марі якось запитливо подивилася на Степанова, в очах у неї він помітив розгубленість.

— Так, — сказала нарешті Марі, — деякі свої відповіді полковник Санчес просив не публікувати.

— Які?

— Він просив мене не публікувати їх… Отже, я не можу відповісти на ваше запитання.

— Ви знали полковника в ті роки, коли він вчився в Бонні?

— Так, — відповіла Марі. — Знала.

Фріц Узен підняв палець над головою.

— Фрейляйн Кровс, чому ви не публікуєте те, що знаєте?

— Ті органи преси, до яких я зверталася, відмовилися друкувати мої матеріали… Я приготувала копії, ось вони, — Марі поклала долоню на папку, — кожен може взяти їх, якщо вважатиме за потрібне, використати…

— Пане Степанов, — спитав журналіст з Голландії, — ви одержали завдання від своїх властей провадити розслідування разом з Марі Кровс?

Степанов знизав плечима.

— Тут покалічили мого колегу… І вашого, до речі, теж… Лиска… Він лежить непритомний у госпіталі в Москві… Його покалічили тому, що він узяв матеріали фрейляйн Кровс, — Степанов кивнув на папку, що лежала на столі. — Я вважав за свій обов’язок почати цей пошук, йдеться про долю і життя мого співвітчизника…

— Ви, так само як фрейляйн Кровс, переконані, — спитав журналіст з Туніса, — що вбивство Граціо, замах на Шора, на Лиска і Анжеліку фон Варецькі мають певний зв’язок з тим, що відбувається в Гаривасі?

— Думаю, що так. Особливо коли ви проаналізуєте ситуацію на біржі, а вона загадкова.

— Розкажіть про все детально, — попросив Роберт Лоппенгайм з Нью-Йорка. — В абсолютній послідовності, з самого початку…

Десять чоловік з тих, хто був на прес-конференції, послали повідомлення в свої газети й журнали.

Головний редактор «Нахріхтен», який одержав телекс із Шьоньофа від свого кореспондента, акредитованого при Прес-центрі, здзвонився з Фріцом Труссеном, банкіром, котрий, як вважали, мав намір разом з Граціо фінансувати енергопроект Санчеса: сімнадцять процентів акцій журналу належали концерну Труссена з шістдесят п’ятого року, його слово було законом, хоч він ніколи не дозволяв собі тиснути, тільки порада, роздуми вголос, не образливе, цілком дружнє підказування.

… Вони зустрілися в ресторані «Мовепік» за сніданком; розмова була, як завжди, довірлива; редактор не зразу попросив Труссена прокоментувати питання про Гаривас; обережно запитав про Санчеса, про можливий зв’язок між загибеллю Граціо й долею маленької заокеанської республіки і зробив це тільки перед кавою, коли всі основні справи обговорили й нові анекдоти розказали.

— Хочете виступити із статтею? — спитав Труссен. — Чи не завчасно? Поки що, принаймні… Коли аж надто багато чорних дірок, можлива непередбаченість… Це в однаковій мірі можна застосувати і до астрономії, і до нашої земної суєтної практики… А втім, не мені вирішувати, ви журналіст, вам і карти в руки…

Головний редактор «Ньюс» одержав інформацію Лоппенгайма, двічі прочитав її і подзвонив Баррі Дігону; той держав через третіх осіб двадцять один процент акцій його журналу; вислухавши редактора, Дігон посміявся й відповів у звичній своїй манері, з м’яким старечим гумором:

— Джордж, я не маю права вам радити, друкуйте, що вам заманеться, нехай собі, але тільки мені не зовсім зрозуміло, навіщо нам дозволяти ганити американський бізнес? Навіщо пов’язувати якогось мафіозо Валлоне з Уолл-стрітом? Годі, справді! Набридло! Нехай про це пише російська преса, а не наша… Хіба я винен у тому, що адвокат, який обслуговує один з моїх банків, найнявся захищати цього самого порнографічного магната!

— Баррі, я вважав за свій дружній обов’язок подзвонити вам.

— Спасибі, мій дорогий, повторюю, я переживу й це, але в даному випадку мені просто прикро за моїх колег з Уолл-стріту.

(Майкл Велш, вислухавши Дігона — той був розгублений, весь запас гумору витратив на те, щоб правильно провести розмову з головним редактором, — відповів, що негайно займеться цим питанням; я зроблю все, додав він, і погашу цей скандал у зародку, не хвилюйтесь, Баррі).

Директор «Уорлд інтернешнл» нашвидкуруч переглянув матеріал і здивовано знизав плечима:

— Ми вже підготували аналіз по вузлу Гаривасу, і я згоден з цим аналізом, навіщо плутати читачів, вони не люблять, коли стикаються дві протилежні точки зору… І потім, чому ми маємо віддавати свої сторінки червоним? Звичайно, цей Степанов мусить говорити те, що йому продиктував Кремль… Ні, ми цього не друкуватимемо, копію надішліть до державного департаменту, нехай ознайомляться, а нашому кореспондентові у Шьоньоф передайте, що телекс коштує грошей, великих грошей, і платимо за нього ми, а не він…

І лише газети, які таємно контролювала корпорація Ролла, дістали обачну пораду винести на першу полосу шапку: «Баррі Дігона звинувачують у змові». А втім, подробиці рекомендували випустити, ім’я Степанова зовсім не згадувати, а Кровс ні в якому разі не називати лівою, це «девальвує сенсацію». Однак в інформації було викреслено все, що стосувалося Гаривасу, хоч згадувалася мафія, Дон Валлоне, загибель Франчески Сфорца, загадка замаху на Шора. Про головне було сказано крізь зуби, легким натяком.

Тій справі, що насамперед тривожила Марі Кровс, ця публікація допомогти не могла, а навпаки — скандалу було надано світського характеру, чергова сенсація, яку до того ж треба ще документувати, хоча й Дігону доведеться розщедритися на кілька шматочків мила, щоб відмитися…

Слово, сказане Доном Валлоне, коли він дзвонив з Ніцци у Нью-Йорк, — коротке й дивне слово «скандальте», знайшло своє матеріальне вираження.

Степанов переглянув усі вечірні газети; довго з олівцем вивчав те, що було написано про Дігона, вирішив неодмінно з’ясувати, в кого контрольний пакет акцій у цих органах американської преси, і зробив висновок:

— До речі, тут може бути заритий собака…

Закуривши, Марі стомлено махнула рукою:

— Я більше ні в що не вірю… Страшно жити… Навіть дуже страшно…

— Це не по-бойовому, — дорікнув їй Степанов. — Складно — так, згоден, але не страшно… Боротися треба, Марі. Боротися далі, та ви цього не зможете зробити без допомоги батька, так мені здається…

70

Ланцюг (ілюстрація № 6). 25.10.83

Директор ФБР подзвонив Майклу Велшу додому о вісімнадцятій годині сорок хвилин, зразу після того як той закінчив вечеряти, вибачився, що змушений потривожити його, згадав, до речі, анекдот про старого діда, який записує те, що треба було зробити вранці, тільки перед тим як лягає спати, і лише потім запропонував зустрітися сьогодні ж, у будь-який час, хоч опівночі, у справі надзвичайної ваги. «Я розповів би по телефону й вислухав би ваші міркування, — посміхнувся директор, — але, оскільки в небі літають не тільки супутники НСА[28], які надзвичайно точно записують телефонні розмови, а й космічні кораблі конкуруючих організацій, я побоююсь витоку таємної інформації, тож вибачайте».

Коли Майкл Велш приїхав до нього, директор відчинив сейф і поклав перед ним папку.

— Я хочу упередити нашу подальшу розмову лише одним зауваженням, містер Велш… Ми встановили за вами спостереження й з’ясували все про вашу особисту роботу по Гаривасу. Я маю на увазі ініціативи, таємно задумані разом з містером Роллом, при яких Дігона використали як фігуру прикриття.

Велш відчув у сонячному сплетенні гулку порожнечу, пальці заклякли, він відкрив папку, перегорнув сторінки; в очах рябіло, не міг зафіксувати в свідомості рядків, вони ламалися, зміїлися, ставали чорними, жахливими й безмовними крапками й тире; він зміг лише запам’ятати назву адвокатської фірми «Лоренц енд Жабінські», яку двічі згадували в рапорті; ага, в разі провалу справи і його відставки, Ролл обіцяв передати мені контрольний пакет саме цієї фірми, здається, він називав чотири мільйони з центами, дивовижна точність, але як же вони умудрилися записати все це, адже ми були самі, зовсім самі, ох, та до чого все це тепер, коли настав крах, кінець, незмивна ганьба…

Велш закурив, спробував зосередитись, але ніяк не міг збагнути, як поводитися далі; в голові проносились уривки якихось фраз, чувся сміх старшої дочки, плескіт води на водоспадах, куди він кожної весни їздив з дружиною ловити форель, і проразливе, зловісне квиління чайок у Флоріді, просто на березі, де океан особливо величний і могутність його непідвладна розумові…

— Ваші пропозиції? — спитав нарешті Велш, відчуваючи, як важко йому говорити, вилиці звело, язик став сухий і важкий, згадав оцинкований стіл у паризькому ресторанчику, де готували устриць, але зараз він бачив не устриць, перед очима виникав величезний телячий язик, такий же шорсткий і холодний, як і його, і такий же нерухомий, безпомічний, що легко піддається гострому, відточеному ножеві…

— Ви одержали гроші від Ролла? — спитав директор ФБР.

— Мав одержати, — радіючи, що може полегшити свою душу зізнанням, відповів Велш.

— А від Дігона?

— Ні.

— Вступаючи в змову з Роллом, ви розуміли, що можете через свої корисливі цілі підвести Сполучені Штати до грані війни?

— Та ми завжди перебуваємо на грані війни, — якось жалісно озвався Велш.

— Я хочу, щоб ви сказали «так» чи «ні», містер Велш… Ви розумієте, що ваша операція могла привести Штати на грань війни?

— Ну, звичайно…

— Це все, що я хотів від вас почути. Ви маєте право прийняти рішення, як вам повестися. Не смію більше затримувати вас.

Не маючи сили встати, Велш мляво спитав:

— І вам давно все це було відомо?

— З самого початку.

— З самого початку?! Чому ж мене не викликав до себе шеф?! Чому він не спитав, навіщо я це роблю?

— Думаю, він не відповість вам на це запитання, містер Велш, так само як і ви не стали б відповідати на подібні запитання своєму співробітникові, якого запідозрили в нечесності.

— Але ж мусять бути якісь норми моралі! Не годиться так жорстоко обходитись один з одним! Операцію ще можна зупинити! Є час! Ви розумієте, все ще можна зупинити! Повернути на свої місця! Я ладен це зробити з вашого кабінету! Дозвольте мені це! У нас в запасі кілька годин! Вічність!

— Містер Велш, у вашому становищі не треба думати про вічність. Я вже сказав: у вас дуже мало часу для того, щоб прийняти рішення… Вважаю, у ваших інтересах, точніше кажучи, в інтересах вашої репутації і, таким чином, репутації вашої родини це варто зробити сьогодні вночі…

Через годину після того, як стало відомо, що Велш застрелився, ФБР дало вказівку поки що не сповіщати в пресу, а завтра вранці повідомити версію про «раптову смерть через гостру серцеву недостатність».

Через три години директорові ЦРУ надійшла вказівка продовжувати операцію «Корида», яку почав Велш, але внести в неї заздалегідь обумовлені корективи.

Через сім годин біржові ділери, зв’язані з Робертом Каром, другом помічника президента, відомого спеціаліста з питань біржових ігор, дістали відповідне завдання, як поводитись, аби завдати удару Дігону й Роллу, гарантуючи таким чином максимальний виграш концернам, близьким до Роберта Кара і через нього до помічника президента, а також до тих, на кого він працював.

71

Ланцюг (ілюстрація № 7). 25.10.83

Джон Хоф одержав інформацію від санітара з клініки, купленого ще чотири дні тому, що інспектор попросив доглядальницю, яка чергувала тепер у нього постійно, подзвонити «сестрі й сказати, щоб принесла братові Соломону солоного сиру й домашнього морсу».

Ніякої сестри в Шора не було, він дав доглядальниці телефон цієї самої Марі Кровс, значить, не заспокоївся, готує удар, сволота.

Часу на те, щоб з’ясувати, чи пам’ятає він номер машини, чи йому все-таки памороки забило, вже не було. Лічильник увімкнено, діло треба зробити без перешкод, потім нехай собі пишуть і кажуть, що завгодно, головне здійснити задумане. Як не крути, перш за все діло; слово потім; будь-які слова, чорт з ними, вітер, пусте; найважливіше — це реалізація ідеї, зміцнення позиції, перемога.

Вночі, коли доглядальниця вийшла до вбиральні (їй сипонули в чай проносне), поліцейського, який тепер безперервно чергував у коридорі, покликали до телефону (це зробив Папіньйон). Поки Шор був один, до нього в палату ввійшов чоловік у білому халаті і ткнув шприц у вену, не протерши шкіру спиртом.

Шор навіть не захрипів, просто смикнувся, а потім потягся, немов очунював після довгого й солодкого сну; шия в нього стала тоненька, як у курчати, і така ж слабка.

Через сім хвилин після того, як свідка усунули, адвокатові Дона Валлоне, вірному доброму Ферручі, подзвонили по телефону і, не відрекомендувавшись, сказали:

— На добраніч..

Він підвівся з-за столу; саме цього дзвінка чекав до третьої ранку, витяг з бара пляшку джину, хлюпнув у високу склянку, неквапливо видавив лимон, стиснув його цупкими долонями, долив тоніка, неквапливо випив і лише після цього пішов до спальні; заснути не міг, на серці було тривожно.

«Дурниці, — сказав він собі, — непевність виникає тоді, коли перебуваєш в екстремальній ситуації, але дні швидко минають, за тиждень-два все скінчиться, можна буде поїхати на Багами і як слід відіспатися; нерви розгулялись; аби тільки не дати розігратися емоціям».

Однак заснув він лише перед ранком, випивши півтаблетки сильного снотворного.

72

25.10.83 (21 година 07 хвилин)

Посол прийняв Степанова, як тільки той приїхав до нього з аеропорту; було вже пізно, але Андрієнко завжди кінчав свій робочий день близько опівночі.

Степанова страшенно морозило; мабуть, усе-таки, розшукуючи Цорра, простудився; в машині, коли гнав з Марселя до Шьоньофа, продуло ще більше, температуру переходив на ногах, отже, знову всю зиму кашлятиме й доведеться лічити дні до початку весни; воістину зима тривоги нашої; тільки б пережити «свого часу останній відстрочений прихід»; господи, як же Пастернак відчував слово, він останній, ніхто тепер так не вміє.

Андрієнко, певно, помітив хворобливий рум’янець на обличчі Степанова, пішов у сусідню кімнату, повернувся з аптечкою.

— Тут чудовий антибіотик, зовсім нешкідливий…

— Реклама запевняє? — посміхнувся Степанов.

— Я, — відповів Андрієнко. — Випробував на собі, запийте боржомом і заїжте аскорбінкою.

— Добре було б аспірину випити, Петре Васильовичу.

— Будь ласка, є байєрівський… Ну, що у вас?

— У мене те, що наш Лиско — чудовий, чесний і сміливий журналіст, вийшов на найважливішу тему, зачепив больові точки, пов’язані з ситуацією в Гаривасі, за це його й прибрали, він заважав. А все, що писали про його стосунки з Марі Кровс, справжнісінький наклеп, я з нею спілкувався весь цей час, Петре Васильовичу, і нам відкрилися дуже серйозні обставини і в зв’язку із справою Граціо, і з приводу тривожної ситуації в Гаривасі…

— Я сьогодні вечеряв з послом Гаривасу, він розповів мені, що, за його відомостями, але не підтвердженими, група Дігона днями починає відкриту кампанію проти республіки…

— А я вчора зустрічався з одним лідером мафії. Хоч як це дивно, він теж назвав мені ім’я Дігона…

— Чому?

— І я думаю: чому?

Посол засміявся.

— Одне з найулюбленіших моїх слів — «чому». Коли з усіх боків різні сили підштовхують мене до одного рішення, наполегливо виключаючи можливість дослідження Інших імовірностей, я зразу запитую себе: чому?

— Дігон почав проявляти виняткову активність у Гаривасі після того, як там закріпився Граціо. А потім Граціо вбили, і хтось організував, причому того ж дня, атаку на акції какао-бобів, а Гаривас — монополіст цієї культури… Мої колеги в Прес-центрі одностайно твердять, що атаку почав Дігон. Така гра буває коротко плинною, як покер. Коли гра на біржі досягає апогею, необхідне втручання політиків. А пік у цьому регіоні однозначний: бо переворот, або інтервенція — незалежно від того, хто стоїть за біржовою спекуляцією. Словом, можливий переворот, але й не виключена інтервенція.

— Одне передує другому, — сказав Андрієнко. — Ви вечеряли?

— Ні. І не хочу.

— Бутерброд з чаєм, і не перечте, будь ласка. — Він походив по кабінету. — Згадайте всіх, з ким ви зустрічались, розмовляли, обговорювали, на кого посилались ваші контрагенти, які висували докази… Беріть папір і кресліть схему, інакше мені важко буде зрозуміти вас. Пишете ви, справді, як логік, а говорите, немов окультист.

73

26.10.83 (9 годин 32 хвилини)

Радянський посол у Гаривасі зустрівся з полковником Санчесом.

— Так, — сказав Санчес, вислухавши співрозмовника, — все збігається з нашою інформацією. Так, ситуація складна, і хтось робить усе, аби ще більше ускладнити її. Так, нас хочуть загнати в глухий кут… Сьогодні майор Лопес виступить по національному телебаченню, він говоритиме від імені уряду, щоб покласти край чуткам про змову, путч, кризу влади, економічний крах і тому подібне…

Посол попросив дозволу закурити; Санчес неуважно витяг з кишені куртки алюмінієвий циліндр з «Упманом», присунув велику настільну запальничку…

— Ви вважаєте ці чутки — провокація? — тихо спитав посол.

— А ви? — так само тихо озвався Санчес. — У вас є факти? Вас уповноважили повідомити мені про це? Я готовий вислухати.

— Мене вповноважили довести до вашого відома, громадянине прем’єр, що уряд Радянського Союзу згоден розглянути позитивно ваше звернення і, якщо ви це вважатимете за доцільне, негайно почати переговори з метою підписання договору про дружбу і взаємодопомогу.

— Це привід для північного сусіда звинуватити республіку в тому, що ми надамо вам військові бази.

— Я передав те, що мене уповноважив передати мій уряд. Але гадаю, такий договір міг би мати стримуючий вплив… І не лише на північного сусіда, а й на деякі союзні йому режими…

Санчес хруснув пальцями, підвівся, підійшов до величезного, трохи не на всю стіну вікна, припав лобом до товстої, дзеркальної, з блакитним полиском шибки й сказав з якимось болісним, як здалося послові, сумнівом:

— Я думаю, що в політиці потрібно до кінця, поки це можливо, йти обраним курсом. Я чекаю повідомлень з Європи, розумієте? Граціо, який мав укласти з нами договір, мертвий. Мої колеги розмовляли з його найближчими співробітниками… Ті вважають, що банківська корпорація Леопольдо після закінчення ревізії — ви ж знаєте, шукають, чи нема банкротства, — доведе до кінця те, що він почав. А коли ж ні… Тоді настав час приймати нове рішення… Звичайно, я сьогодні ж поінформую моїх колег про великодушну пропозицію Москви, прошу вас передати мою подяку вашому урядові, — він усміхнувся, — я не навчений протоколу, з цього, мабуть, і треба було починати… Завтра о восьмій ранку я буду готовий дати відповідь…

— Добре, громадянине прем’єр, я прийду до вас о восьмій… Хотілося б… Словом, я працював у Чілі… Не смію проводити паралелей, це справді небезпечно, однак трапляються такі години, коли не прийняте вчасно рішення обертається національною катастрофою…

— Ми ретельно дослідили чілійську трагедію, громадянине посол, але різниця полягає в тому, що в них до уряду входили соціалісти й комуністи. Це був відкритий виклик північному сусідові, а в нас немає ні тих, ні інших… Білий дім не може не розуміти, що удар по Гаривасу підійме проти Вашінгтона всю Латинську Америку. А президент США оточений штабом серйозних радників. Ви думаєте в нього буде багато шансів на успіх, якщо він наважиться санкціонувати дії проти національного, зовсім не соціалістичного руху Гаривасу?

