Семенов Юліан

Таємниця Кутузовського проспекту

Юліан Семенов

ТАЄМНИЦЯ КУТУЗОВСЬКОГО ПРОСПЕКТУ

Повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Авторизований переклад з російської Надії ОРЛОВОЇ

Переклад на українську мову здійснено за виданням: Семенов Юлиан. Тайна Кутузовского проспекта // Детектив и политика. — М.: Новости, 1990. — Bып. 2, 3; Его же. Ненаписанные романы. — М.: ДЭМ, 1989; Его же. Процесс-38//Детектив и политика. — М.: Новости, 1989. — Bып. 3. Его же. Прощание с любимой женщиной // Пересечения. — М.: Правда, 1984.

ТАЄМНИЦЯ КУТУЗОВСЬКОГО ПРОСПЕКТУ

ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ

Коли розділи повісті готувалися до набору, я зустрівся в Нью-Йорку з громадянкою США Вікторією, дочкою чудової російської актриси Зої Федорової, вбитої в 1981 році.

Любителі кінематографа пам’ятають ролі, що їх вони зіграли: «Подруги» Зої Федорової і «Двоє» Вікторії увійшли в аннали мистецтва назавжди — як документи епохи.

— Мама була у мене в гостях кілька разів, — розповідала Вікторія. — Та коли я запросила її у вісімдесятому, невдовзі після того як тут випустили мою книжку «Дочка адмірала» — батько помер у званні адмірала флоту США, — мамі відмовили видати паспорт. Я звернулась по допомогу до того сенатора, за якого голосувала, — до Бредлі.

Порадившись у його штабі, мені відповіли: «Якби мама попросилась емігрувати, сюди, до вас, щоб об’єднати сім’ю, ми могли б якоюсь мірою допомогти. Інакше брежнєвська адміністрація нам відмовить: «Давати чи не давати виїзний паспорт для поїздки в гості — наша внутрішня справа…»

Я подзвонила мамі й розповіла їй про цю розмову.

— Мене скоро вб’ють, — сказала вона, і це було не вперше, коли ми дзвонили одна одній. — Добре, в середу піду на прийом…

Вона подзвонила у середу ввечері: «Я їм сказала, що коли мене, росіянку до останньої краплини, патріотку Росії, не випустять у гості до дочки й онука, я подам на еміграцію…»

У п’ятницю її вбили… «Мосфільм» відмовився виділити зал для громадянської панахиди. А мені не дали візи, щоб приїхати на її похорон: «Хто така Зоя Федорова? У нас немає на неї ніякої інформації…» Тоді я поклала свій радянський паспорт у конверт і відправила його в Посольство СРСР.

* * *

Сталін милувався відкритим, з ямочками на щоках, усмішливим обличчям Зої Федорової; вручаючи їй чергову Сталінську премію, сказав:

— Це вас не я нагороджую, а народ вам дякує, товаришко Федорова.

Зоя не змогла погамувати сліз від щастя:

— Спасибі, дорогий Йосифе Віссаріоновичу… Як кажуть військові: «Служу Радянському Союзу!»

— Ні, ви вже, будь ласка, залишайтесь прекрасною російською актрисою… Військовими стають, художниками народжуються… Як у вас справи? З житлом усе нормально?

— Якби навіть було погано, я все одно не сказала б, Йосифе Віссаріоновичу… Без квартири жити можна, без вас — ні…

— Я ж не безсмертний, — з болем, тихо мовив Сталін. — Доведеться й без мене пожити… Може, прохання якісь є? Говоріть чесно, я буду радий допомогти вам…

Федорова на якусь мить завмерла, обличчя її і шия раптом пополотніли:

— Йосифе Віссаріоновичу, мого батька репресували… Він ваш солдат, на нього просто звели наклеп… Він ні в чому не винен…

На мить обличчя Сталіна закам’яніло; якось заново, немовби оцінююче оглянувши Зою, ледь усміхнувшись, відповів:

— От ми вам і подаруємо машину — незручно батька додому везти трамваєм… Зайдіть до товариша Берії, а потім подзвоніть Поскрьобишеву, він вас з’єднає зі мною… А Лаврентія Павловича я попереджу…

* * *

З матеріалів справи: «Приблизно між тринадцятою і сімнадцятою годинами одинадцятого грудня 1981 року в будинку номер 4/2, квартирі 243 по Кутузовському проспекту було вбито Федорову Зою Олексіївну, сімдесяти двох років, заслужену артистку РРФСР, лауреата Державних (Сталінських) премій.

Смерть Федорової З. О. настала у той момент, коли вона розмовляла з кимось по телефону, від пострілу в потилицю, з пістолета «Зауер» калібру 7,65 (пістолет системи «Зауер» продається в США, Аргентині (місто Ігуасу) та Бразилії).

У квартирі знайдено відбитки пальців невідомих. З журнального столика вилучено відбиток пальця на дактилоскопію.

З протоколу огляду квартири жертви, проведеного слідчим прокуратури Сазоновим, прокурором-криміналістом Герасимовим, експертами НТВ Головного управління внутрішніх справ Мосміськвиконкому Антроповим та Гритьєвим у присутності понятих Александрової і Кондрашкіної, видно, що обстановку в кімнатах не порушено. Дверні замки шаф цілі. Слідів злому немає. Знайдено 2400 карбованців, персні — з камінцями й без камінців, браслет, підвіска, кулон, ланцюжки і запонки жовтого кольору. Слідів насильства у кімнатах не виявлено.

Дверей не виламували. За даними експертизи, квартиру чужим ключем, зробленим із зліпка, не відмикали, отже, можна припустити, що вбивцею була людина, добре знайома Федоровій, яка і знаходилася в квартирі жертви».