— У Домініканській Республіці це не зупинило Джонсона.

— Та він же через це й програв кампанію, громадянине посол! Він програв! Прийшов Ніксон! Ні, все-таки мої колеги і я вважаємо нинішню кампанію актом психологічного тиску, нас хочуть забарикадувати не тільки від Куби, від вас, але й від усієї Європи, зрештою…

Коли посол Радянського Союзу пішов, Санчес подзвонив у «Клаб де Пескадорес», сказав старому Бейлісу, що приїде сьогодні ввечері. «Немає сили, в’єхо, хочу відпочити за хорошою пірамідкою, ти не проти?» — «Приїжджай, Малюк, я обдеру тебе як липку, знатимеш, як кривдити старих… Ти дозволиш мені покликати Пепе?» — «Якого Пепе?» — «Мого онука, він же щипає гітару та й співає трохи…» — «Он як… Добре, поклич, але я поганий цінитель, і хай не сподівається, що я приведу його за руку в трупу, складатиме конкурсний екзамен на загальних підставах…»

Потім він налив собі трохи «агуардьєнте»[29], відчув гірку солодкість, що розтікалася в роті, заплющив очі; відкинувся на спинку свого високого стільця, повільно зняв трубку телефонного апарата й набрав сімнадцятизначний номер — Європа, Палац преси, Марі Кровс.

— Здрастуй, це я…

— Боже мій…

— Як ти, любов моя?

— Ти читав, що я… Мені можна говорити?

— Не знаю… Говори… Мабуть, не можна, але ти говори, я дуже хочу чути тебе, говори…

— Милий, що з тобою? Що, кохання моє?! У тебе сумний голос… Ти хворий? Скажи мені!

— Я здоровий, люба… Розкажи мені про себе, тільки не поспішай, ти завжди дуже швидко говориш, і я не встигаю натішитися твоїм голосом… Розкажи, як у тебе вдома, що ти читаєш, якого кольору абажур на лампі, що ти робитимеш увечері… Будь ласка, говори повільно, про все, немов ти поряд зі мною, ну, розповідай, я чекаю…

— Мігель, дозволь, я прилечу… У мене є гроші, я вилечу сьогодні ж…

— Спочатку розкажи, дівчинко, про те, про що я просив тебе розказати.

— Ой, я не вірю… Це ти? Назви мені свій телефон, я передзвоню, я не вірю…

— Що треба зробити, аби ти повірила?

— Не знаю… Назви свій номер…

— Хочеш, я заспіваю тобі нашу пісеньку, коли ми ходили до боннського вокзалу в маленький клуб дивитися кінокласику й наспівували з пісеньки Петера Александера, «Шьоне кнайпе ам унзерен штрассе»[30], так?

— Не так, але так, — Марі заплакала. — А який фільм ми дивилися з тобою останній раз?

— «Вісім з половиною».

— А що я тобі сказала в кінці?

— Ти сказала, що була закохана у Фелліні й написала йому, що він геній, а він тобі не відповів, і ти на нього дуже образилась…

— Ой, рідний мій, я прилечу до тебе, мені так страшно за тебе, у мене на серці тяжко, мені про тебе сняться погані сни, тут кажуть: насувається щось жахливе, найгірше…

— От після жахливого ти й зможеш сюди прилетіти… Ми тоді матимемо право жити разом; з милим рай і в курені, хіба не так?

— Так, так, так, коханий мій! Так! Тільки я не слухатиму тебе, я зараз їду до батька, мені треба побачити його хоча б на годину, а потім вилечу до тебе… Чому ти довчиш? Ти не хочеш цього? Скажи мені! Ти чуєш? Мігель!

— Я тебе дуже люблю, дівчинко… Ти дуже мені потрібна… Я тобою пишаюсь, я ніколи не думав, що є такі жінки, я тільки поруч з тобою зрозумів, що таке кохання, бо ти робила все для мого спокою і ніколи не думала про себе, ти завжди думала про мене, про те, що я змерз і треба швидше розтерти мені ноги, а то застуджуся, я пам’ятаю, як ти казала, що я тропічна рослина, і зігрівала кожен мій палець, і гралася з ними, з кожним, як із живою істотою, і очі в тебе були щасливі… Я цілую тебе, Марі, я тебе люблю.

— Мігель!

Він повільно поклав трубку, підвівся, вийшов до приймальні й сказав секретареві:

— Коли прийде рахунок за розмову з Шьоньофом, передайте його мені, я оплачу, це була приватна розмова, особиста, а не ділова…

І пішов через анфіладу кімнат до виходу; начальник охорони Карденас пересунув кольт зі спини на живіт і рушив услід, похмурий і чимось роздратований.

74

26.10.83 (11 годин 33 хвилини)

Усі ті сорок хвилин, що Марі летіла до Парижа на пошарпаній «каравеллі», вона змушувала себе думати не про Мігеля, а про те, яку першу фразу вона скаже батькові. «Тату, не сердься на мене», «Тату, прости мене, якщо можеш», «Тату, допоможи мені», «Здрастуй, тату, це я».

Закуривши, вона сказала собі: «Ні, у кожній фразі дуже багато «мене», «мені», «я». Так не можна. Коли мені стало погано, я вирішила повернутися, а коли йому було добре, я пішла, образивши його: «Або я і брат, або твоя Гала». Господи, як же я могла сказати таке? Які в нього були тоді очі! Як у побитого доброго собаки, і він нічого не міг мені відповісти, він так безпорадно захищав своє щастя, бідолашний мій, добрий старий татко… Я посміла забути, як він привіз мене в Памплону, і водив по місцях Домінгіна, Пікассо й Хемінгуея, і раз по раз зазирав мені в обличчя, чи щаслива я, і просив подивитися то туди, то сюди, а я його обривала: «Я бачу». Я справді бачила все те, що він хотів мені показати, але невже не можна було захоплюватися вголос, а він так щедро віддавав мені те, що знав, він боявся, аби я не пропустила чогось… Дуже часто він розповідав, як батько Бенвенуто Челліні вдарив геніального хлопчика по потилиці, аби тільки той назавжди запам’ятав полум’я в каміні, і за формою, і за кольором схоже на танцюючу саламандру… Які ж ми скупі в любові до батьків, але розуміти це починаємо лише після того, коли покохаємо самі; невже все визначає особистий досвід? Боже, як це жахливо звучить — «особистий досвід» поряд із словом «батько»…

… Стюард і стюардеса проштовхнули повз неї возика, заставленого банками з пивом, маленькими пляшечками вина, пузатими — віскі й пекуче-холодними — джинами; і на все це нема мита; марокканці купують по п’ять пляшок і по цілих блоках сигарет, чому вони так люблять «Данхіл», дуже смердючий тютюн, хіба що золотий обріз на фільтрі вабить до мішури.

«Батько любить сигари, — згадала Марі, — треба купити йому, він завжди так радіє моїм подарункам… А я сказала йому тоді: «Пришли всі мої вирізки, я не хочу, щоб вони були в домі, де живе твоя Гала». Як тільки повернувся язик?!»

— Які сигари вважаються найкращими? — спитала Марі стюарда.

— О, на ваше запитання не можна відповісти однозначно, мадам… Дивлячись кому ви хочете подарувати їх. Якщо іспанцю, то найкраще «Гавана», якщо французу, то я радив би голландський «Кондор», чудовий тютюн, на бразільській основі, ну, а німцеві подаруйте «Упман», надійність фірми, гарна реклама…

— Подарувати я хочу німцеві: саме тому дайте мені дві коробки «Кондору».

— Прошу, мадам.

— А собі я візьму пляшечку «Розе».

— Прошу, мадам.

— Це все.

— Якою валютою ви платитимете?

— Марками.

Стюард витяг з кишені сорочки тоненький, завбільшки як сірникова коробка комп’ютер і, перерахувавши марки на франки, порадив:

— Краще платити франками, мадам, курс не на вашу користь, втратите близько сімдесяти пфенігів…

— Я переживу цю втрату, — відповіла Марі й відпила ковток рожевого вина; дуже терпке, пахне гірським вітром, полином і лавандою.

«Я скажу не так, — думала вона, — я просто подзвоню й скажу: «Мій друг потрапив у біду і тільки ти, тату, можеш йому допомогти, я знаю, ти завжди любив і любиш мене, і я теж тебе завжди любила й любитиму, як же мені не любити тебе, тату! Я дуже хочу, щоб ти це знав, ну, я така, нічого не вдієш, але я завжди любила тебе, тату… Якби ти міг послухати, що я розповідала про тебе Мігелю, як пишалася тобою, коли ти виступав у газетах з оглядами… Це я в усьому винна… Я настроїла проти тебе Ганса, він ще хлопчик і дуже любить маму, як же це дико — ревнощі дітей… А тато мене не ревнував… Ні, ревнував, але ховав це в собі… Коли в мене був роман з Робертом, він хотів з ним подружитися, щоб той відчув, чим ми живемо, став часточкою нашої дружби. Він не любив його, не вірив йому, вгадував у ньому чужу нам людину, та, коли я. сказала, що все одно буду з ним, більше не сперечався і робив усе що міг, аби мені було добре, аби я була поруч, нехай навіть з Робертом… Чому ж я так незлюбила Гала? Коли це сталося? Мабуть, того вечора, як ми зібрались у батька в номері у горах, а в нього почалася аритмія й Гала сказала, що він не питиме кави, я так ніколи не насмілювалась йому сказати, і мене покоробило, але ж вона була права, вона боялася за нього… Може, я тоді стала на диби, бо Клаус розповів мені про Гала жахливе, мовляв, і з тим вона спала, і з цим, і взагалі її салон краси насправді бордель і вона мріє вийти заміж за арабського шейха й виїхати до тепла, на віллу біля Персидської затоки… А я повірила. Як же я могла так легко повірити словам чужої людини і не повірити татові, коли він казав, що жінка, як і мужчина, не відповідає за минуле, це табу, тоді краще зразу розпрощатися, минуле належить кожному зокрема, тільки сьогоднішнє й майбутнє — двом… І тим, хто їх любить… Лише один тато може допомогти Мігелю, — знову сказала вона собі. — Тато завжди допомагав і не докоряв мені цим, він просто приходив, гладив мене по голові, називав рисеням і допомагав, приймаючи на себе всі мої провини й дурощі… Коли він розлучився з мамою, я сказала, що ніколи з ним не розмовлятиму, і він не дзвонив мені, а потім надіслав листа, боже, який це був лист! Скільки в ньому було доброти, туги, гумору… Так, я ревнувала його, але ж це йшло від любові, хіба не так? Я знала, як він дружив з Джо Дассеном, вони проводили вдвох багато часу, а потім, коли до Дассена прийшла посмертна слава — так часто у нас буває з співаками, як тільки помре, так усі й починають захоплюватися ним — і випустили його посмертну пластинку й касети, на яких було записано його останній вечір, і він розповідав про своїх друзів, він згадав багатьох, але не сказав про батька, мабуть, не захотів афішувати зв’язок з консервативним журналістом: як же так, тепер у моді ліві… Я після цього перестала слухати Дассена, дуже образилась за батька… А Гала я не могла простити того, що тепер ми з Гансом повинні ділити з нею нашого тата і не буде наших вечірніх розмов — тато, Ганс і я, коли ми розуміли одне одного з півслова і сміялися від душі, згадуючи наші мандрівки, й перемивали кісточки знайомим, і завмирали, коли тато починав розповідати про те, над чим він працює… Але ж тато згодився, щоб мої друзі входили в наше коло, хоч Ганс був проти, він теж ревнував мене, як тільки може хлопчисько ревнувати сестру, а тато умовляв його й мирив з моїми друзями, бо хотів мені щастя… А я навіть не приїхала до нього й не спробувала пожити вчотирьох: він, я, Ганс і Гала; ні, сказала я, та й край… Господи, як же це страшно, коли батьки живуть окремо, ми, діти, завжди відчуваємо свою провину перед тим, хто нещасливий, і сердимося на того, кому всміхнулося щастя… Хемінгуей у своїх «Островах в океані» відмовився писати про дорослих дітей, вони були дорогі йому, поки маленькі, а потім, мабуть, вони теж не змогли простити йому кохання, жили собою, своїми мамами, з якими розлучився Хемінгуей, своїми ревнощами і образою… Хіба можна ображатися на батька? Господи, Мігель, — подумала вона, побачивши обличчя Санчеса, його ранню сивину й широко розставлені очі, добрі, беззахисні, й відчула запах його шиї, — у нього якийсь особливий запах, можна годинами лежати, пригорнувшись, і слухати його дихання, і гладити його плечі, вони в нього дуже сильні, а пальці тонкі, як у жінки, і він так само, як тато, любить гладити мене по щоці, а ранками чухати лопатки… Вперше тато почав чухати мені лопатки в горах, коли привіз у невеличкий пансіон, він був ще не добудований, крім нас там жила тільки одна сім’я, світла не було, і вбиральня на вулиці, і зорі сяяли, близькі, зелені й величезні, а мені здавалося, що круг нашого пансіону блукають рисі, і я страшенно боялась, а тато стояв біля мене, посміюючись: «Ох ти, моє полохливе рисеня…» Він брав мене з собою, коли я була ще зовсім маленька. Я лише тепер зрозуміла, чому він мене брав, хотів виробити в мені витримку і спокій, мама так піддається настроям — вранці добра, ввечері сердиться або плаче, — а він хотів, щоб у мене був стрижень твердості, вмій тримати свій настрій у кулаці, не в безповітряному ж просторі живеш… Він і в газету мене привів, щоб я навчилася жити серед людей, зберігав усі мої вірші, збирав кожну сторіночку, немов нянька, а я все хотіла їх спалити або порвати… Як він радів, коли Ганс написав своє перше: «Вітер і негода, зонтик полетів!» Тато тоді сказав, що хлопчика наділено даром, подібним до того, який вирізняє талановитих японських живописців чи поетів середньовіччя: в горах пройшла злива, і галузки вишень заіскрилися. Тато завжди повторює цей рядок середньовічного японця, і очі в нього стають зачудовані, як у Мігеля, боже мій, як чоловіки схожі на дітей, особливо коли на них дивиться жінка, яка любить… Ні, тато ніколи не здавався мені схожим на дитину, тільки Мігель; мабуть, через те я не змогла примиритися з Гала, для мене тато завжди був дуже сильним, дуже мужнім, тільки моїм… Діти — страшенні власники, вони більші власниця, ніж усі Рокфеллери і Круппи, невже це в них закладено від народження, раз і назавжди, і ніщо не зможе цього змінити? Бідолашна мамочка, — подумала раптом Марі, згадавши красиве обличчя сивої високої розповнілої жінки, — ну чому, чому ти не змогла зробити так, щоб тато лишився з тобою?! Чому не навчилася стримувати себе, прощати, чому ображалась за дрібниці, чому не бачила, як йому важко?! Не треба було мамочці говорити мені погано про тата… І він також даремно дозволяв собі це… Хоча й Мігель розповідав, як важко йому з матір’ю, вона його зовсім не розуміє, коли вони разом, смикає, а не встигне поїхати, кидається до телефону й дзвонить друзям: «Боже, як я тривожусь за хлопчика…» В нього з’явилися такі глибокі зморшки в куточках рота і так набрякають повіки, у рідного мого… Тільки б тато допоміг, він же знає все, тільки б він устиг йому допомогти, тато…»

Вийшовши з літака і поминувши паспортний контроль, Марі відчинила двері телефону-автомата й подумала, що батько знову врятував її: за ці сорок хвилин у польоті вона відійшла від безупинної тривоги за Мігеля; спогади рятують, особливо тоді, коли відчуваєш наближення чогось жахливого, непідвладного тобі, неминучого.

Набравши номер, вона почула голос Гала.

— Добрий день, — сказала Марі, — добрий день, Гала.

— Марі?! — в голосі жінки забриніла радість. — Верньє! — покликала вона. — Швидше, це Марі! Здрастуй, Марі, де ти?!

— У Парижі.

— Тато сидить у ванні й читає газети! Швидше приїжджай! Хочеш, я тебе зустріну? Ти обідала? В мене дуже смачна риба! Тато каже, ти її страшенно любиш! Він щойно знову згадував тебе…

Верньє вирвав трубку.

— Любенька моя, чудо моє, здрастуй, рисенятко, швидше приїжджай, ну, будь ласка… Чи… Ти не…

— Я їду, татку… Я щаслива, що побачу тебе…

Чоловік, який наглядав за Марі в літаку і тут, в аеропорту, дав їй змогу вийти із сфери спостереження, набрав номер і сказав:

— Вона поїхала до батька. Телефон…

Його перебили:

— Ми знаємо, спасибі.

Через двадцять хвилин, поки ще Марі не приїхала на рю Вашінгтон, двоє чоловіків піднялися на поверх, де була квартира Верньє, і прикріпили над одвірком його дверей крихітну чорну кнопку. Відтепер кожне слово, вимовлене там, буде записано на плівку.

75

26.10.83 (18 годин 05 хвилин)

Пепе поклав трубку і вийшов до сусідньої кімнати, там він поселив своїх нових гітаристів Ромеро й Боніфасіо; хлопці були мовчазні, двох слів за день не почуєш, сидять собі на стільцях та щипають струни; відчувають один одного надивовижу, навіть співати починають одночасно, неначе вгадують біотоки шкірою; грають чудово — немов водоспад, кожен струмінь окремо, а все одно разом, зграйно, моноліт.

— Збирайтеся, хлопці, — радісно сказав Пепе, — їдемо, Санчес послухає мене.

Ромеро й Боніфасіо відклали гітари; мулати були здоровенні, біцепси наче виліплені; Боніфасіо сів перед невеличким трюмо й став причісуватись; він робив це старанно, неквапливо, гладячи кучеряве волосся долонею, наче стримував його, так хазяїн гладить злого пса; Боніфасіо, здавалося, нікуди не збирався, сидів собі й причісувався; Ромеро потягся з хрускотом, узяв з маленького столика книжку, ліниво перегорнув сторінки і так само ліниво спитав:

— У чому поїдемо, Пепе? Я вважаю, нам треба бути в національних костюмах, у вас люблять, коли люди носять народне вбрання, воно строкате.

— У мене в машині нема кондиціонера, — сказав Пепе. — Ти змокрієш у пончо, Ромеро.

— Зате сподобаюсь твоєму прем’єрові… Станеш зіркою, поїдемо в гастрольне турне, неодмінно в Англію, там дівки необходжені, сонця немає, суцільні тумани, звідки ж візьметься сила в мужиків… Любиш біленьких, Пепе?

— Я різних люблю, — засміявся Пепе. — Збирайтеся мерщій, надіну кремові брюки й поїдемо…

Він вийшов до своєї кімнати, що була водночас спальнею, їдальнею і вітальнею, скинув сині джинси, прийняв таблетку аспірину, бо останні дні доводилося щодня виривати, — з гітаристами приїхав Вентура, моторний непоказний чоловічок, який займався аранжуванням; до того ж рін імпресаріо, кожного дня їздив по Гаривасу, розмовляв з власниками казино та ресторанів, прикидав, де можна вкласти хороший контракт на сезон; потім повертався й відразу вимагав пляшку іспанського віскі; інших не тернів; ляскотів без упину і так само, як Боніфасіо, раз по раз причісувався, тільки в дзеркало не дивився й волосся ре пригладжував.

Тим часом Боніфасіо й Ромеро поклали гітари в чохли з цупкої шкіри, швидко перевірили маленькі «шмайсери» р потайних кишенях футляра, перезирнулися; Ромеро підняв праву руку, перевернув кисть унизу й виставив великий палець; Боніфасіо мовчки кивнув, щось подібне до усмішки торкнуло його повні синюваті губи, він підійшов до телефону, набрав номер, спитав, «чи дома сеньйорина, а якщо нема, то коли буде», і пообіцяв ще раз подзвонити через півгодини. (Пароль для ланцюга: «Починаємо роботу, страхуйте».)

Вони знали своє діло, знали його добре, брали участь у двох операціях: одну провели на кордоні Сальвадору і Гватемали, другу в Федеративній Республіці; на Кубу їх не посилали, бо вони втекли звідти, проливши людську кров, відстрілюючись; там їм винесли вирок заочно; берегли для коронного діла в Центральній Америці; і час настав.

Відправляючи терористів до Гаривасу, Адольфо, їхній інструктор, сказав, що після повернення на Майямі їм вручать по десять тисяч доларів; авіаквитки в Європу оплачує контора; коли ж хлопчики зможуть осісти в Бонні, влаштувавшись у нічний клуб (кілька адрес підготували, інформація на хазяїв закладів цілком надійна, є підходи), їх знайде Вентура, який приїде туди з документами на ім’я Нельсона Бардесіо; добре було б знайти квартиру, краще на перехресті доріг, гроші перекажуть, як тільки буде схвалено обраний варіант.

Розглядаючи план майбутньої операції в Гаривасі, Адольфо ще раз обчислив на секундомірі кожну фазу пересування з більярдного залу — негайно після акту — по доріжках клубу до пірса.

З «об’єктом» у більярдному залі буде лише один чоловік, начальник охорони майор Карденас, повторив Адольфо, його також треба усунути, а старого — зберегти, будьте дуже обережні, не травмуйте Пепе, ми маємо намір працювати з ним, коли привезете його сюди; катер який чекає вас, броньований; зразу ж падайте на палубу, можуть стріляти «червоні берети» з машини охорони «об’єкту», голів не піднімайте, бортики надійні, на відхід у безпечну зону потрібно буде три хвилини сорок дев’ять секунд.

… Коли Пепе повернувся, Ромеро й Боніфасіо перезирнулись; хлопця не можна було впізнати — в розкльошених світлих брюках, у шовковій завуженій у талії сорочці, він був надзвичайно красивий.

— Поїхали, — сказав Пепе. — Пора.

У машині Ромеро потер обличчя жорсткою, немов наждачною долонею і мовив:

— Тільки не поспішай з першим куплетом, Пепіто… Пісні революції не повинні бути суєтними…

— Я знаю, — відповів Пепе. — Але на них не дуже покажеш свій голос.

— Покажеш, якщо постараєшся, — посміхнувся Ромеро. — Твоя правда, революційні пісні краще співати хороші, але в «Бодегіта дель медіо», що в Гавані, на Кавалерії, вміють це робити й сольно.

— Ти був на Кубі? — спитав Пепе.

Ромеро похитав головою.

— Розповідали…

(Він працював у «Бодегіта дель медіо», найпопулярнішій таверні старої Гавани, аж до шістдесят першого року; саме тоді його завербували; перейшов на нелегальне становище.)

— Хлопці, — спитав Пепе, — чому ви ніколи не всміхаєтесь?

— Зморщок боїмося, — відповів Боніфасіо, — обличчя старіють…

Пепе скрушно похитав головою.

— Ох, чорт, як хвилююсь… Просто ціпенію, коли хвилююсь, і в горлі дере.

— А ти розслабся, — порадив Боніфасіо, — накажи кожному своєму мускулу відпочивати, вели кожному біцепсу: «Миленький, ну, будь ласка, відпочинь, візьми з повітря кисень і жени його по крові, я зараз маю співати перед прем’єром, від цього залежить моє майбутнє, коли сподобаюсь йому, мене візьмуть у театр і на телебачення, я їздитиму по світу, знайду собі білу дівку, зароблятиму великі баки, а не сидітиму на шиї діда, про мене писатимуть у газетах, на тих сторінках, де друкують знімки Бельмондо, Аль Пачіно й Бе Бе, а потім який-небудь янкі напише для мене шоу в Голлівуді, і я заткну за пояс Белафонте». Отак треба розмовляти із своїм тілом… Годі, веди машину і не заважай нам з Ромеро розслабитися, нам також хочеться сподобатись полковникові Санчесу…

76

26.10.83 (18 годин 05 хвилин)

Френк По завжди відбувався жартом, коли його питали про родинні зв’язки з великим письменником.

— Я неодмінно тоді надрукував би свої візитні картки «Френк Едгар По-молодший…» На жаль, ми навіть не однофамільці. Мій дід приїхав у Штати з Афін, його звали Попандопулос, і всі янкі через це сміялися з нього, спробуй вимов, от він і перетворився з грека Мікіса Попандопулоса на американця Майкла По…

У Західну Європу Френк По приїхав два роки тому після семи місяців роботи в американській розвідці й п’яти місяців практики у Венесуелі під дахом ЮСІА.

Оскільки він дістав освіту в Гарварді (їхню сім’ю підтримував клан Онассіса), спеціалізувався з новітньої історії, закінчив семінар професора Ренкса, присвячений ліворадикальним рухам, відвідував лекції Герберта Маркузе, його після тримісячної перевірки службою контррозвідки призначили в підрозділ, зорієнтований на укорінення в середовище лівих і крайніх лівих груп; поступово Френка По готували для пересунення у той «сектор планування», де формували лівацькі організації, підбирали людей для поповнення партизанських з’єднань, які мали виступати з лозунгами «повалення імперіалізму», оголошувати терор «єдиним засобом боротьби з прогнилим світом капіталу й радянського гегемонізму» й навертати молодь Західної Європи до безорієнтирного бунту; така конструкція давала змогу стратегам ЦРУ не тільки таємно підтримувати правих екстремістів, ай — це було найголовніше — ставити на вірних їм політиків «жорсткої руки», які можуть загнуздати «безвідповідальних адептів тероризм, крайніх правих радикалів та агентів світового комунізму».

Однак робота в цьому підрозділі — свята святих ЦРУ — була наступною фазою для Френка По; спочатку йому доручили налагодити контакти з лівою професурою й керівниками студентських радикальних організацій у Західному Берліні, Парижі та Римі.

Шеф відділу, Дік Лоббс, інструктуючи його перед вильотом, говорив стомлено, кволим голосом:

— Ви повинні зрозуміти, Френк: ми працюємо під прицільним вогнем старих тюхтіїв з Капітолія, а їм аби покрасуватися перед телекамерами, подбати про демократію і зайвий раз звинуватити нас, розвідку, в тому, що втручаємося в зовнішньополітичні справи країни… Отже, ви не застраховані, як і всі ми, від можливого удару в будь-який час, з будь-якого боку… Ворог уміє працювати, він тримав в руках такі приводні паси, які й не снилися нам… Ви повинні жити в Європі так, щоб у вас були завжди напружені всі мускули, ви їдете в лігво, Френк… І постарайтесь витравити з себе цю нашу традиційну американську м’якотілість… Жорсткість, Френк, тільки жорсткість — суха, коректна, насторожена; майте на увазі, на вас цілком можуть вплинути чари тих, з ким вам належить зіткнутися… Але затямте: немає нічого страшнішого від перевертнів… Ви їдете до перевертнів, до безжалісних монстрів…

Однак заступник Лоббса, веселий і відвертий Нелсон Періфуа-молодший, проводжаючи Френка на аеродром, інакше напучував його, задумливо, з болем:

— Наш шеф — сам монстр, Френк… Він чудовисько, перелякане чудовисько. А ті, проти кого ви їдете працювати, — такий собі лакмусовий папірець, на якому проявляється настрій найталановитішої частини європейської молоді. Подумайте ще раз, чому ліва тенденція, дуже сильна в Європі, та й не тільки там, а далі, повірте мені, стане ще могутнішою? Бо ми тримаємося за старі догми, а прогрес відкидає догми. І ніякі не перевертні ці ліваки, а чесні бентежні люди, які не хочуть закривати очей на правду… Ваше єдине завдання полягає в тому, щоб не дати їм об’єднатися з Москвою, це головне, Френк, настройтесь саме на такий камертон, відкиньте зоологізм нашого нещасного шефа, він віджиле покоління, людина школи Гувера… Не думали про це?

— Ні. — По засміявся, закинувши свою красиву патлату голову.

— І бога ради, не сперечайтесь, не роздувайте ніздрі, а смійтесь разом з тими, хто об нас витирає ноги… Я ще застав той час, коли ми держали пальці на кнопках усього ліворадикального руху на заході Європи, ми диригували процесом, а тепер відгризаємося, підвиваємо президентові, який, по-моєму, став психом за часів Маккарті, коли слухали справи режисерів та письменників Голлівуду в комісії по розслідуванню антиамериканської діяльності. Тоді він був босом акторської гільдії Штатів, відстоював чистоту мистецтва, топтав кремлівських агентів, таких як Чаплін, Брехт і Артур Міллер…

Френк По похитав головою, зітхнув.

— На одному полюсі шеф, який вимагає безпощадності, на другому — ви, його цілковита протилежність… Я попав у велику скруту, Нелсон.

— Це прекрасна скрута, Френк, вам можна позаздрити, є поле для маневрування; метатиметеся між різними полюсами, жвавіше працюватиме думка… Де можна буде, підтримаю я, коли знадобиться, поплачетесь шефу, йому подобається, коли плачуться, бо вони такі сльозливі, ці мумії, люблять сповіді… Тільки не признавайтеся йому, коли трахнете якусь гарненьку лівачку. Емансипація, фемінізм і так далі, він вам цього не простить, він, по-моєму, жодного разу не зрадив дружину, тому що зоологічно боїться своєї шкарбанки і ридає на недільних проповідях, чортів пуританин… Отже, сміливість, Френк, сміливість, тільки сміливість… А ще доброзичливість до тих, кого ми поки що називаємо противником… І риск… Ніколи не бійтеся рискувати, переможця не судять… Чим більше друзів ви матимете серед лівих, тим більше цінитимуть вас у Ленглі, це вже повірте мені… Найголовніше — довести свою компетентність… Потім настане час — і ви диктуватимете свої умови тим, хто змінить нашого з вами старого дурня… А тепер скажіть мені правду: ви розумієте, що наша країна охоплена кризою, переживає дуже важкий час?

Френк По відповів не зразу, обличчя його напружилось.

— Розумна людина, мабуть, відбулася б жартом, а я ще молодий, тому ладен погодитися з вами — так, країна справді переживає важкий час…

Шеф відділу Дік Лоббс, прослухавши запис розмови з Френком По, який зробив Періфуа-молодший у машині, підвів очі на свого заступника й посварився пальцем.

— Ну, добре, нехай я «старий дурень», добре, але те, що моя Патрисія — шкарбанка, цього я вам не прощу…

Він підсунув Періфуа чашку з міцним китайським чаєм і, помовчавши, сказав:

— Я думаю, оцей По втягнеться, хлопець мислячий… Нехай вважає себе ідеологом… Потім пройде хрещення на ділі; якщо витримає, буде толк, у нього очі розумні, і ще я бачу в ньому пильність… Справжнім розвідником, кого слід просувати на верхні поверхи Ленглі, може бути той, хто зумів відкинути друга в ім’я нашої справи… Сподіваюсь, після вашої напутньої поради він безстрашно заведе друзів серед тих, хто нас найбільше цікавить… Дякую, Нелсон, я щасливий, що працюю з вами, старому дурневі є чого повчитися в молодої змії…

У Західній Європі По почав діяти під дахом репортера маловідомої газети «Стар»; її купила на пні ЦРУ, видавалась у Міннесоті, біс туди доїде, а право на акредитацію дає в будь-якому прес-центрі.

Френк поселився в Парижі, найняв невеличку мансарду на рю Лемуан, там, де жив молодий Хемінгуей; нужник був у холодному довгому коридорі, старовинний; сидіти доводилося орлом, навпочіпки, а він так не вмів, тому весь час боліли литки; взимку знизу, з нальоту, страшенно дуло, дуже боявся підхопити радикуліт, тим паче це родинна хвороба, батько з жахом чекав осені, його, бідолаху, завжди скорчувало в кінці жовтня і відпускало в середині березня, коли з океану вже тягло теплом.

Керівник Френка По в паризькій резидентурі, подивившись на його костюм, хмикнув:

— І в цьому вбранні ви збираєтесь іти в американську бібліотеку Роберта? Вас вивезуть на тачці. У вас з вух пре американська традиційність, так не можна…

— Я екіпірувався тут, — заперечив Френк, — у Парижі, за їхньою модою…

— А що таке тутешня мода? Знаєте?

— Не дуже. Буду вдячний, якщо поясните.

— Коли текстильний бос затоварюється і стоїть на грані краху, він відстібує кілька десятків тисяч директорові журналу мод, платить сотню тисяч продюсерові Бельмондо та імпресаріо групи АББА, щоб ті доручили костюмерам пошити для улюбленців Європи розкльошені штани і широченні спідниці, стадо попре за зірками, ох, ох, паризькі законодавці, в журналі мод з’явиться новий фасон, і, таким чином, надлишки затовареного матеріалу збуто. А коли, навпаки, погано з баранами і немає вовни, чи страйкують ткачі, чи неврожай бавовни, тоді цей самий текстильний дядя заряджає того самого директора журналу мод, платить за рекламу на телебаченні зіркам журналістики, знову ткне в лапу продюсерам Софі Лорен, Ланкастера і Алена Делона, ті знімаються у вузеньких штанцях, платтячках в обтяжку, — нову моду впроваджено, а в підоснові, Френк, зелененькі старого діда, котрий павуком сидить у своєму текстильному офісі й стриже купони з довірливих жителів планети Земля… Поїдьте, любий, на Монмартр, у дешеві крамниці, де торгують араби й євреї, чистий Інтернаціонал, у них і одягніться, тоді вас приймуть на набережній у Роберта, він же воював у бригаді Лінкольна, в нього онука Хемінгуея виступає, закликаючи до революції, у них галстук — символ буржуазного розкладу, а ви… Тільки не здумайте податися на Блошиний ринок, там зараз деруть утридорога, там тепер жінки мільйонерів одягаються… Мода, так її розтак… І в посольство більше не приходьте, тутешні фліки вміють ставити стеження… В разі чого я вас знайду сам, а так поринайте в море пригод, центр визначив вашу програму як вільну…

… Френк По назавжди запам’ятав той день, коли Роберт запропонував йому — після того, як він акуратно повернув книжки, які брав уже три місяці підряд, — залишитися на вечір, прийдуть цікаві люди, якщо у вас є інтерес до філософії часу, сказав він, вам буде приємно послухати, тільки не пишіть у вашу газету, це не для останньої полоси, а для душі.

В маленьку кімнатку Роберта набилося багато людей; Френк упізнав режисера Рауваля з Барселони, професора Жовіса, той вів курс основ соціалізму в Страсбурзі; особливо багато було молодих американців, які навчалися в Сорбонні, і німців, які приїхали з Вільного університету в Західному Берліні.

Гості скинулись, Роберт попросив прибиральницю Хосефу піти до крамниці, вона принесла десять пляшок дешевого червоного вина, сир і чотири довжелезні батони; гості посідали на старенькій тахті, підвіконнях, на підлозі: виступав Фріц Тузенберг, магістр з Аахена; а втім, це не був виступ у звичайному розумінні слова, тут збиралися однодумці, ті, хто не згоджувався, сподівався знайти свою правду в цьому світі, який занапащає сам себе в очманілій, нікому не потрібній метушні.

— Оскільки античність не знала археології, — говорив Тузенберг, — так само, як і літочислення, а плинність життя вимірювалась лише чергуванням Олімпіад, то там не існувало чіткого уявлення про тривалість, тобто про надійність буття. І оскільки не було роздумів про майбутнє, була відсутня й така категорія, як пам’ять.

— А Цезар? — роздратовано заперечив професор Жовіс. — Як-не-як він реформував календар, тобто зафіксував фактор часу, історії, пам’ять…

Тузенберг похитав головою.

— Календар Цезаря — свідчення зовсім іншого роду, адже він мав намір заснувати династію, повстав проти традицій республіки і за це його вбили… Рим, мабуть, інтуїтивно боявся часу, не хотів думати про нього, прагнув до індійської культури, до таїнства нірвани, яка відкидає саме поняття хвилин, днів, років… У цьому головна відмінність античності від нашої, європейської культури; там — відторгнення години, спроба жити поза часом; а в нас кожна хвилина значима, в цьому сенс Європи.

— У такому разі, — сказав директор бібліотеки Роберт, — відчуття часу найбільш застосовне до Штатів; формула «час — гроші» знайшла себе саме в нас.

— Ця формула містифікує «час», — заперечив Тузенберг. — Історію не можна оцінювати, вона поза поняттям грошей, товару і ваги… В пам’яті поколінь залишаться ваші Джефферсон, Вашінгтон і Лінкольн, з їхніми постулатами американської демократії, а не прагматична ідентифікація часу з грошима… Годинники на соборах європейських міст б’ють кожні чверть години, зв’язуючи минуле з майбутнім. Механічні годинники винайшли у нас в Європі, коли склалася могутня держава саксонських імператорів… Владі потрібно стежити за часом, у ньому реалізуються велич, у ньому фіксується безсмертя, тобто пам’ять людська… На шляху до демократизації Європи сталася ще одна зовні непомітна подія: стиль барокко — легкість і розкованість — дав Європі кишеньковий годинник, перший символ пробудження самосвідомості індивіда. Саме тоді, в пору барокко, Європа й почала шанобливо ставитися до часу. Саме тоді ми вперше відчули швидкоплинність нашого життя, саме тоді народилася сповідь як нова риса європейської літератури, тривожна потреба очистити себе. А потім звершилося чудо і було створено перший в історії людства музей, це ж символічно, бо це є неусвідомлене повернення Європи до філософії Стародавнього Єгипту, де на відміну від античності, яка спалювала пам’ять на вогнищах — якщо людина вмерла, вона мусить зникнути, — пам’ять муміфікувалася, ми маємо можливість досі бачити обличчя фараонів. Але ж імена багатьох правителів Афін чи Риму просто зникли з пам’яті людства… Таким чином, кишенькові годинники і музеї знаменували народження нової епохи європейської історії, яку визначала філософія турботи… Чому так? Відповідаю: якщо античність споруджувала пам’ятники фалосу, тобто миттєвості, не пов’язаній ні з минулим, ні з майбутнім, сама лише насолода, безпам’ятство, забуття довколишньої дійсності, то європейська культура, котра зрозуміла смисл часу і будувала палаци, де зберігалася пам’ять минувшини, викликала з небуття Рафаеля, щоб той створив людству Сікстінську мадонну. Віднині матір, яка пригортає до себе немовля, стала символом турботи про майбутнє роду людського. Відтоді Європа повернулась до початку, до філософії Стародавнього Єгипту з його пориванням у грядуще. Цю динаміку розвитку світу свого часу припинили Рим і Еллада, де не існувало плану навіть на день уперед, де держава трималася на насильстві, пограбуванні сусідніх країн, заграванні з плебсом у дні перемог і найжорстокішому терорі, коли держава балансувала на межі війни і миру… Тенденція відповідальності властива тепер у Європі насамперед соціалізмові, котрий, як ніяке інше вчення, ставить в основу основ питання усталеності економічних відносин між індивідами, країнами й континентами…

… Сперечалися гаряче; Френк По мимоволі любувався одержимими обличчями людей, у них була якась особлива довірливість, зацікавлена впевненість. Правда, в глибині душі він напружено чекав моменту, коли якийсь червоний стане підкрадатися до сперечальників, підштовхуючи їх до того, заради чого він, Френк, почав свою роботу тут, — до змови проти Штатів, проти ідеї вільного світу; але ніхто не робив цього, просто кожен говорив про те, що непокоїло його.

«Нелсон Періфуа правду казав, — думав Френк, повертаючись до себе на мансарду рано-вранці; пахло смаженими каштанами і квітучими липами, — в бібліотеці в Роберта збираються чисті люди, вони гостро відчувають хисткість сьогоднішнього світу, тільки тому й говорять про соціалізм як про панацею проти катастрофи і лише тому на перший план висувають свою Європу. З ними треба працювати, вони ще не втрачені для майбутнього».

… На другий день він подзвонив Тузенбергу, запросив його випити кави й запропонував виступити з циклом статей у «Стар» — дістав у резидентурі інформацію, що хлопець бідує, живе впроголодь, наймає кімнату в гуртожитку за сорок кілометрів од Парижа.

Тузенберг з радістю погодився; через два дні приніс п’ятнадцять сторінок тексту. Три дні вони над ним працювали; Френк По обережно правив; Тузенберг сперечався; суперечка була дружня; прийшли до компромісу; найнебезпечніші місця вдалося переписати, скоротити, прокоментувати; через півроку Френк (вже після того, як завів зв’язки у світі європейських журналістів) проштовхнув два його есе в журнали Нідерландів та Швеції; знову лаялися до хрипоти, і знову Френк переміг; потім він допоміг Тузенбергу організувати невеличкий тижневик у Гейдельберзі; так він закріпився у ліворадикальному виданні, редактором якого став його друг, який друкував час від часу ті матеріали, що просив його опублікувати Френк По, за дружбу треба вміти платити; Тузенберг робив це, знову ж таки сперечаючись, іноді злився, але робив.

Потім через Тузенберга «лівий американець», як називали тепер Френка, просунув у крайній радикальний іспанський журнал «Ла революсьйон» Анхеля Алегріа з Мадріда; публікації його були такі хльосткі, спрямовані як проти англійського «традиційного імперіалізму», так і проти Кремля, що незабаром відкрили філіал журналу в Італії, видання стало рентабельним, дуже добре розходилось серед студентської молоді.

Про Френка заговорили в Ленглі як про людину по-справжньому перспективну. Отоді в європейську резидентуру ЦРУ і надійшла вказівка готувати його до перевірки на злом.

… Саме тому шеф Паризької резидентури ЦРУ, слухаючи в машині (він запаркував її неподалік від будинку Верньє) розмову Верньє з дочкою, дедалі більше переконувався, що операцію, яку все-таки доведеться (а йому цього не хотілося) провести сьогодні ж, щоб не допустити розголосу такої небезпечної інформації, треба доручити не комусь, а саме Френку По.

«Ризиковано, — сказав він собі, — за ці два роки хлопець звик вважати себе ідеологом, та якщо Ленглі вимагає перевірити його на злом, то сприятливішого моменту для такого іспиту навряд чи я діждусь…»

І, слухаючи через мікронавушник убиваючі слова Верньє, шепіт Гала про те, що чай готовий, чиркання сірників Марі, її дзвінки в пансіон, де вона шукала «мосьє Степанофф», шеф увімкнув рацію, попросив негайно знайти Джорджа (псевдонім Френка По) і встановити, де зараз перебуває Племінник (кличка довіреної особи Дона Валлоне, з яким через складний ланцюг була зв’язана тутешня резидентура).

77

26.10.83 (18 годин 06 хвилин)

Ганс Лібіх і Йоганн Шевц затягли один на одному куленепробивні жилети, перевірили невеличкий міномет, встановлений на балконі, поклали на підставочки карабіни з оптичними прицілами і пішли на кухню готувати обід.

(Як тільки автомобіль виїде з президентського палацу, подзвонить Сатторі; він спитає, чи не можна запросити до апарата Еусебіо; це означає, через вісім хвилин «об'єкт» буде тут, на кальє Магельянес, у зоні обстрілу.

Після того як терористи вцілять «об’єкт» у машині на ходу, вони мають за півтори хвилини збігти по східцях у двір; там чекає Здравко в автомобілі марки «фіат»; він везе їх на авеніду де Лібертад, до будинку 174; гальмує біля автомобіля «мерседес», номерний знак «ГАК-04.411»; ключ у замку запалювання; Лібіх і Шевц пересідають у цю машину і їдуть у мотель «Холідей інн»; два номери там для них забронювали; ввечері Сатторі відвезе їх у порт, де стоїть лайнер «Гамбург», що відправляється о 23.50. Сатторі вручає кожному по сім тисяч доларів; наступна зустріч у Західному Берліні, в іспанському ресторані на Курфюрстендам через сорок сім днів, о двадцять третій годині за середньоєвропейським часом.

Така легенда операції.

(Насправді ж Лібіха й Шевца мають розстріляти, як тільки вони вискочать у двір; виконавцем затверджено Франсуа, йому найняли квартиру в будинку навпроти, практику проходив у Міннесоті, на базі ЦРУ «Фрівінд 47».

Сам Франсуа сконає через п’ять хвилин після того, як виконає завдання; за сніданком Сатторі дасть йому пляшку «фанти», приготовлену в підрозділі ЦРУ, який експериментує з отрутами.)

— Поете, хочеш м’яса? — спитав Ганс.

— Ні, — Шевц похитав головою. — Я взагалі стараюсь не їсти м’яса, ти ж знаєш.

— Треба мускулам дати якнайбільше калорій, — заперечив Лібіх. — Бігати доведеться багато, як цирковому артистові.

— Ті не бігають, — відмахнувся Шевц. — У них зовсім інший вид тренування. Для них найголовніше — стрибки. Я свого часу написав поему «Цирк», її, звісно, зарубали, скрізь на ключових постах сидять ліві, агенти КДБ та євреї, вони відчувають мій дух, у них є якісь таємні пристрої, щоб визначати, в кому панує високий дух нації, а хто згоден продатися за копійки, аби лише догодити лівим, усім цим інтернаціональним нелюдам. Ти ким був раніше?

— Я був і залишусь Лібіхом… Красиво звучить — Лібіх, правда? Я люблю вимовляти своє прізвище вголос, воно схоже на морський прибій…

— Честолюбство — не наша риса, Лібіх, це не притаманне арійцям; наша сила в спільності, в підкоренні власного «я» справі національного відродження… Слухай, підсмаж мені сиру, га? Любиш смажений сир?

— Я люблю м’ясо, напівсире, з зіллячком… Знаєш, де воно найсмачніше? В аргентінців, там, кажуть, якісь незвичайні луки, вітер з океану, сонце, і тому трава дуже соковита, м’ясо вбирає в себе її силу, зберігає її…

— Стривай, — перебив Шевц, хруснувши суглобами тонких пальців з обгризеними нігтями, — а що, коли машина спізниться?

— Тоді погано. Нас з тобою заарештують і катуватимуть… О, це дуже цікаво… Тобі повільно встромлятимуть тонкі сталеві голки під нігті і заглядатимуть у вічі, і ти бачитимеш себе — скорченого, закривавленого, із сплутаним спітнілим волоссям — у зіницях людей, які обступлять тебе… Адже це так солодко — бачити страждання подібного до себе…

— Тебе катували?

Лібіх похитав головою.

— Мені доводилось це робити, коли працював у Африці… Я не дамся, — він торкнув комірець сорочки, де була зашита ампула з отрутою. — Хрусь — і в дамки!

— Тут не катують, — дивно посміхнувшись, сказав Шевц. — Ліберали. Санчес — добрий патер, він умовляє…

— Після того як ми його прикінчимо, катуватимуть, — У мене є вірші про жах… Хочеш, почитаю?

— Давай, тільки спершу я піду переверну м’ясо…

«Він схожий на мою матір, — подумав Шевц. — Стара теж могла брязкотіти каструлями або ж пихтіти, миючи підлогу, удавала, як їй важко, коли я сидів за столом і писав вірші. Точно, він такий же самозакоханий, тільки про себе думає. Може, хворий? Усі психи живуть собою, решта для них ніщо, фігури, потрібні для того, щоб слухати їхні тиради й мовчки погоджуватися з усім. Нещасний я, нещасний, у всіх матері як матері, жаліють, пишаються, а в мене…»

Не звертаючи уваги на те, як Лібіх перевертав дерев’яною ложкою криваве м’ясо, що шкварчало на великій блискучій сковорідці, Шевц почав читати приглушено, підвиваючи, рубаючим жестом лівої руки допомагав собі:

Велеокий жах прикритий повіками;

Обличчя тонке, дуже бліде;

Трагічний спокій, гордий спокій —

Воїн…

Вливаю жах у вас тонкими голками,

Зіниці розширені до нестями,

Крики кружляють синіми птахами,

Хворий…

Жах личить силі,

Жах — це перемога,

Жах угодний крові,

Нею вдобрено землю рейху…

Міцній свастики різкість!

Хай живе наша німецькість!

Затягнемо паски в дорозі —

Жах на порозі!

Слабкі, тихше, нижче!

Сильні — наводьте жах!

Час перемоги близько!

Час розплати гряде!

Всіх нерозп’ятих розп’яти,

Всіх непокірних до стінки,

Слабість нам зачужа,

Жах!

— Нічого, доладно… Ти справді віриш, що свастика — це добре? Гітлер же був псих ненормальний…

Шевц рвучко схопився зі стільця; Лібіх жартома вдарив його ребром довгої долоні по руці, гой умить відскочив.

— Як ти смієш, мерзотнику?! Фюрер підняв націю з попелу!

— Та невже, підняв… А в яке лайно він її утопив, хотів би я знати! І не здумай ще раз кидатися на мене, приб’ю… Якщо ти ідейний ідіот, то не бери грошей за діло, яке ми робимо. Теж мені Гітлер… Іж краще… Чого ж це не дзвонить Сатторі, га?

78

26.10.83 (18 годин 06 хвилин)

— Так, дівчинко, — повторив Верньє, — я домовився, і це буде завтра, о десятій ранку…

— Ти певен, що всі прийдуть? — тихо спитала Марі. — Я дуже боюся, таточку, що вони злякаються… В мене так було вчора… Злякалися… Або їх замовчали… Як лаяти американців, то всі лають, кепкувати з Рейгана всі вміють, а от чи надрукують за своїм підписом про твою завтрашню прес-конференцію?.. Сумніваюсь, довірливий мій, добрий тату, дуже сумніваюсь…

— Ну, гаразд, давай ще раз програємо ситуацію, — сказав Верньє. — Виправляй, коли тобі здасться щось не так…

… Резидент ЦРУ, який сидів у машині на рю Вашінгтон, за три квартали від будинку Верньє, жадібно слухав цю розмову. Він спантеличено глянув на свого співробітника Герберта, бо виник якийсь дивний всмоктуючий звук (Герберт спостерігав за Верньє останні сім днів, вивчив професора досить добре, пояснив резидентові: «Це він так п’є каву, смокче, як теля, що ви хочете, безпородний мужик з берлінського робітничого передмістя»).

Верньє долив собі кави, кинув ще крупинку сахарину з пласкої коробочки («Для тих, хто не хоче товстіти», — реклама така красива, навіть умираючи, ковтатимеш цей особливий, по-медичному скалькульований сахарин) і продовжив:

— Слухай, що відбувається… Я, Верньє, консерватор, чим дуже пишаюсь і ніколи ні від кого не вважав за потрібне це приховувати, запросив на завтра з санкції ректора Сорбонни провідних оглядачів, професуру, телебачення, радіо і своїх студентів на лекцію «Досвід інтервенції в Домініканській Республіці і сьогоднішня ситуація у Гаривасі»… Так?

— Так, — кивнула Марі.

— Погодься, що треба було прожити п’ятдесят шість років, і, очевидно, непогано прожити, щоб мені віддали для цієї прес-конференції зал у Сорбонні, причому безкоштовно, хоч я міг би піднатужитись і заплатити тисяч з десять франків за оренду приміщення… Мабуть, я справді непогано прожив ці мої роки, якщо на запрошення відгукнулось сто сорок чоловік… Фу, який хвалько, — розсміявся він, — просто абсолютна непристойність…

(«Чому він так часто сміється? — спитав резидент. — Зовсім без причини». — «Воно-то так, — відповів Герберт, — але він дуже щасливий, бо до нього приїхала дочка, вони посварилися кілька місяців тому». — «Через його бабу?» — «Так». — «Він що, дуже переживав?» — «Дуже. Я читав його листи до сина, просто шкода стало бідолашного товстуна».)

— Тепер далі, — тим часом продовжував Верньє. — Я пояснив усім, від кого залежить реакція преси на мій реферат, що виступаю не як противник Штатів, а, навпаки, як людина, — він усміхнувся знову, — яка на відміну від своєї дочки вірить у необхідність німецько-американської співдружності… Але водночас я вважаю, що мені, консерваторові Верньє, буде важко, прямо-таки неможливо переконати тих, хто читає мої огляди, в необхідності такого альянсу, якщо американці влізуть у Гаривас… Скільки сили нам, патріотам цієї співдружності, довелося покласти на те, щоб бодай якось приглушити жах В’єтнаму! Як важко нам зараз пояснити позицію Штатів на Близькому Сході! Ну, там теж є праві ультра, в мусульманському світі теж не ангели, до того ж існує пам’ять про гітлерівський геноцид проти євреїв, викручуємось, хоч самі знаємо, які інтереси і, головне, чиї лежать у підоснові Кемп-Девіда… Нафта, її величність нафта; гроші позанаціональні, хоч і друкують їх у всіх країнах світу по-різному… А Сальвадор? А пам’ять про Чілі? Тому моя завтрашня прес-конференція пройде під лозунгом: «Я обвинувачую!» Ні, ні, не генеральну концепцію Штатів, а тих у Білому домі, хто несерйозно ставиться до союзу з Західною Європою, хто незграбними зовнішньо-політичними пасами у Центральній Америці настроює проти себе молодь тут, у нас, та й дома також. І це говоритиме не комуніст і не соціал-демократ, а старий товстий консерватор Верньє, розумієш мій хід?

— Таточку, але ж ти сам щойно розповідав, як тебе заблокували в мадрідському журналі… Я відчуваю себе в кільці, і ти, прийнявши мою сторону, теж опинишся в кільці, бідолашненький…

— Навіщо ти все драматизуєш?! Не розслаблюватися, жени геть істерію, ми переможемо!

Марі знову закурила.

— Ну, а якщо в газетах з’явиться всього-на-всього п’ять рядків про прес-конференцію, а про твій реферат з відповідями на запитання взагалі ні слова? Замовчать, не помітять… Тоді все виявиться пострілом з гармати по горобцях…

— Отоді, дівчинко моя, я піду до комуністів, піду післязавтра, як тільки прочитаю ранкові газети, і віддам їм усі свої документи… На жаль, до слів перебіжчиків ставляться, хоча б на перших порах, із загостреним інтересом… Прочитають, повір мені, прочитають, я розголошу те, що зміг зрозуміти сам.

— А коли буде пізно, тату? — тихо запитала Марі. — Знаєш, у мене всередині все тремтить, немов мене хтось сповив, я боюсь включати радіо… Мігель дзвонив перед тим, як я сюди вилетіла… Я, мабуть, не полетіла б, коли б він не подзвонив… У нього був такий чужий голос, зовсім розпачливий, погаслий, якийсь приречений…

— Ох, Марі, прошу тебе, заспокойся! Повір, росіяни напевно засічуть рух американського флоту до Гаривасу і неодмінно зразу ж поставлять про це питання в ООН… Білий дім сьогодні вранці відкинув усі звинувачення з приводу інтервенції, яка готується, вони назвали це черговим раундом кремлівської гри проти вільного світу… Так категорично американці не говорили б, вони спритні політики, вони завжди залишають поле для маневру… І потім головне, дівчинко… Мене теж не влаштовує те, як випирає ім’я Дігона в усій цій справі… Там, мабуть, іде бійка під пледом, там ділять пиріг, і це на користь Санчесу… Коли є дві сили, які протиборствують, це дуже вибухонебезпечно, розумієш? Санчес і Дігон віч-на-віч — страшно, але в гру втягнуто не лише Дігона, це я можу довести і доведу завтра з цифрами в руках… Коли, не дай боже, щось і трапиться в Гаривасі, моя прес-конференція стане обвинувальним вироком Вашінгтону, третього не дано; або все станеться так, як я припускаю, і тоді мою правоту підтвердить біржа, тобто доля тих фірм, які піднімуться, спекулюючи на бобах гариваського какао, і тих, які прогорять, а за цим стоять люди, зв’язані з політикою, або нічого не відбудеться, Білий дім зупинить Уолл-стріт, осадить дідусів, порекомендує їм зачекати, розумієш? Та коли щось і гряне, тоді їм після того, як я обнародую результати моїх досліджень на біржі, не відмитися…

— А яке діло до всього цього Мігелю? — спитала Марі. — І мені?

— Ти не слухаєш мене, дівчинко… Або не хочеш зрозуміти… Завтра о десятій ранку я розповім громадськості, хто і чому стоїть за нагнітанням ситуації в Гаривасі. Проаналізую персонали, зв’язки, пунктири великої політики… Я приверну слухачів до дослідження певних симптомів на біржах у зв’язку з Гаривасом… Я назву імена не тільки Дігона, про нього чомусь аж надто багато говорять, організовано, я сказав би, але й Моргана, і Кун Леба, і Дейвіда Ролла, про яких мовчать, але чиї люди виявляють цікаву, хоч і «тіньову» активність на біржах, і про паси живчиків Роберта Кара, цього «барометра Білого дому», я розповім також… Коли б суд відбувався до того, як здійснено злочин, ми опинилися б у золотому віці цивілізації, хороша моя людинко… Я виголошу вирок про злочин, який ще не стався, але може статися… Невже це не зупинить тих, хто хоче плюнути в лице своїй батьківщині?

(«Що вона відповіла?» — спитав резидент, напружено вслухаючись у тишу. Герберт знизав плечима: «Мабуть, заперечливо похитала головою».)

— Добре, — сказав Верньє, — їдемо на рю Муффтар, там договоримо… Гала, де в тебе машина?

79

26.10.83 (18 годин 26 хвилин)

Френк По був трохи спантеличений, попрощавшись із шефом резидентури; зустрілися вони в його машині на рю Вашінгтон; той був знервований; це зовсім на нього не схоже; досі здавалося, що ця людина взагалі позбавлена всяких емоцій, лише розрахунок і холодний спокій у будь-якій ситуації.

Розмова тривала кілька хвилин.

. — На зв’язок ідіть, дотримуючись усіх норм конспірації, Френк; тричі перевіртесь; змініть, принаймні, два таксі; грошей на машину не жалійте, кружляйте по всьому місту, особливо, коли відчуєте, що фліки сидять у вас на хвості; в барі «Гренобль» є надійний вихід у двір, опинитесь на рю Гротт, прямо навпроти входу в метро, якщо за вами підуть, ви напевне це побачите; у тому разі, коли переконаєтесь, що все гаразд, доїжджайте до Порт Дофін, подзвоніть по телефону 542.62.69, відрекомендуйтесь Якубом Назрі, намагайтесь розмовляти з акцентом, вам запропонують зустрітися в барі «Жорж Санк»; це означає, вас чекатимуть у «Пті серкль» за столиком біля сходів на другий поверх через тридцять хвилин після того, як назвуть годину для побачення в «Жорж Санк»… Вас зустріне чоловік років сімдесяти в сірому костюмі і синьо-білій сорочці; на столі лежатимуть три гвоздики, біла, червона й рожева; скажете йому, що приїхали із Стамбула, привезли привіт і лист від Казема… Ось, візьміть ці фотографії, покажіть йому і назвіть дві адреси, тутешню, на рю Вашінгтон, і крітський ресторан на рю Муффтар.

Шеф витяг з кишені дві фотокартки, простягнув Френку; той глянув мигцем і запитав:

— Верньє і Марі Кровс?

— Ви їх знаєте?

— Її знаю добре, його теж, тільки він не входить у сферу мого інтересу, консерватор.

— А як ви до неї ставитесь?

— Славна дівка з хорошим пером, — відповів Френк.

— Ну-ну.

— Хіба не так?

— Я вам цього не сказав.

— Ні, справді, її чекає велике майбутнє, вона добра людина і чудово працює.

— Ну й нехай собі працює… Скажете вашому контакту, що в нього є час зустрітися з ними до ночі, потім буде пізно. Він ставитиме умови. Погоджуйтеся на все, не подумайте виходити на зв’язок зі мною. Повторюю, приймайте всі його умови.

— Я не дуже вмію робити діло, коли не розумію його, бос.

— Згодом зрозумієте… Це у ваших інтересах, Френк, давайте топайте, в мене багато роботи, щасливо, зосередьтесь, діло дуже небезпечне, ясно?

«От ніколи не подумав би, що йому сімдесят», — здивувався Френк По, розглядаючи сивого, дуже високого, худорлявого чоловіка, який поважно сидів за столом, ласкаво поглядаючи на три гвоздики.

Офіціантові, який підійшов, сивий сказав:

— Будь ласка, поставте квіти у вазу, інакше вони зав’януть без води.

— Ці з товстими ніжками, мосьє, — заперечив офіціант, — такі можуть довго стояти й без води, але, якщо вам хочеться, я принесу вазу. Якого кольору?

— Білого, коли можна.

— Так, мосьє.

— Спасибі.

— О, мосьє, це моя робота…

«Мені б так виглядати у сімдесят, подумав Френк. — Міцне покоління, вони й у вісімдесят ще тримаються… Пили молоко без радіації і їли натуральне м’ясо, а не хімічних бройлерів[31]… Ми не доживемо до їхніх років, вік стресів…»

Він умів відчувати час, це, мабуть, передалося від батька: перед тим, як перейти на завод по гарантійному ремонту годинників фірми «Омега», По-старший мав невеличку майстерню, в домі завжди відлічували хвилини старійшині будильники, величезні підлогові красені з вестмінстерським боєм, маленькі будиночки з зозулями, що вимірювали безтурботно роки життя, немов у віденській опереті, гігантські керамічні блюдця з іспанськими малюнками, замість стрілок ніж і виделка, яких тільки годинників не було! Навіть у школі на уроках він безупинно чув різноголосе цокання, міг визначити час з точністю до хвилини, тому ніколи не носив з собою ні «Омеги», подарованої батьком, ні «Орієнта», виданого в Ленглі (брав лише у службовій потребі, бо «Орієнт» був особливий, його можна обладнати і під передавач, і як мікрофон для запису розмов з людьми, котрі його цікавили).

Френк завжди пам’ятав, як батько, втлумачуючи йому глибоку повагу до часу, раз у раз повертався до Онассіса. «Знай, він став великим лише тому, що з дитячих років зрозумів вартість хвилини».

(Сім’ї були сусідами в Смирні; діди товаришували; Онассіс звичайно знаходив і допомагав тим, хто з одного з ним кореня.)

Батько Френка розповідав, як тринадцятирічним хлопчиком Арістотель Онассіс почав працювати на тютюновій фірмі свого батька, найбільшого комерсанта Смірни; в п’ятнадцять років він бігав по палаючому місту під час грецько-турецької різні, роблячи все, що тільки міг, аби врятувати від розстрілу батька, якого турки кинули в тюрму; примудрився давати хабарі тюремним стражникам, зав’язувати стосунки з потрібними людьми, ночами вчити англійську мову і вранці ублажати американського віце-консула, який давав перепустки для вільного ходіння по місту і в порт; міняти на борту сигарети на віскі, постачати цим віскі тюремне начальство, тих, від кого залежало — вписати ім’я батька в список на розстріл чи залишити до наступного дня; плакати, смішити, доводити, страшити, обіцяти, благати турецьких бізнесменів, аби ті замовили слово за ув’язненого грецького фабриканта; він забув, що таке нормальний сон, бо був на ногах двадцять годин на добу і зрештою таки врятував батька, вивіз його до Греції, а там старий звинуватив його в тому, що він приховав більшу частину його грошей, і сімнадцятирічний хлопець назавжди покинув рідний дім, поплив до Аргентіни, працював день і ніч телефоністом у кампанії ITT, зібрав грошей і став торгувати турецькими сигаретами…

Якось Френк, усміхнувшись, мовив:

— Тату, а чому ти обминаєш любовні пригоди Онассіса?

— Арістотель кохав і Грету Гарбо, і велику співачку Марію Каллас, і Жаклін, і прекрасну балерину з трупи Анни Павлової, але дозволив собі все це лише після того, як став могутньою людиною, а він став таким, коли йому сповнилось тридцять…

Френк засміявся.

— Тату, ти поганий вихователь… Не можна брехати учням… Адже Онассіс уперше согрішив з дочкою служниці в домі батька, коли йому тільки-но стукнуло одинадцять.

— І ти віриш побрехенькам газетних базік? — зітхнув батько. — Господи, який невдячний цей світ і злостивий….

— Таточку, мені про це розповів сам Арістотель… Він навіть сказав про те, як його батько напучував: «Спи тільки з тими, синку, зв’язок з якими не завдасть шкоди твоїй кар’єрі…»

— Не блазнюй! — обурився старший По. — Він не міг тобі сказати цього! Ти ще малий, не доріс до того, щоб Арістотель говорив з тобою так відверто!

— Мені двадцять п’ять, тату, в цьому віці Онассіс уже орудував справами.

— А ти для мене і в п’ятдесят залишишся дитиною!

— Не бути мені тоді Онассісом.

— Не бути, — погодився батько. — Таких, як він, бог дарує Греції раз у століття…

«Цей сімдесятирічний, — думав Френк, відчуваючи, що підходити ще рано, секунд сорок у запасі, а то й сорок п’ять, — чимось схожий на Онассіса, тільки той був курдупель, а цей сивий красень високий, як Ланкастер… Зрештою, — почув він свій голос і відзначив, що в голосі була тривога, — Онассіс теж мав справу з такими типами, мафія, ясна річ, але, чорт візьми, не нам же виконувати чорнову роботу; я не збираюсь нікого ні до чого примушувати, я маю справу з ідеєю, з прекрасною ідеєю нашої свободи, їй я служу, коли хтось заважає, його треба вміти примусити зійти з дороги, та й годі… Шеф не сказав мені, хто ця людина, теж конспіратор, нібито в мене дві звивини… Але ти зараз захотів випити, — зрозумів він себе, — чому тобі захотілося випити? І не просто так, як це заведено, взяв скотч[32] з льодом і смокчи його весь вечір, підливаючи соди, а по-справжньому, тягучим, довгим ковтком…»

— Добрий вечір, у вас вільне місце? — спитав Френк, підійшовши до сивого.

— Взагалі я чекаю гостя…

— Он як… А я тільки-но приїхав із Стамбула…

— То сідайте… Випийте чашку кави…

— І привіз привіт і лист від Казема…

— Я так і зрозумів, що де ви… Мене звуть П’єр Ніссо…

— А мене Якуб Назрі.

— Дуже приємно, — відповів Ніссо й звернувся до Френка чудовою турецькою мовою.

Френк похитав головою.

— Я народився на Кіпрі, жив у грецькій общині.

Ніссо заговорив по-грецькому; його словарний запас був не дуже великий, але вимова прекрасна.

Френк відповів йому на смирненському діалекті; батько не розмовляв з ним дома по-англійськи; йому подавали лише грецьку їжу, вино також.

Ніссо задоволено кивнув, закурив тонку чорну сигарету й спитав:

— Що питимете?

— Віскі.

— З льодом?

— Ні, чисте.

— О’кей. А я візьму пастис, чимось нагадує грецьку горілку, правда ж?

— Мабуть.

— Помиємо руки?

— Неодмінно.

Вони спустилися в напівпідвал, там біля будки телефону-автомата були вбиральні; вони ввійшли у тісну кімнатку, Ніссо замкнув двері, пустив воду і сказав:

— Ну, що у вас, давайте.

Френк мовчки простяг йому фотографії.

Ніссо глянув на них мигцем, змазав, так би мовити, і повернув Френку.

— Я знаю цих людей, і в нашій картотеці є фотографії кращі, ніж ваші, дуже контрасні, зроблені на чорно-білій плівці. Де вони?

— На рю Вашінгтон до восьмої. Потім будуть на рю Муффтар, у крітському ресторані…

— Добре… Тепер про діло… Я маю на увазі наше діло, містер Назрі… Мої друзі зацікавлені в тому, щоб придбати п’ять миль пляжу вздовж берега Парани у Парагваї…

— Вас цікавить фінансування?

— Ні. Ці землі належать «Юніон пасіфік»… Вони занедбані. Треба, щоб ваші друзі вплинули на босів цього концерну. Торгуватися не станемо.

— Вважайте, що ця земля ваша.

— О’кей. Мої друзі будуть задоволені такою відповіддю.

Ніссо витяг з внутрішньої кишені піджака портмоне, плоске, черепахове, легко, жестом провінціального фокусника відкрив його, вийняв аркуш тонкого паперу.

— Прочитайте й підпишіть, — сказав він.

Френк пробіг текст: «Мої друзі, а за їхнім дорученням я, гарантують, що землю по річці Парана в Парагваї, яка тепер є власністю фірми «Юніон пасіфік», буде продано протягом листопада — грудня цього, 1983 року тому, хто подасть цей папір».

— У мене немає ручки.

— У мене є, — і Ніссо простягнув Френку «паркер».

Френк підписав, не торкаючись паперу пальцями.

Ніссо похитав головою.

— І відтисніть два пальці біля вашого підпису, Назрі. Папір відповідним чином оброблено, доказ повинен бути цілковитий.

Френк згадав слова шефа: йти на будь-які умови того, хто з ним зустрінеться, подумав, що все це нікчемне, треба мати справу з тими, хто вірить слову, а не вимагає відбитку пальця; як злочинці, їй богу, нічого собі агентура!

Ніссо помив руки, побризкав злегка водою на лацкан, тільки дві краплі, але так, щоб вони були помітні, стряхнув кілька крапель на ліву штанину, вийшов з туалету, зняв телефонну трубку, закривши собою диск так, аби Френк не міг побачити цифр, набрав номер.

— Алло, це я. Мабуть, затримаюся до початку опери, їдьте без мене, ясно?

80

26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

— Так, мосьє Назрі, я зрозумів.

Чоловік поклав трубку телефонного апарата, зробленого під старовину — мідь і штучний янтар, — рвучко підвівся і пішов у темну спальню, таку прокурену, що повітря було гірко-кислим.

На широкому ліжку лежав невеличкий довговолосий хлопець; обличчя його було таке веснянкувате, ніби за вікном зараз квітень, а не жовтень.

— Ходімо, Серж, — сказав чоловік, — ходімо, я зроблю тобі масаж, чудовий масаж, ходімо…

Серж мляво підвівся; коли він сів на ліжку, стало помітно, яке в нього брезкле обличчя, які важкі мішки під очима; попелясті кучері, аж надто підвиті, густі, зловісно підкреслювали невідповідність з ясними великими ляльковими очима й дитячими веснянками.

Він ще повільніше встав з ліжка, сліпо пішов до дзеркальної стіни, штовхнув її долонею, частина стіни відчинилась — де були двері у простору, облицьовану чорним кахлем, ванну.

Серж скинув шорти, впав на масажний стіл, уривчасто позіхнув і сказав:

— Дуже болить шия.

— Бо там найстрашніші відкладення солі, — сказав чоловік, видавив крем на долоню, розтер і заходився масажувати спину Сержа. — Зараз ти відчуєш силу, кров приллє до шкіри, буде гостре, голчасте тепло, яке розійдеться по м’язах, вони спершу замруть, особливо оці, подовжні м’язи спини, а потім почнуть поволі стискатися, немов перед кидком, найголовнішим кидком твого життя, коли все зміниться і ти матимеш те, про що інші мріють усе життя, але так його й не мають, а тобі лишилося чекати години, лише кілька годин, і мускулам можна буде розслабитись, і ти сядеш у темне купе експреса на Марсель, маленьке купе-люкс для одного щасливчика, і витягнешся, закинувши руки за голову, й заснеш, а я їхатиму поряд… Ану, перевернись… Дай мені твою ліву руку… Права сильніша, а ліва головна, розтули долоню, ні, ще, ще… Розслабся, зовсім розслабся, ось так, ну, молодець, у тебе довга лінія життя, дивись, розсікає долоню, яка вона глибока й різка, вона й визначає все твоє єство. А ось ці бугорки, ти відчуваєш, які міцні, це бугорки Венери, це твоя життєва сила, жінки мліють з тобою, вони подібні до собачок, котрі йдуть за хазяїном, ти їхній повелитель, ох як же їм добре з тобою, ні з ким так не буде в них, тільки з тобою, Серж… А тепер опусти руки, я розігрів їх, вони твердо триматимуть рукоятку пістолета, велику й важку, обгорнуту чорною ізострічкою, рукоятку буде влито в твою долоню, ти ж добре б’єш навскидку, ти влучаєш без промаху, твій тренер був мерзотник і гад, коли віддав тебе суддям, він міг не говорити їм про укол, він мусив мовчати, а він продав тебе, нехай тепер нарікає на самого себе, його просили добром, я принижувався перед ним, а ми не прощаємо приниження, ти хіба простив би приниження, Серж? От бачиш, ти мовчиш, значить, згоден зі мною… Ану, розслаб литки, я повинен добре їх пром’яти, кожну клітинку, щоб зручніше було скинути слухняне тобі тіло в сідло «іцукі» і дати газ, і пронестися повз двох жінок і товстого старого чоловіка, і зробити три постріли, три твоїх постріли, а за рогом, як і тоді, в Палермо, стоятиме машина, і за кермом, як і там, сидітиму я, а вранці ми будемо вже в Марселі, одразу ж попливемо на яхті в море, а через три дні полюватимеш в Сіцілії, я ж знаю, як ти б’єш перепелів, і Сюзанна підсмажить їх нам на рожні, і жир капатиме у вогонь, ми питимемо з тобою кисле червоне шипуче вино і купатимемося в басейні, і тоді я дозволю Сюзанні робити тобі масаж. Я спатиму цілісінькими днями в шезлонзі й робитиму тобі укол увечері, перед заходом сонця; а зараз, після того як я тебе розігрію і дам тобі маленьку порцію найкращого героїну і ти зразу збадьоришся, тобі захочеться встати; в тобі буде легкість, весела легкість, ану, вставай, я йду кип’ятити шприц, вставай, Серж, вставай, діло…

81

26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

Директор ЦРУ сидів біля того телефону, що зв’язував його з посольством у Гаривасі, решту перевів на секретаря.

Величезні годинники, вмонтовані у стіну його кабінету, які відповідали часовим поясам Європи, Азії, Африки, були зараз зашторені; цокав лише один, той, де секундна стрілка «лонжина» показувала час у Центральній Америці.

Дзвінок, якого директор чекав так напружено, пролунав з запізненням на три хвилини.

— Добрий день, Поль, у нас тут страшенна спека, стояв під душем, — резидент у Гаривасі сказав умовну фразу, котра означала: завершальний етап операції почався, і почався успішно.

(Згідно з корективами, які директор вніс у «Кориду» після самогубства Велша, центр ваги заключної фази операції переносився з техніки, тобто з усунення Санчеса, це питання вирішено, на перспективу; від успішного розвитку цієї фази «варіанта» залежало багато, коли не все.)

… У кабінеті міністра енергетики і планування Енріке Прадо (за десять хвилин до дзвінка резидента ЦРУ своєму шефові) з’явився водій із запискою від дружини: «Негайно приїзди, мама при смерті».

Прадо зняв трубку, набрав номер телефону; вдома ніхто не відповідав; він кинувся вниз, крикнув секретарям, що передзвонить пізніше, наказав водієві ввімкнути сирену, і тільки після цього, мерзлякувато щулячись, спитав, що сталося. Той відповів, мовляв, вдома жах: почав був розповідати подробиці, але кермо повело вбік, він загальмував, вискочив з машини, вилаявся — спустило переднє ліве колесо.

Прадо вийшов посеред вулиці; з-за повороту з’явився малолітражний автобус; Прадо підняв руку; водій загальмував.

— У мене вдома нещастя, будь ласка, громадянине, відвезіть на вулицю Куенкі, — сказав Прадо, відчуваючи тремтіння в усьому тілі, яке чим далі, тим дужче проймало його.

— Сідай, — буркнув водій.

Один з пасажирів відчинив двері. Прадо стрибнув у салон і одразу ж відчув руки людей, які намертво втиснули його в м’яке, з цупкої тканини сидіння.

— Громадянине міністр, — сказав той, що горбивсь в самому кінці салону, — ваша мама здорова, у нас є п’ятнадцять хвилин для розмови, ми не терористи, вашому життю нічого не загрожує, будь ласка, поводьтесь розумно, зараз ми приїдемо і зв’яжемо вас з вашою родиною…

— Ви мерзенні провокатори, — тихо мовив Прадо, відчуваючи, як серце калатає десь біля селезінки, немов зірвалося вниз. — Ви, мабуть, не думаєте про те, що мене почнуть шукати… І знайдуть… Хоч ви і вб’єте мене, але й самі не втечете від кулі… Санчес підніме сили безпеки, Лопес кине «червоні берети», все буде зроблено за годину чи дві, мій водій бачив вашу машину, він скаже…

— Водія вже везуть на північ, у сельву, він мовчатиме, ми проштовхували його до вас сім місяців, — усміхнувся чоловік у величезних темних окулярах, щуплий, з ледь помітним акцентом, видно янкі, хоч волосся чорне і вуса підстрижені зовсім по-іспанськи — кінчики опущені вниз, до підборіддя. — Що стосується Санчеса, то його вб’ють через кілька хвилин.

— Чого ж ви зволікаєте зі мною, брудні свині?!

— Не треба ображати мене, громадянине Прадо, — сказав цей, з вусиками, решта мовчали, впершись дулами пістолетів у спину Прадо, не люди, а манекени. — Не треба. Це все емоції, а ви логік.

Машина на великій швидкості в’їхала у ворота особняка на околиці; Прадо помітив у дзеркальці над головою водія, як чотири чоловіки відразу зачинили ворота; вони озброєні, у формі «червоних беретів», ясна річ, камуфляж, та й взагалі все схоже на якийсь поганий спектакль чи важкий сон, коли силкуєшся розплющити очі і не можеш, хочеш заплющити, та немає сили, а потім схоплюєшся з ліжка, біжиш у ванну — підставляєш руки під струмінь холодної води і змиваєш кошмар. Все кане в небуття, тільки б проснутися…

Водій різко загальмував біля довгої скляної асієнди; манекени підштовхнули Прадо пістолетами; він виліз; його ввели в просторий хол; біля величезного, на всю стіну вікна, що виходило до океану, в низькому кріслі сидів опасистий, здоровенний, рясно вкритий потом Джеймс Боу в легкому голубому костюмі «для тропіків» і брудних, на зразок американських (зразу відрізниш) черевиках. Він важко підвівся з крісла, показав на телефон.

— Дзвоніть додому, містер Прадо.

Прадо набрав номер, він ще й досі не міг угамувати тремтіння в руках; голос дружини був, як завжди, лагідний, спокійний.

— Ти присилала до мене Хорхе? — спитав Прадо.

— Ні, любий, я не бачила його, відколи ти поїхав до міністерства. На базар їздила автобусом. Щось сталося?

— Як мама?

— Покликати її? Вона в саду…

— Так, поклич, будь ласка…

Боу подивився на годинник, важкий золотий «ролекс», друга після «Патека Філіпа» престижна фірма; думай про дрібниці, сказав собі Прадо, нехай заспокоїться серце і мине тремтіння в руках, інакше виглядатимеш боягузом в очах цих бандитів із золотими годинниками.

— Я слухаю, Енріке, — обізвалася мати, і враз тіло обм’якло, відчув, як йому підставили стілець, він повалився на глянсову шкіру зебри.

— Як ти себе почуваєш, мамочко?

— Чудово, любий… У тебе дивний голос… Що з тобою?

— Ні, ні, зі мною все добре…

— Есперанса готує на обід худіас[33], ти ж любиш… І буде шматок доброго м’яса, ти, сподіваюсь, приїдеш вчасно?

— Неодмінно, — відповів Прадо. — Я неодмінно приїду, мамочко, до побачення, рідна…

— Що з тобою, Енріке? У тебе поганий голос…

— Ні, ні, я трохи втомився, це минеться, ти ж знаєш, у мене так буває…

Він поклав трубку, глянув на спітнілого товстуна в пом’ятому костюмі і величезних чорних черевиках, повільно підвівся.

— Робіть своє діло, тільки дозвольте мені помолитися перед тим, як усе скінчиться.

— Усе тільки починається, містер Прадо, — сказав Джеймс Боу. — Дозвольте відрекомендуватися: я захищаю інтереси тих, хто прагне, щоб Гаривас став стабільною державою, яка динамічно розвивається, і зорієнтованою на постійно дружні стосунки із Сполученими Штатами…

— І тому, — Прадо кивнув на вусатого, — вбивають Санчеса?

— Саме так, — зітхнув Боу. — Але роблять це не заради жадоби крові, а лише для того, щоб у крісло прем’єр-міністра сіла компетентна людина, технократ, здатний жити не лозунгами чи абстрактною ідеєю, а холодним розрахунком, який насамперед потрібен нещасному, напівголодному, неграмотному народові… Такою людиною ми вважаємо вас, містер Прадо…

— Що?! Як ви смієте звертатися до мене з цією пропозицією?! Кінчайте ваше діло! Нехай стріляють у мене ці лобуряки! Я не боюся смерті! Я боюся ганьби!

— Всі бояться ганьби, містер Прадо, — так само спокійно, віддуваючись, мляво погодився Боу, — особливо іспанці, люди, які звихнулися на кодексі честі, істинні кабальєро… У нас лишились лічені хвилини, містер Прадо, необхідно домовитись, потім ми передамо вам текст промови для виступу по телебаченню, треба прочитати його кілька разів, щоб виступати без папірця…

— Я сказав, — повторив Прадо, — кінчайте! Я не боюся смерті! Я не з породи продажних шлюх!

Він сказав це по-англійськи; Прадо вчився в Далласі, по акценту зрозумів, що товстун звідти, житель півдня; троє вийшли, а Джеймс наблизився до вікна, взяв з підвіконня тонкий, з тисненої шкіри дипломат, відкрив його, вийняв папочку, почав неквапно перегортати папери, закурив, поманив Прадо, кивнув на масивне, з чорного дуба підвіконня; той сів, товстун опустився поряд, тицьнув пальцем у сторінки.

— Тут матеріали, які ми збирали на вас останні два місяці, містер Прадо… Ви сказали, що боїтеся ганьби… Я вірю. Вас ніхто не збирається вбивати, бо ви нічим не загрожуєте нам, у вас немає честолюбних амбіцій вождя нації, ви справді технократ, а не ідеолог… Якщо ви відмовитесь від нашої пропозиції, ми дозволимо вам поїхати додому, дружина готує вам худіас, мама, до речі, забула сказати: найсмачніший суп касуела уже стоїть в духовці, ви любите касуелу, кожної суботи ви ходили в кабак «Лос пачолес» у Далласі до Дона Хоакіна попоїсти касуели, до того як… Словом, ви повернетесь додому, в нас є вибір, містер Прадо, у нас є три кандидати на пост прем’єра, і вони вже дали згоду, вони чекають у сусідній кімнаті… І коли хтось із них вирішить через кілька тижнів чи місяців притягти вас до суду, це їхня справа, ми не заважатимемо…

— Мене немає за що притягувати до суду, я ні в чому не винен…

— Містер Прадо, кожна людина на цій грішній землі у чомусь та винна… Кожна… Без винятку… Мене, наприклад, можна посадити на електричний стілець, коли заглянути в кожен день усього мого життя, хоч я не брав хабарів, не грабував банків, не гвалтував дівчат, не розбишакував на дорогах і не вбивав міністрів… Але я жив і діяв, містер Прадо, а життя — це злочин, я вже не кажу про життя, сповнене активних вчинків… Ви, наприклад, перестали ходити до Дона Хоакіна після того, як його дочка Хосефіна зробила від вас аборт, на жаль, лікар виявився малокомпетентним, і жінка стала інвалідом — безплідність, порушення циклів та інші жіночі неприємності… Ви думаєте, Дон Хоакін забув про це? Він пам’ятає, — товстун знову ткнув вказівним пальцем у скріплені сторінки, що лежали в нього на колінах. — Він з радістю дасть хоч завтра свої показання проти того, хто спокусив його дочку… Ви кажете, що боїтеся ганьби… Я вірю вам… — Боу перегорнув кілька сторінок, демонстративно слинячи товстий, неначе обрубаний вказівний палець. — Ось, подивіться, містер Прадо, це свідчення головного механіка гариваської електростанції… Ви ж працювали там директором, коли повернулися з дипломом інженера з Штатів, чи не так? Пригадуєте Хаїме Оярсабаля? Вас спонукали до цього добрі наміри, ви хотіли дати робітникам премію на різдво, але грошей не було, і ви разом з Оярсабалем зупинили два агрегати, збрехавши, ніби сталася аварія і треба поставити робітників на нічну зміну, щоб не лишилося місто без світла… А позаурочна нічна зміна оплачується вдвічі більше, і за це робітникам видають премію… Але й вам теж. Ви від неї не відмовились… Я розумію, містер Прадо, ви так зробили з добрих намірів, ви не могли відмовитись. Інакше підвели б інших, беззаконня породжує шахрайство, але ж це не доказ у судовому засіданні, це емоції, а трибунал їх не досліджує, та й суд присяжних навряд чи став би порпатися в цьому… Незаконні гроші, та й годі! Або ось… — він знову погортав сторінки. — Погляньте… Коли три місяці тому ви поїхали у Мілан для переговорів з Граціо, уряд виділив вам кошти… По статтях… На телефонні розмови, готель, транспортні засоби, на представницькі — треба ж було влаштовувати коктейлі й прийоми… Ваш секретар Габріель Пратт дав вам рахунок, на коктейлі не вистачало… І ви своєю рукою, без погодження з урядом санкціонували дрібне шахрайство: попросили одного з помічників Граціо, містера де Бланко, взяти на себе оплату готелю, але лишити рахунки вам і на ці гроші влаштувати прийом… Я знаю, ви не поклали ці нещасні три тисячі доларів собі в кишеню, я також знаю, що ви пішли на це заради справи, заради того, щоб пройшов енергопроект Санчеса, але трибунал розглядатиме документи й показання свідків, розумієте? Ось, містер де Бланко показав, — ткнув Боу в сторінку, — що він виписав чек за проживання вашої делегації в готелі… А це копії звіту, в якому ви підписали витрати за готель з коштів, відпущених кабінетом… Ну, хіба це не ганьба? Далі читати?

— Який мерзенний бруд.

— Хіба це бруд? Я не читаю вам інших документів, містер Прадо… Людина безпам’ятна, вона відкидає у минуле те, що їй не бажане чи соромно зберігати в серці… Я ж не читаю вам записів ваших розмов з дружиною в ліжку… Кожен збуджується по-своєму, в усіх нас рильце в пушку, але ж не пійманий — не злодій, а коли і цей ваш шепіт узяти та й розголосити? Дати прослухати трибуналу — а він уже прокрутить це по національному радіо, ось, мовляв, хто нами правив, — як то буде вашій мамі? Дітям? Вашій дружині…

— Дайте мені пістолет, — крикнув Прадо. — Я сам зроблю те, що мушу зробити в такій ситуації…

— Ви не зробите цього, — твердо сказав Джеймс Боу. — По-перше, ви вимовили слово «ситуація», отже, у вас іще живе логік, а не міністр Санчеса… По-друге, коли ваш друг по коледжу Ромуло Батекур публічно дав вам ляпаса за те, що ви відбили в нього Магдалену, ви ж не дали йому здачі…

Боу підійшов до стіни, де висіла картина — синьо-чорна абстракція, стрімкі, уривисті лінії, чимось схожі на нічну грозу в тропіках над океаном, — натиснув своїм страшенно товстим пальцем на раму, поманив Прадо; той устав з підвіконня і, відчуваючи ненависть до самого себе, наблизився до товстуна.

— Подивіться, — Боу кивнув на малесеньке вічко, що відкрилося на полотні. — Там ваші знайомі, дивіться…

І Прадо подивився.

У холі, майже такому, як цей, де він тільки що перестав бути колишнім Прадо, а перетворився на спустошену, байдужну до себе, розбиту, з тремтінням у ватяних ногах істоту, сиділи помічник Санчеса по зв’язках з пресою капітан Гутієрес, міністр продовольства Еухеніо і заступник міністра фінансів Адольфо; вони про щось квапливо розмовляли, і, хоч обличчя їхні були блідими, вони навіть часом посміхалися, жестикулювали, як живі люди; в жодному з них не було видно зламу, слідів тортур, боротьби…

Прадо не зміг погамувати сліз, він знепритомнів і важко впав на підлогу, викладену синьо-білими кахлями, якими звичайно прикрашають невеличкі подвір’ячка в Андалузії, особливо в Севільї, по дорозі до моря, до Малага…

82

26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

— Я спробую покласти дев’ятий від борту ліворуч у кут, — сказав Санчес. — Як ти ставишся до цього, в’єхо?

— Негативно… Я чомусь думаю, що ти не покладеш цієї кулі, Малюк. Знаєш, я грав якось з російським поетом Маякоські в Мехіко, він приїхав туди в двадцять п’ятому… Не пригадую точно, чи в двадцять сьомому роді, Він революціонер, але грав дуже добре і одного разу засадив таку саму кулю… Тільки він дуже довго натирав крейдою кий перед кожним ударом… Знаєш, він так кумедно цілився в кулю… Виставляючи нижню щелепу, вона в нього була важка, сильна, не те що в тебе… Та ще був дуже коротко підстрижений. Ну, гаразд, бий, я помовчу…

Санчес промахнувся, зробив підставку; одинадцятий став на удар.

— Ну що, Малюк, кінець тобі? — зітхнув Рамірес. — Такого гравці не прощають… Можу пощадити, коли звелиш узяти Пепе солістом…

— Я, мабуть, не встигну послухати його сьогодні, в’єхо, — відповів Санчес. — Давай обставляй мене, і я поїду… Багато справ…

— Він зараз має бути тут…

— Тоді не поспішай мене обшахровувати, — зітхнув Санчес. — Програвати — навіть тобі — прикро.

Старий зібрався перед ударом, рука вже не тремтіла, очі стали білячі, мов бусинки; клац; куля лягла, наче в масло.

— Бачиш, як треба бити, — сказав Рамірес. — Учись, поки я живий. Хочеш, ввімкну ящик? Вранці диктори оголосили, що виступатиме твій міністр Лопес…

— Я можу тобі сказати, про що він говоритиме на телебаченні, — Санчес знизав плечима.

— Він справді проти тебе, як кажуть люди?

— Які люди це кажуть? Де? В цьому вашому клубі?

— Не тільки. В кафе на Пласа де Хінос теж говорять про це… А там збираються водії й вантажники, вони не вхожі сюди…

— Ну, а ти як думаєш?

— Спочатку я покладу сьому в середину одним дотиком, дуже красиво, відведу свою кулю для удару по десятому, а потім відповім тобі, сивий Малюк…

Він поклав кулю, одвів свою на новий удар і витяг сигару.

— Хочеш? — спитав він Санчеса. — В мене ще три штуки, дуже добрий тютюн, я полощу ним рот, укріплюю ясна… Мені здається, Малюк, зараз почався такий бардак, і збагнути щось просто неможливо, та коли вже багато говорять, виходить, таки є…

— Коли є, в’єхо, то, як правило, ніхто нікому нічого не говорить…

— Це в янкі або ж у німців, вони інші, північани, в них кров повільніше тече, а ми південці, в нас що на душі, те й на язиці… Я колись грав з людьми, які воювали проти Франко… Вони говорили, ніби знали в окопах про все, що творилося в Мадріді… Там же були анархісти, комуністи, республіканці, поумовці[34]. Всі билися за своє, і ще за тиждень до того, як змінився уряд, люди знали імена нових міністрів…

— А в Чілі нічого не знали, в’єхо…

— Це точно, — погодився старий, — там Піночет стояв на трибуні поряд з Альєнде, там було все тихо, тільки багаті жінки ходили по вулицях з каструлями… У нас теж підуть, на яловичину знову підскочили ціни…

— А хто в нас їсть її? — Санчес знизав плечима. — Ти? Так ти гравець. А вантажник?

— Той, хто вміє красти, їсть… Малюк, я тебе люблю, ти дуже добрий, хіба годиться бути добрим правителем, такого не буває, може, тобі вже пора стукнути кулаком по столу, як?

— Тепер це не страшно, всі стали сміливі, в’єхо, ми ж скасували беззаконня, тепер ніхто нічого не боїться, розумієш? І це прекрасно, бо щастя можуть побудувати тільки ті люди, які не знають страху.

— Буде бардак, Малюк, наші люди люблять суворий порядок…

— Після того, як вони прожили ці вісім місяців без страху, самою лише суворістю нічого не доб’єшся, в’єхо… Всього можна домогтися тільки тоді, коли людина йтиме на роботу з радістю і впевненістю: «Я одержу стільки грошей, що зможу не тільки купити пляшку собі й панчохи дружині, але й зекономити трохи, та ще й відкласти на відпустку або ж на те, щоб почати своє діло, чи послати свою дитину вчитися в коледж у Європу, поки в нас мало своїх…»

— Ти донкіхот, Малюк, не сердься, але люди поважають одне — силу… Ти завжди був такий сильний, а зараз наче жінка…

Санчес розгнівано поставив кий.

— Ну, чого ти хочеш?! Чого ви всі хочете?! Щоб я ввів комендантську годину?! Заборонив газети?! Хапав на вулицях за кожен жарт на мою адресу і кидав до тюрми? Вам що, треба жити, зігнувшись у три погибелі? Тільки тоді ви будете спокійні — над вами є влада?!

До залу ввійшов начальник охорони Карденас.

— Мігель, там «червоні берети» затримали трьох музикантів, вони кажуть, ти їх чекаєш…

— Я їх чекаю, — відповів Санчес. — Подзвони в палац, ми через п’ятнадцять хвилин виїжджаємо, нехай викликають Педро з його звітами… Як пройшов виступ Лопеса? Ти подивився у вітальні?

— Виступ перенесли на півгодини, я дзвонив у канцелярію Лопеса.

Санчес здивувався.

— Чому?

— Полетіла апаратура на радіостанції, закінчують ремонт, дурні нерозторопні… Зараз я приведу музикантів…

— Це мій онук Пепе, — пояснив Рамірес майорові Карденасу, — він затримає Мігеля на п’ятнадцять хвилин, послухай, як він співає.

Карденас знизав плечима, вийшов; старий підійшов до ранчеса, поклав свою вузлувату тремтячу руку на його плече.

— Не сердься, Малюк, просто ти ще не навчився цієї справи — управляти іншими — і навряд чи навчишся, така це паскудна робота… Вип’єш кампарі?

— Ні, не хочу. Вип’ю холодної мінеральної води. Чи лимонного соку… Щось мені тяжко на серці, в’єхо… Тисне, тисне… Немовби його взяли в руку і хочуть зважити…

— У мене так було, коли Пепе читав уголос книжку одного бородатого янкі про те, як наш старик ловив у морі агуху[35] і як її поїдали, ходер[36], жадібні акули… Перед ударом завжди слід трохи поговорити, тоді відчуватимеш тугу за ділом… Слово — це лінощі, Малюк, тільки удар — діло, навіть по такій нікчемній кулі, як трійка, але ж без неї не складеш піраміду…

Він красиво поклав кулю, таку саму, як і попередні, тільки з цифрою три; чорт візьми, подумав Санчес, яка, здавалося б, різниця між цією кулею і тією, тринадцятою, що тепер стоїть у Раміреса на ударі в середину, а все-таки зовсім інша якість, значенйя, вага… Варто стерти з тринадцятої одиницю, а до цієї трійки домалювати одиницю, і значення зміниться, не сотвори собі кумира, воістину так…

— Зараз я заберу тринадцяту, — сказав Рамірес. — Ти помітив, Малюк, що всі кулі на столі однакові від створення свого, а любимо ми їх по-різному?

Санчес засміявся.

— Я саме про це думав, в’єхо, прямо-таки славо в слово, як ти сказав.

— У мене це часто було з моєю мухер[37]… Це буває, коли віриш; ми вміємо вірити і тоді починаємо думати про одне й те ж… А ти читав книжку про цього старика в морі?

— Читав, — відповів Санчес. — Того янкі, що написав книжку, звали Хемінгуей.

Саме тоді Карденас привів Пепе з гітаристами.

— Добрий день, громадянин прем’єр, — сказав Пепе.

— Добрий день, — повторили Ромеро й Боніфасіо в один голос.

Санчес усміхнувся.

— Музиканти, а говорите, як солдати, що вітають командира… Починайте, хлопці, я до ваших послуг. У мене є десять хвилин, не більше…

Гітарист Ромеро глянув на свій великий годинник, у ньому було вмонтовано передавач; коли вони йшли парком «Клаб де Пескадорес», він подивився, чи стоїть коло пірса білий катер з увімкненим движком; стояв точнісінько там, де мав стояти, на тому самому місці, яке позначено на картах, коли репетирували операцію; і капітан був той, якого їм описували: з рудою бородою, в білому костюмі, з золотим браслетом на лівій руці; з катера надійде команда, годинник пискне; це означає, треба вийняти «шмайсери» й прикінчити полковника, іха де пута[38], червоний; найманець Кремля…

Гітаристи мовчки, неквапливо й зосереджено взяли свої великі старі, а тому дуже красиві гітари з великих, важкої шкіри чохлів і водночас разом торкнулися струн; звук пролунав густий, відчутний, тремтливий…

Це була проба; Ромеро глянув на Пепе, кивнув йому, той почав; Боніфасіо підхопив: «Пісня революції…»

… Катер був уже за милю від пірса; капітан, Густаво Карерас, подивився на карту — до нейтральних вод лишалося зовсім мало; попереду, за сім миль, стояв американський сторожовик; через дві хвилини треба давати команду діяти; нехай потім шукають катер; правда, можна зняти трагікомедію, як ці мулати метатимуться по пірсу…

— Гітаристи мені дуже подобаються, — сказав Санчес. — Заспівай-но ще, Пепе… Тільки чому ти стоїш, немов аршин проковтнув? Ти ж співаєш, це таке щастя, коли людина вміє співати… Може, тобі краще ходити по кімнаті? Статика зв’язує… Ти чув таке ім’я — Станіславський?

— Ні.

Ромеро торкнувся струн, звук поплив по кімнаті. Він боявся, що ось-ось запищить годинник; сигнал; почує той бугай біля дверей; це погано, коли дві цілі в різних напрямках; звичайно, все зрепетирувано, Боніфасіо битиме в охоронця, але все-таки стріляти в одному напрямку завжди надійніше.

Боніфасіо одразу ж зрозумів Ромеро; теж торкнувся струни; полилася бурхлива мелодія.

— Станіславський був великий режисер, — вів далі Санчес. — Тобі треба почитати книжки про театр, Пепе… А то доведеться нелегко проходити конкурс… Так от, Станіславський учив своїх артистів: якщо тобі важко збагнути роль, шукай пристосування… Пригадуєш Кареніна, чоловіка Анни?

— Не пригадую, — відповів Пепе, — я зовсім не пригадую, сеньйор прем’єр…

— Толстой написав, що в Кареніна були відстовбурчені вуха… Артист мучився, вони дуже настирливі, справжні артисти… Він не відчував себе Кареніним і через те сковано рухався, мляво розмовляв… І Станіславський порадив артистові вставити сірники у вуха, той вставив, вуха відстовбурчились, і він зразу відчув себе в своїй тарілці, повірив у себе… Може, й тобі варто як слід подумати про костюм? Ти занадто модний, завужений, важко рухатись…

— Можна, я заспіваю ще одну пісню? — попросив Пепе. — Про любов у мене краще виходить.

Санчес знизав плечима.

— Ну, будь ласка, якщо про любов тобі легше…

І в цей час годинник у Ромеро пискнув.

Боніфасіо непомітно рвонув струну, вона лопнула; він скрушно похитав головою, сказав, що доведеться поміняти басову, без неї не можна, відклав гітару, потягся до футляра, відкрив потайну кишеню; за одну мить Карденас лежав на підлозі, зрешечений кулями; старий Рамірес кинувся до Санчеса несподівано для його років прудко, немов перед ударом на більярді, коли в нього переставали труситися руки, він обійняв Санчеса й закричав:

— Ні, ні, ні! Пепе! Пепе, що ти робиш?!

Боніфасіо тихо сказав Ромеро:

— Забери діда.

Санчес гостро відчув гіркий сигаретний дим, що йшов від в’єхо, особливий, старечий, беззахисний запах, дрібний дрож, який тіпав старе тіло, лункі, часті удари серця, коли Ромеро по-кошачому перескочив через край столу, схопив старого за кістляве плече й хотів відтягти в бік, але руки в того напружились, він зайшовся криком.

— Відійди, в’єхо, — прошепотів Санчес, відчув, як повільно, мертво холонуть пальці рук і ніг, — відійди, не треба тобі…

83

26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

У крітському ресторанчику Папаса на рю Муффтар було безлюдно; в туристський сезон тут не протовпишся, всі хочуть побувати на вулиці, яку згадує Хемінгуей у своїй найсумнішій, пронизливій і безутішній, як минула молодість, книжці про те свято, яке завжди з тобою.

Марі, Верньє і Гала посідали ближче до вогню, в самій глибині залу; Папас підійшов до них з меню, великими, як міжурядові договори, й такими ж червоношкіряними.

— Якщо дозволиш, Марі, я замовлю те, що тобі напевне дуже сподобається, — сказала Гала. — Ти дозволиш?

— Звичайно, — Марі вимучено всміхнулася. — Спасибі.

— Будь ласка, Папас, приготуйте ваш чудовий крітський салат з мідіями, — попросила Гала. — Тільки спочатку принесіть якийсь плед, наша дівчинка замерзла… Тобі холодно, Марі, правда?

— Ні, ні, Папас, не турбуйтеся, мені тепло.

— Їй холодно, — повторила Гала, — я бачу.

— Вона попросить сама, коли їй стане холодно, — роздратовано сказав Верньє.

— Але тоді буде пізно! її протягне, вона така бліденька.

Верньє всміхнувся до дочки.

— Я її вчу не нав’язувати добро… Нічого не можна нав’язувати, а особливо добро, це не прощається… Пора від слів переходити до діла й бити по щоках, а не умовляти — на півдні Франції і Італії на цьому тримаються сім’ї.

— Зараз я посунуся, щоб тобі було зручніше вдарити, — засміялася Гала, — тільки спочатку я замовлю найсмачнішу їжу для Марі…

— Все-таки я принесу плед, — сказав Папас, — я відчуваю, як дме, такі дощовиті дні, просто дивно, обіцяли, що жовтень буде теплий, а тут дощ, наче грудень надворі. Я підкладу більший пеньок у вогонь, стане тепло…

— Що ти хочеш замовити? — спитав Верньє. — Марі не любить риби.

— Але ж тут особлива риба, Марі, може, ти покуштуєш маленький шматочок?

Марі похитала головою.

— Ні, спасибі… Ніхто так смачно не готує рибу, як моя мама, та й у неї я відмовляюсь… Не знаю чому…

— Тоді нехай Папас зробить м’ясо у виноградному листі, так, Верньє?

— Справді смачно, Марі, — підтвердив Верньє. — Раджу покуштувати…

— А пригадуєш, як ти вперше почастував Ганса кукурудзою? — Обличчя Марі на якусь мить стало лагідним, розгладилися зморшечки круг рота, очі стали добрі, ласкаві.

— Звичайно, пригадую… Гансі тоді був товстий, побіг до старої туркені, яка продавала гарячу варену кукурудзу, і гепнувся, бо не помітив сходинки, здер шкіру на колінах і гірко заплакав, а був уже дорослий хлопець, дванадцять років…

— Від образи, — пояснила Марі. — Націлився на кукурудзу, про яку ти йому так багато розповідав, побіг, і замість ласощів — зідрані коліна… Знаєш, як прикро, коли бачиш радість, ось вона, тільки простягни руку, а поспішиш, шльоп, і коліна в крові!

— А пригадуєш, — сказав Верньє, — як ми поїхали в Іспанію і ти сердилася на мене, та все завішувала своє вікно в машині шаллю, щоб не загоріти, ти дуже боялася загоріти, тоді була мода на блідих…

— Ну, тату, не треба, — обличчя в Марі стало таке сумне, що у Верньє защеміло серце.

— А якось ми з тобою страшенно посварились, бо ти не хотіла, щоб я купив тобі туфельки марки «коледж», — зітхнув він, — тобі дуже хотілося носити високі каблуки, а мені це не подобалось, ти була ще маленька, точніше, мені здавалося, що ти маленька…

— Задерикувата. Ти просто нас дуже балував…

Гала закурила.

— Та це ж чудово, коли батько має можливість балувати дітей… Нас теж балували, поки була жива мама… Ми щороку їздили в село, там було багато фруктів, і такі дешеві, що ми з братами просто об’їдались, а потім мама померла, і ми вже жодного разу не виїжджали з міста…

Марі поклала свою м’яку, ніжну долоню на холодні руки Гала; на якусь мить очі Марі спалахнули, вона подивилася на батька й шепнула:

— Таточку мій…

Повернувся Папас, укрив Марі легким пледом, схилився, приготувався вислухати замовлення; він ніколи не записував, бажання клієнта — закон, а закон треба пам’ятати.

— Що питимемо? — спитав він.

— Марі, тут чудове рожеве вино. Папас, будь ласка, принесіть пляшку, тато розповідав, як ти, ще маленькою, випила рожеве шампанське й стала танцювати на столі…

— І розбила фужер, — додала Марі, — навіть зараз пригадую цей дзвін, фужер був кришталевий…

— Ну й попало тоді тобі від… — Верньє обірвав себе, бо попало їй від Елізабет, а він не хотів говорити про неї погано, тієї рівноваги, про яку мріяли всі ці місяці, досягнуто, найстрашніше — порушити її, нічого не можна порушувати в цьому ламкому світі, все й так приречене, хистке, ненадійне…

— А пригадуєш, — пожвавішала Марі, — як Ганс зображував полювання на кабана, коли ми вчотирьох їздили на теплі озера, у мами тоді був радикуліт?

— Пригадую… Маленький товстощокий шибеник, а замість рушниці паличка… Він страшенно любив лякати себе, ти помічала?

— То це ж дуже цікаво, — засміялася Марі. — Я теж любила себе лякати. А ви любили, Гала?

— Ні. Я любила мріяти й дуже цього боялася, бо коли поверталась із мрій у нашу буденність, ставало так тяжко, що жити не хотілось…

— А Гансові було так добре в татовій буденності, що він себе лякав… Вам не набридло слухати наші спогади, Гала?

Та всміхнулась.

— Я все знаю… Тато часто розповідає про вас, про кожен ваш день… Особливо коли дивиться на ваші фотографії… Він згадував, як ти маленькою відпочивала на морі й дуже пустувала, не слухалася, тоді мама сказала, що одведе тебе в гори і там покине, ти заплакала: «А я камінчиків назбираю і кидатиму, й по них до тебе повернуся…»

— А тато розповідав вам, як він ударив мене?

— Та ти що?! Ні.

— О, тато вміє бути дуже жорстоким, — сказала Марі, — ви, мабуть, ще не мали змоги в цьому переконатися… В мене була няня, така собі невеличка товста шведка, яка любила мене, правда, тату?

— Дуже, — підтвердив Верньє. — Така славна дівчина…

— Ну от, а діти завжди знають, хто їх любить, бо коли люблять, то все прощають, і я вдарила якось няню по обличчю не зозла, а так, граючись у «пані-служанку», і тато зняв ремінь і вперіщив мене, я пережила такий жах, якого більше ніколи не довелось пережити… Але це був потрібний урок, еге ж, татку? і — Якщо ти так вважаєш, — Верньє витяг з кишені коробочку з судинорозширювальними ліками, поклав таблетку під язик.

— Що? — спитала Марі. — Тобі погано?

— В нього без упину стрибає тиск, — сказала Гала, — а найдужче, коли хвилюється…

— А тут ще я зі своїми справами…

— Він дуже тривожився, поки тебе не було, Марі. Він жив тим, що ти до нього приїдеш… Як це чудово, що ти приїхала…

— А завтра після лекції тата почнуть лаяти, відберуть кафедру й перестануть друкувати…

— Вже не друкують, — озвався Верньє, — але це дрібниці, нікуди вони не дінуться… Головне, ми з тобою точно придумали, як діяти завтра, це буде красивий удар…

— Пригадуєш, — Марі трохи повеселішала, — як ми привезли бабусю у Дюнкерк і сказали їй, що це Біскайська затока, і наша сліпенька компанійська бабуня стала розпитувати всіх на пляжі, що це за новий Дюнкерк з’явився тут?

— Пригадую. Все пригадую, будь я тричі неладний.

— І я, — кивнула головою Марі.

— А я частіше хочу забути те, що було, — сказала Гала. — Марі, будь ласка, поправ плед, я відчуваю, як тут дме…

Марі закуталась; Верньє хмикнув.

— Дівчинка стала схожа на шотландського стрільця.

— Знаєш, про що я думала останні сім годин, тату?

— Ні.

— Я думала про те, яке ж це триклятуще слово «власність». Бідолашний Томмазо Кампанелла, як він мріяв про «місто сонця»… А таке неможливе… На жаль… Хіба я так металася б, якби не відчувала, що мій Мігель під ударом? Не металася б… Мій, та й годі…

— Але ж ти прощаєш йому любов до Гаривасу?

— Різні поняття.

— Чому? Просто ти його ще дуже шануєш… Ти ж нікому не дозволиш сказати про нього поганого слова? Звичайно, не дозволиш… Ти нікому не дозволиш обговорювати його слова, справи, вчинки, ти переконана, що він робить усе правильно, любить тих, кого треба, оточує себе тими, в кому впевнений… Добре, не гнівайся, не буду, пробач… Просто я дуже старію, а тому зразу легко ображаюсь…

Папас приніс вино, налив Верньє, той покуштував.

— Пречудове.

Лише після цього неодмінного ритуалу Папас налив у бокали дамам і спитав:

— Поставити нашу крітську музику? Чи хочеться побути в тиші?

— О, будь ласка, поставте вашу музику, — відповіла Марі.

— Я з вами потанцюю, — пообіцяв Папас, — я завжди танцюю з моїми постійними клієнтами, правда, Гала?

— Він її в мене відіб’є, — поскаржився Верньє дочці, — вони завжди переглядаються за моєю спиною.

— Не відіб’є, — запевнила Марі. — Тільки дурна жінка може піти від такого красивого, розумного й доброго, як ти…

— Розумієш, подруго? — Верньє гордо подивився на Гала. — Папас, ще дві пляшки, я сьогодні хочу від душі пити.

— І цілу ніч потім ковтатимеш ліки, — з докором мовила Гала.

— Вас позбавили слова, мадемуазель, — сказав Верньє. — Шат ап![39]

— Марі, хочеш устриць? — похопилася Гала. — Тут навпроти допізна продають їх, зовсім забула! Я зараз!

— Не треба, Гала! — але та вже пішла до виходу, натягуючи на ходу пальто.

— Я зараз, — і вибігла.

— Чи не забагато ти розмовляєш лише зі мною? Про те, що нам близьке, про нас з Гансом? Гала може образитись.

— Я всі ці місяці тільки про вас і говорив з нею, з ким же ще?

— А з самим собою?

— З самим собою я не розмовляв. З самим собою я плакав, голубонько моя…

— Якщо все добре скінчиться, давай поїдемо всі разом у Гаривас, як?

— Запрошуєш?

— Звичайно. Купимо тур і поїдемо на два тижні… Він буде щасливий…

— Ти його любиш, Марі? Чи ти любиш свою любов до нього?

— А хіба це не те саме?

Верньє похитав головою.

— Ні, маленька, зовсім не те саме.

— Я говорила про це з одним росіянином,

— Його прізвище Степанов?

Марі засміялась.

— О, який ти хитренький, таточку! Звідки ти знаєш?

— Він був у мене…

— І розповідав… Ви чимось дуже схожі…

— Ну, ще б пак… Консерватор Верньє і комуніст Степанов…

— Ви схожі тим, як любите своїх дітей…

— Давай вип’ємо за Ганса?

— Давай. Тільки почекаємо Гала.

— Марна річ. Вона півгодини вибиратиме тобі найсмачніші устриці і десять хвилин торгуватиметься, Щ96 купити їх за півціни… Давай вип’ємо за те, щоб Гансі швидше приїхав сюди і ми посиділи б отут, у Папаса, погуляли і ви нарешті обжили б свої кімнати…

Верньє вийняв ключ від квартири, простяг Марі.

— Я замовив тобі цей ключ з особливої бронзи, ти ж любиш, коли все красиво…

— Бідолашна мамочка…

— Мені теж її дуже шкода, але що я міг зробити, Марі?

— Ви такі різні… Чому ти одружився з нею?

— Тому що я дуже кохав її, я нікого так не кохав, як її…

— Давай вип’ємо за неї?

— Давай.

— Нехай у неї буде так, як їй хочеться…

— Дай їй боже…

— Ми з Гансом завжди мріяли, щоб ви хоч трохи зберігали видимість сім’ї, це так важливо для дітей, та ще маленьких…

— Я згоден був, Марі…

— Знаю… Але ти справді любив маму?

— А ти думаєш, я одружився з нею, щоб переселитися з мого підвалу в її чудовий будинок над Рейном?

Марі нічого не відповіла, цокнулася з батьком і повільно випила.

Гала повернулася з коробочкою устриць.

— Такі жирні, просто чудо! Найкращі устриці — жовтневі! Прошу, Марі, це все тобі! Боже, яку я зараз бачила страшну людину! Весь у чорному, сидить на своєму мотоциклі, а очі білі, як вата… Він подивився на мене й крикнув: «Піф-паф, пташко!» В мене навіть мурашки по спині побігли…

— Накурився, ідіот, — сказав Верньє, — скільки ж таких нещасних!

Папас приніс лимон, ножик, щоб відкривати устриці, й увімкнув музику. Зазвучав знайомий голос: бритоголовий актор Савалас заспівав сумну пісню, його грецька була жахлива, все-таки він тепер працює в Голлівуді, думає англійською, а коли думаєш іншою мовою, втрачаєш правду рідної мови.

— Марі так апетитно їсть, — Верньє бачив, як дочка смакувала устрицю, — аж мені захотілося.

— Я куплю ще! — Гала підвелася з стільця.

— Сядь, — зупинив її Верньє. — Відкрий мені кілька раковин, я цокнусь з Марі… Пам’ятаєш, маленька, як я нагодував вас з Гансом бульйоном з мідій на Капрі?

— Я все пам’ятаю, таточку, і тому мені страшенно хочеться випити з тобою ще один бокал…

84

26.10.83 (18 годин 34 хвилини)

Мішель Бреннер зачудовано слухала Гіго; вона тепер не могла пробути без нього жодного дня; відразу поривала з тими, хто говорив їй про Гіго погано; вона зовсім розчинилася в його владній силі.

— Ми живемо в епоху тиранії розуму, — повагом попиваючи віскі, говорив Гіго. — Це ж вияв старості нашої культури. Ми живемо в час кінця цієї цивілізації, настане нова. Ти не можеш не відчувати, як повсюдно виявляється прихована боротьба проти науковості; її першим апологетом був великий скептик Ніцше. Поглянь, чим живе фізика наших днів. Дивує скромність її завдань, обмеженість питань, які вона перед собою ставить. Кожна культура існує тим, що вірить у своє безсмертя. Історія не знає дня, коли почалася загибель Еллади, але ж Еллада загинула. Принцип збереження енергії, який був абсолютом у дні моєї шкільної молодості, відкинуто, бо ми твердимо тепер, що енергія є нескінченне в нескінченному просторі Ньютон стверджував необхідність постійної маси. Тепер цей постулат відкинуто. Ми знаємо рух нашої планети відносно Сонця, але нам невідомо про абсолютний рух Сонячної системи в просторі. Час руху світла втратив властивість абсолютної величини. Рано чи пізно буде усунено постійність фізичних величин, у визначення яких входить час…

Гіго підвівся, став роздягатись; Мішель любила дивитись, як він ліниво, недбало кидає на спинку стільця сорочку, штани, труси; її завжди дратував маленький акуратизм Бреннера, його пристрасть до порядку; в ньому не було польоту, він ніколи не міг бачити й відчувати світ так, як його розуміє Гіго, тривожно й широко. Та ще поблажливо, як це достойно в мужчині, поблажливість і спокій, як хочеться пройти крізь невидимий бар’єр, пригорнутися до нього, до цього величезного, але податливого, і водночас владного чоловіка, відчувати те, що ти потрібна йому, розчинитися в цьому відчутті, зазнати блаженного спокою, тиші…

Бідолашний Бреннер, мені все-таки його шкода, подумала Мішель, яке ж мале його життя, обмежені інтереси, суєтні вчинки, як мені було гірко й принизливо підстроюватись до нього всі ті роки, що ми жили разом, але я мушу бути вдячна долі й за це, бо після пустих і нецікавих років прийшов Гіго…

Вона тепер наймала цю квартирку неподалік від дому; грошей, що залишив їй Бреннер, цілком вистачало на оплату оренди; з Гіго зустрічалися щодня; готувала йому обід, напихала холодильник пляшками, він любив віскі з льодом, без води; могла безупинно слухати його; він говорив про те, що мав зробити в житті; говорив захоплено; Бреннер завжди мовчав, уткнувшись у книжки, і писав ночами свої репортажі, бідолашний, бідолашний, а світ цей суєтний, він на грані краху, культура кінчилась, канула б небуття, і нас не обмине ця доля.

— Обніми мене, — прошепотіла Мішель, — обніми мене міцно, рідний…

— Почекай, — відповів Гіго, — я хочу послухати останні вісті.

Він увімкнув ящик; диктор розповідав про те, що в Гаривасі почалися події, які саме, поки невідомо, перервано зв’язок.

— Знову метушаться люди, — посміхнувся Гіго, — вони ніяк не можуть без метушні…

Мішель поцілувала його в шию.

— Я хочу подарувати тобі лаванду.

Він спитав:

— Що, смердючий?

— Люблю тебе, — сказала Мішель, — дуже люблю, коханий мій, всякого люблю, смердючого, п’яного, злого, тільки будь зі мною…

Диктор прочитав повідомлення про погоду.

— Ну, вимикай, — прошепотіла Мішель, — іди до мене, вони обіцяли дощ, а нам з тобою тепло, чи не так?

— Буде жарко, — всміхнувся він.

85

26.10.83 (19 годин 34 хвилини)

Ромеро вдарив старого Раміреса по шиї; той упав; у цю саму мить Боніфасіо прошив Санчеса чергою, схопив Пепе за плече; той був як істукан, не міг поворухнутись; Ромеро підштовхнув його дулом «шмайсера».

— Швидше, хлопче! Швидше!

Вся операція пройшла, як і було заплановано, за двадцять сім секунд.

Через п’ятдесят вісім секунд Ромеро, Боніфасіо й Пепе, який ще нічого до кінця не збагнув, і, заціпенівши, повторював одне й те слово «навіщо? навіщо? навіщо?!», були на пірсі; катер здавався крихітною цяточкою на воронованому, з блакитними закрайками плесі океану.

Через дев’яносто вісім секунд усіх трьох зрешетили кулями, випущеними з короткоствольних автоматів, затиснених у спітнілих долонях «червоних беретів».

Через дванадцять хвилин Ганс Лібіх і Йоганн Шевц висадили в повітря машину міністра оборони майора Лопеса, який їхав на телебачення оголосити про загибель героя національної революції полковника Санчеса і про те, що він приймає на себе весь тягар влади в країні.

(Цією акцією директора ЦРУ банківській групі Баррі Дігона було завдано матеріальних збитків на суму 156 мільйонів доларів — зі смертю Лопеса таємна угода, укладена з ним, виявилася звичайнісіньким папірцем.)

Через двадцять сім хвилин розстріляли начальника генерального штабу, директора Національного банку і міністра громадської безпеки.

Через двадцять дев’ять хвилин вбили ад’ютанта Санчеса по зв’язках з ВМФ капітана Родрігеса.

(Цією акцією директора ЦРУ банківській групі Дейва Ролла було завдано матеріальних збитків на суму 217 мільйонів доларів; зі смертю Родрігеса таємна угода на продаж бобів какао, укладена з ним представниками Ролла в обстановці цілковитої секретності, нічого вже не була варта.)

Через тридцять одну хвилину по телебаченню виступив новий прем’єр-міністр Гаривасу, дипломований інженер Енріке Прадо:

— Кривавий злочин, вчинений лівими екстремістами, не залишиться безкарним… Ті, хто підняв руку на незабутнього героя національної революції полковника Санчеса, зазнають заслуженої кари… Один з них, майор Лопес, уже поплатився за зраду… Я закликаю народ до спокою… В разі якихось ексцесів буде введено воєнний стан з усіма наслідками, що з цього випливають… Завоювання нашого руху ми захищатимемо залізною рукою, без найменших вагань… Я звертаюся до офіцерів та солдатів центральних казарм з вимогою припинити опір… У тому випадку, якщо вони відмовляться виконати наказ уряду, ми перейдемо до дій, за наслідки яких відповідатимуть ті, хто підтримує бунт і анархію…

Через п’ятдесят дві хвилини група лівоекстремістської молоді блокувала приміщення американського посольства; пролунали постріли (її керівник Серхіо був на зв’язку s агентом ЦРУ Хорхе Вісто на кличку Чіко; практику проходив у Португалії і в Західному Берліні, його ввели в редакцію лівоекстремістських газет, він писав есе про необхідність «світової революції», звинувачував Кремль у «зраді інтересів пролетаріату», твердив, що американський імперіалізм — «паперовий тигр», і наполягав на тому, що лише терор — єдиний шлях до перемоги).

Через сімдесят дві хвилини Енріко Прадо звернувся в Білий дім з пропозицією негайно евакуювати технічний персонал посольства, забезпечивши йому надійну охорону.

Через дев’яносто дев’ять хвилин кораблі BMC США з контингентом морської піхоти на борту вирушили до берегів Гаривасу.

(Ця акція адміністрації дала матеріальний прибуток групі Роберта Кара на суму 293 мільйони доларів.)

86

26.10.83 (21 година 49 хвилин)

Жюль Бреннер даремно намагався подзвонити в Париж; зв’язок було перервано; «фантоми» завдали вже три удари по Гаривасу; бомбардували ті казарми в центрі міста, де війська зберігали вірність Санчесу, не вірячи в те, що полковника немає в живих.

Потім кинули десант; «червоні берети» оточили казарми; на вулиці вийшли танки; стріляли в упор; після того, як казарми взяли штурмом, підрозділ «особливого призначення» почав прочісувати готелі; американських підданих виводили вниз, у хол; перевіривши документи Бреннера, вибачились за вторгнення: «Тут ховаються наші противники, не ображайтесь»; коли солдати вийшли, до нього зайшов непоказний худорлявий чоловічок у цивільному, з вусиками, підстриженими на іспанський манір, попросив показати рукописи, швидко переглянув їх, похитав головою, згріб зі столу й спитав:

— Де це ви наслухалися таких небилиць про змову янкі? Маєте намір публікувати?

— А ви хто такий, щоб ставити мені запитання? — здивувався Бреннер, відчуваючи якусь веселу байдужість до всього, що відбувалося.

Чоловік нічого не відповів, запхнув рукописи в портфель і вийшов.

Через двадцять хвилин Бреннера знайшли у ванній кімнаті з простреленою головою; за мить до смерті, зрозумівши, що його зараз уб’ють, він побачив прекрасне обличчя Мішель і встиг подумати: «Бідолашна моя дівчинка, як же ти житимеш без мене?! Прости мені, любов моя, все, що я робив, було зроблено заради тебе…»

87

26.10.83 (23 години 17 хвилин)

Френк По повернувся до себе на рю Лемуан пізно; його добряче хитало; піднімаючись крутими дерев’яними сходами, він мугикав пісню італійських комуністів «Аванті, пополо».

В маленькій квартирі було холодно, по брудних шибках сльозилися крапельки дощу; за стіною кричала Ісабель; її коханець, араб з Тунісу, доводив жінку до шаленства майже щоночі; саме в цей час починався випуск останніх вістей по телебаченню; Френк скинув плащ, повісив його на вішалку, ввімкнув електричну грубку, потім узяв зі столу автоматичний пульт управління ящиком, увімкнув першу програму, відкрив холодильник, витяг пляшку білого вина, випив прямо з пляшки, вийняв троє яєць і кукурудзяну олію, ввімкнув плиту.

«Чорт, — подумав він, — як завжди, в каструлі перегоріла олія… Треба завести постійну дівку, найгірше в холостяцькому житті це мити посуд, а смажити на чорній, перегорілій олії, як робить Анатоль, це не для мене, печія замучить».

Він увімкнув невеличку газову колонку, гаряча вода буде за п’ять хвилин; одламав шматок батона, намазав часниковим маслом, розірвав пакетик, відрізав кусок кров’яної німецької ковбаси, допив з пляшки, обсипаючи светр крихтами, закусив і хотів був відкрити ще одну пляшку, але в цей час диктор сказав першу фразу про те, що годину тому при виході з крітського ресторану на рю Муффтар убито журналістів Марі Кровс та професора Верньє, а також якусь мадемуазель Гала Оф, особа якої ідентифікується.

На екрані виникла фотографія: крупно — солом’яне волосся Марі, розметане на мокрому асфальті, залите кров’ю обличчя, поряд — Верньє, сидить біля стіни, голову знесено майже наполовину, а трохи віддалік — жінка в синьому плащі, мабуть, мадемуазель Гала.

Френк опустився на стілець, серце спинилося десь у горлі, закриваючи дихання; це ж ти, Френк По, підготував цю передачу, сказав він собі й відчув, як щоки його взялися вогнем, немов хтось ударив навідліг; це зробив ти, ідеолог і борець за свободу людства, якому загрожують наївні діти, схильні шукати порятунок у комуністичній утопії…

Френкові стало моторошно, бо він явно відчув теплу й суху долоню Марі в своїй руці, йому здалося, що він навіть бачить, яка глибока й довга лінія життя була в цієї незвичайної дівчини, котра називала його народ так ласкаво — америкашки… Але ж її вбили мафіозі, почув себе Франк По, і голос його йшов десь здалеку, ніби крізь повсть, слова невиразні, немов хтось душить їх долонею, теплою, м’якою, з довгою й глибокою лінією життя… Мовчи, тварюко, які мафіозі?! При чому тут мафіозі?! Ти сам сказав мафіозі, кого треба прибрати на рю Муффтар, і ти розумів те, що робив, тому ти й напився, і прийшов сюди, і вирішив приготувати собі яєчню, аби зажерти нею ще одну пляшку, а потім спуститися вниз і нализатися до нестями, виблювати на вулиці, тільки б забути… Але ж я лише передав сивому те, що мені вручив резидент… Аякже, ти ж не забув Нюрнберг, не забув есесівців Олендорфа і Ейхмана, вони також лише передавали, та й усе, вони не входили в камери і не пускали газ у лазні, напхані дітьми… Стривай, сказав він собі, це істерика, стривай… Випий… Відкрий пляшку й випий. Все одно ти вже не зможеш сп’яніти. Що? До чого тут погода на завтра?! Про що вони говорять, ці сучі диктори?!

Він замолотив кулаками в стінку до Ісабель, загорлав:

— Годі вам! Годі, я кажу!

За стіною стало тихо, він почув кроки, потім відчинились двері на сходи і тунісець хрипко спитав:

— Вам погано?

— Мені добре! Сука! — вигукнув Френк. — Мені дуже добре! Іди звідси! Іди геть до своєї сучки! Іди геть, а то вб’ю тебе!

Він дихав важко, і лице його аж палахкотіло, здавалося, що вся кров прилила до голови; ану, візьми себе в руки, сказав собі Френк, ану, не будь квашею. А ким же мені бути? Співробітником Центрального розвідувального управління, яке захищає батьківщину від ворогів? Він примружився, знову побачив прямо перед собою мертве солом’яне волосся Марі і її вивернуту руку; чому мертві лежать у таких неприродних позах, як же їй було боляче, бідолашненькій, коли…

Френк По сунув голову під кран; вода вже нагрілася, хай їй грець, можна мити сковорідку… Він пішов у маленьку ванну, підставив голову під крижану воду; але обличчя не охолонуло, воно все ще палало, і Френк раптом закричав, охоплений жахом, бо заплакав, а досі він ніколи не плакав, він у всьому брав приклад з Арістотеля Онассіса, адже той був таким сильним, він же свого батька витяг з тюрми, коли був ще дитиною, він.

Френк став навпочіпки; він тяжко, з жовчю виблював; голова запаморочилась, скроні скував тупий біль. Він примусив себе встати, ввійти в кімнату, почав кидати в чемодан речі з маленької старої шафи, потім відіпхнув чемодан ногою, надів мокрий дощовик і вибіг з квартири; двері зачинив, але не замкнув; ключ від квартири кинув у проліт; спустившись униз, витер сірника, знайшов ключ, затиснув у кулаці, вийшов з під’їзду, пошпурив його в провулок, що вів до «Інвалідів», а потім зайшов у ресторан до Кастропоса, той уже підраховував виручку, хоч у залі ще були гості.

— Ей, брате мій, — сказав Френк По грецькою мовою, — скажи мені, що таке сука?

— А я й не знав, що ти вмієш розмовляти по-нашому, — здивувався хазяїн ресторанчика.

— Та й не повинен був про це знати… Ти скажи мені, що таке сука? Чи побоїшся?

— Чого мені боятися, хлопче? Сука — це кішка або собака жіночого роду… Або шлюха, яка наділила тебе гонореєю. Чи друг, який спить з твоєю дівкою…

— Налий мені склянку віскі, — попросив Френк По. — По самі вінця.

Той плеснув йому на дно, Френк повторив:

— По самі вінця.

— Ти й так уже хильнув, хлопче.

— Я що кажу?!

— А гроші в тебе є?

— Одноплемінникам дають без грошей, тим паче, що я хочу відповісти тобі, що таке сука.

Він випив віскі до краплі; пив важко, відчуваючи нудоту, бажання обблювати цю дубову стойку, але, мабуть, почався спазм кишечника, бо заболіло внизу животу.

— Сука — це я, Френк По, зрозумів мене? Запам’ятай те, що я тобі зараз сказав: Френк По — брудна самозакохана шлюха, ідеолог, добрий хлопець, борець за свободу людства, ось що таке сука…

Він витяг з кишені стофранковий папірець, потім витяг другий, поклав на стойку й вийшов на безлюдну, вкриту пузирчастими калюжами рю Муффтар, пішов униз, до Сени, там є невеличкий пансіон, вони мене не знайдуть, хоч, напевне, шукатимуть уже сьогодні, головне, щоб не знайшли до ранку, бо я подзвоню цьому старому задрипанцю, «серу Все», який збирає факти у Прес-центрі, і розповім йому про себе, я ж борюсь проти зла, хіба не так, я зобов’язаний боротися до кінця, а в солом’яної дівчинки така тепла долоня і вона нічого не хотіла, аби тільки знайти свою правду, а ми саме це й хочемо дати людству, саме те, щоб кожен без страху шукав свою правду і не боявся говорити про це вголос…

Він зупинився і крикнув:

— Уголос! Це кажу я, Френк По, сука!

Нехай вони не надрукують мене, вони ж усі такі сміливі в барі преси і такі без’язикі у кабінеті редактора, але я все одно розповім їм про «Пті серкль», і про те, як я сидів у машині резидента на рю Вашінгтон, і про грека в сірому з гвоздиками; це байдуже, що ніхто не надрукує, важливо сказати вголос, інакше треба повіситися прямо зараз, отут, на ремінці, він же в мене з такої гарної шкіри, іспанської, з малюнком, витісненим у Памплоні, ох і мерзота ж ти, Френк По, ти все знав, усе, але ти був тверезий і не міг собі уявити, як мертве солом’яне волосся розметається по мокрому брудному асфальту…

88

27.10.83 (9 годин 17 хвилин)

Степанов кинув газети в урну; в парку Монсо було сонячно; няньки прогулювали дітей; як правило, мулатки, дуже кокетливі; вони весело перемовлялися, сміх був гортанний, безтурботний; няньки завмирали і починали упадати коло дітей, якщо з’являлася мадам, мати дитини; різкий злам поведінки служанок — коли вони були на самоті і в присутності хазяйки — здався Степанову таким прикрим, що він поліз по сигарети, хоча тільки-но курив.

Серце тисне, мабуть, погода мінятиметься.

«А може, тому, — подумав він, — що я зайвий раз відчув свою малість і жах людської роз’єднаності… Симонов написав чудові рядки про В’єтнам: чужого горя не буває. Але ж буває, на жаль, буває… Наче й не сталося горя в нещасному Гаривасі, горя, наближення якою ми чекали й нічого не могли зробити, щоб запобігти йому… Люди сміються, мов і не було нічого, вигулюють пуделів, поспішають до коханих, думають про те, як провести уік-енд, а сивий хлопець на ім’я Мігель Санчес лежить зараз під національним стягом у труні, і його оплакують ті, хто його вбив, і всі це знають, але мовчать… Змушені мовчати… Це те саме, — заперечив він собі. — Толстого теж примушували, а він говорив: не можу мовчати. Ну то й що? Так це ж вершина людства… Цунамі!»

Степанов згадав назву оповідання, якого він так і не написав, хоч мріяв про це останні десять років: «Утома, утома, нічого, крім утоми…»

Що ж, сказав він собі, зараз якраз настав час сісти в номері, замкнутися й написати… Я робив усе, що міг, і Марі теж, і Лиско, і Верньє… Коли не вистачає сили піднятися, то й за бажання можна похвалити… Ні, подумав він, я полегшую собі життя, ми всі намагаємося зробити так, щоб легше було дивитися на своє відображення в дзеркалі, ми всі адвокати самих себе, чудові адвокати.

До Степанова підійшов хлопчик років шести, в товстенькій ручці він стискав трубу, звук її був пронизливий.

— Коман са ва?[40] — сказав він.

— Са ва[41], — відповів Степанов.

Хлопчик спитав ще щось, але Степанов не зрозумів його.

— Я не розмовляю по-французьки.

— Всі люди розмовляють по-французьки, — сказав хлопчик. — Хіба можна не розмовляти по-французьки?

Степанов відповів:

— Можна.

Потім він підвівся й пішов до готелю, мріючи лише про одне — сісти за скрипучий столик і писати, а завтра забронювати квиток і повернутися додому.

Ялта — Париж — Цюріх, 1983.

Примітки

1

Існує версія, за якою Брут був позашлюбним сином Цезаря. Згадки про це припущення є в книзі Плутарха «Вибрані біографії» і в примітках до книжки Гая Светонія Транквілла «Життя дванадцяти цезарів».

2

Контррозвідка ФРН.

3

Старий (ісп.).

4

Ганусівка.

5

Ніколи (фр.).

6

Ультраліва організація «Роте Арме Фракціон».

7

Біржовий маклер.

8

Набір сирів.

9

Кава по-ірландськи.

10

Так з гумором називають себе інколи швейцарці.

11

Нинішнє ЦРУ.

12

Інформаційне агентство США.

13

Долар (див. жаргон. — Ю. С.).

14

Штаб-квартира БНД.

15

Усміхайся (англ.).

16

Чим я можу вам допомогти?(Англ.)

17

Кефір.

18

Поцілуй мене в зад, чоловіче, і бувай здорові (євр. жаргон.).

19

Послідовники ультралівої групи Баадера — Майнхоф.

20

Сищик (фр.).

21

Релігійно-містичне вчення, основане на тлумаченні Ветхого завіту.

22

Людина «жорсткого курсу» (англ.).

23

Варена свинина (нім.).

24

Подвійна порція, тобто сорок грамів.

25

На Заході заведена манера вимовляти слова по літерах.

26

Так на Заході називають найдорожчі номери з трьох-п’яти кімнат.

27

Юшка з морської риби, яку готують на півдні Франції.

28

Агентство національної безпеки США.

29

Горілка (ісп.).

30

«Прекрасний бар на нашій вулиці» (нім.).

31

Курка, яку виростили на птахофабриці.

32

Шотландське віскі.

33

Юшка з квасолі чи бобів з цибулею (ісп. жаргон. — Ю. С.).

34

Троцькістські групи.

35

Меч-риба (ісп.).

36

Лайка (ісп.).

37

Жінка, дружина (ісп.).

38

Поширена лайка (ісп.).

39

Замовкни (англ.).

40

Як ся маєш? (Фр.)

41

Нічого (фр.).

Content

Семенов Юліан Прес-центр

Юліан Семенов ПРЕС-ЦЕНТР Анатомія політичного злочину Роман

1 15.09.83 (12 годин 05 хвилин)

2 15.09.83 (12 годин 05 хвилин)

3 Ланцюг (схема)

4 І5.09.83 (21 година 05 хвилин)

5

Що таке «ланцюг»? Ілюстрація № 1

6 11.10.83 (18 годин 23 хвилини)

7 11.10.83 (18 годин 55 хвилин)

8 11.10.83 (23 години 06 хвилин)

9 11.10.83 (23 години 07 хвилин)

10 12.10.83 (8 годин 45 хвилин)

11 12.10.83 (8 годин 45 хвилин)

12 12.10.83 (10 годин)

13 12.10.83 (10 годин 45 хвилин)

14 12.10.83 (10 годин 45 хвилин)

15 12.10.83 (17 годин 12 хвилин)

16 12.10.83 (17 годин 17 хвилин)

17 Ретроспектива І (сім місяців тому, весна 83-го)

18 13.10.83 (9 годин 45 хвилин)

19

20 14.10.83

21 14.10.83

22 14.10.83 (9 годин 05 хвилин)

23 З бюлетеня Прес-центру:

24 Ретроспектива II (шість місяців тому, літо 83-го)

25 14.10.83 (17 годин 04 хвилини)

26 Ретроспектива III (п’ять місяців тому, літо 83-го)

27 14.10.83 (17 годин 05 хвилин)

28 14.10.83 (17 годин 27 хвилин)

29 15.10.83 (19 годин 49 хвилин)

30 15.10.83 (20 годин 03 хвилини)

31 З бюлетеня Прес-центру:

32 Ретроспектива IV (за два місяці до вбивства Граціо)

33 15.10.83

34 16.10.83 (19 годин 15 хвилин)

35 Ретроспектива V (місяць тому, осінь 83-го)

36 16.10.83 (23 години 21 хвилина)

37 17.10.83 (20 годин 11 хвилин)

38 17.10.83 (21 година 27 хвилин)

39 Ретроспектива VI (місяць тому, літо 83-го)

40 17.10.83 (20 годин 25 хвилин)

41 17.10.83 (21 година 00 хвилин)

42 17.10.83 (23 години 55 хвилин)

43 17.10.83 (23 години 58 хвилин)

44 Ретроспектива VII (двадцять днів тому)

45 18.10.83 (8 годин 06 хвилин)

46 18.10.83 (11 годин 02 хвилини)

47 Ретроспектива VIII (сім днів тому)

48 18.10.83 (12 годин 01 хвилина)

49 Ланцюг (ілюстрація № 2)

50 18.10.83 (18 годин 41 хвилина)

51 З бюлетеня Прес-центру:

52 18.10.83

53 Ланцюг (ілюстрація № 3). 18.10.83

Ланцюг (ілюстрація № 4). 19.10.83

54 Ретроспектива IX (сім днів тому)

55 19.10.83 (22 години 40 хвилин)

56

57 20.10.83 (10 годин 02 хвилини)

58 21.10.83 (9 годин 45 хвилин)

59 21.10.83 (11 годин 12 хвилин)

60 21.10.83 (16 годин 09 хвилин)

61 22.10.83 (10 годин 15 хвилин)

62 22.10.83 (14 годин 47 хвилин)

63 Ланцюг (ілюстрація № 5). 22.10.83

64 23.10.83 (9 годин 31 хвилина)

65 23.10.83 (16 годин 50 хвилин)

66 24.10.83 (10 годин 44 хвилини)

67 24.10.83 (12 годин 43 хвилини)

68 24.10.83 (23 години 41 хвилина)

69 25.10.83 (9 годин 01 хвилина)

70 Ланцюг (ілюстрація № 6). 25.10.83

71 Ланцюг (ілюстрація № 7). 25.10.83

72 25.10.83 (21 година 07 хвилин)

73 26.10.83 (9 годин 32 хвилини)

74 26.10.83 (11 годин 33 хвилини)

75 26.10.83 (18 годин 05 хвилин)

76 26.10.83 (18 годин 05 хвилин)

77 26.10.83 (18 годин 06 хвилин)

78 26.10.83 (18 годин 06 хвилин)

79 26.10.83 (18 годин 26 хвилин)

80 26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

81 26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

82 26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

83 26.10.83 (19 годин 33 хвилини)

84 26.10.83 (18 годин 34 хвилини)

85 26.10.83 (19 годин 34 хвилини)

86 26.10.83 (21 година 49 хвилин)

87 26.10.83 (23 години 17 хвилин)

88 27.10.83 (9 годин 17 хвилин)

Примітки