З довідки: «Федорова Зоя Олексіївна притягувалась по ст. 58, пп. 10 і 11, і за рішенням Особливої Наради МДБ СРСР її засудили на двадцять п’ять років тюремного ув’язнення. У 1956 році її повністю реабілітували».

* * *

… «Радянська держава зазнала тяжкої втрати. 19 січня 1982 р. після тяжкої довготривалої хвороби помер радянський державний діяч, член ЦК КПРС, депутат Верховної Ради СРСР, Герой Соціалістичної Праці, перший заступник Голови КДБ СРСР генерал армії Семен Кузьмич Цвігун.

Понад чотири десятиліття життя й діяльність С. К. Цвігуна були нерозривно пов’язані з роботою по гарантуванню державної безпеки нашої Батьківщини. Цій відповідальній справі він віддавав усі свої сили, досвід і знання…

Світла пам’ять про Семена Кузьмича Цвігуна, вірного сина партії, державного діяча, назавжди збережеться в серцях радянських чекістів, усіх радянських людей…»

«Франс Прес»: «У московських колах вперто говорять про те, що родич Брежнєва і його креатура у КДБ Семен Цвігун не помер, а покінчив життя самогубством в урядовому заміському санаторії».

«Рейтер»: «Поінформовані московські кола стверджують, що загибель Цвігуна пов’язана з ім’ям артиста Бориса Буряци, який був вхожий у дім Брежнєва. При цьому акцентується, що Цвігун багато років був співробітником і близьким другом Брежнєва: тим більше дивно, що підпису Брежнєва під некрологом нема…»

* * *

«25 січня 1982 р. на вісімдесятому році життя після недовготривалої тяжкої хвороби помер член Політбюро, секретар ЦК КПРС, депутат Верховної Ради СРСР, двічі Герой Соціалістичної Праці Михайло Андрійович Суслов.

Пішов із життя визначний діяч Комуністичної партії, Радянської держави й міжнародного комуністичного руху. Все своє життя, всі свої сили й знання, весь свій талант він віддав партії і народу…

На всіх посадах, що їх довіряли йому Комуністична партія і народ, Михайло Андрійович Суслов показав себе видатним організатором, непохитним борцем за велику справу Леніна, за успішне вирішення завдань комуністичного будівництва. Будучи великим теоретиком партії, він багато зробив для творчого розвитку марксистсько-ленінської теорії, твердо відстоював її чистоту. Також вагомий внесок його у справу розширення й зміцнення інтернаціональних зв’язків…

Михайло Андрійович Суслов відзначався більшовицькою принциповістю, вимогливістю до себе й до інших, винятковою працелюбністю, умінням творчо підходити до гострих і складних питань сучасності. Людина великої душі, кришталевої моральної чистоти, надзвичайної скромності, він здобув собі глибоку повагу в партії і в народі…»

З медичного висновку про хворобу й причину смерті Суслова Михайла Андрійовича: «М. А. Суслов, 79 років, тривалий час хворів на загальний атеросклероз — з найбільшим ураженням судин серця й мозку, що розвинувся на фоні цукрового діабету. В 1976 році переніс інфаркт міокарда. 21 січня 1982 року виникло гостре порушення кровообігу в судинах стовбура мозку з глибокою втратою свідомості, порушенням дихання та деяких інших життєво важливих функцій організму…»

* * *

«Спецгрупу карного розшуку МВС СРСР, створену у справі про вбивство Федорової З. О., розформувати.

Полковників Павлова В. Я., Савицького У. P., Костенка В. Р. повернути в їхні підрозділи.

27 січня 1982 р. Міністр внутрішніх справ СРСР М. Щолоков».

Савицького перевели в Ригу заступником СКБ по режиму, збільшивши зарплату на дев’яносто карбованців; запив; невдовзі помер від цирозу печінки.

Павлова відправили до Узбекистану з підвищенням.

…З січня по травень вісімдесят другого року Костенко — після того як групу розформували — пролежав у клініці в Ларіка: той удар у печінку, який дістав у Вірменії, в сімдесят другому ще, коли брав бандгрупу на афінажній фабриці в справі Кешалави, раз по раз давався взнаки; повернувшись до міністерства, на очі начальству не дуже й показувався, запам'ятавши на все життя слова, що сказав якось Костянтин Симонов: «Служити не відмовляюсь, але служити не нав’язуюсь…»

…Щось змінилося в країні: у КДБ сів нікому не відомий Федорчук з Києва — нова мітла по-новому мете; один з перших наказів був досить дивний, мав явно ідеологічний відтінок: «Заборонити співробітникам з’являтися в джинсах, тільки піджак і галстук — бажано вітчизняного крою».

У жовтні Костенка запросили у відділ кадрів, запропонували перевести з підвищенням, кудись на Камчатку. Він обіцяв подумати, зрозумівши, що всі, хто був причетний до справи Федорової, чомусь неугодні в Москві; Андропов, хоч і позбавлений реальної влади, бо тепер сидів у ЦК, на ідеології, під Брежнєвим та Черненком, усе-таки цікавився справою Федорової, хоч комусь-це явно не подобалось.

Другого листопада Костенка викликав заступник міністра по кадрах: «Наказ я завізував, поздоровляю від щирого серця, повернетесь генералом, обіцяю…»

Десятого листопада, в День міліції, міністр Щолоков звернувся до народу по телебаченню; обличчя — пергаментне, наче маска, очей від тексту не одводив. Брежнєв уже лежав мертвий, почалася битва за лідерство; якщо переможе Андропов — міністр внутрішніх справ знав це, — і його дні будуть лічені.

Так і сталося: перевели в «царську групу» міністерства оборони — з «Чайкою», п’ятьмастами карбованцями, безкоштовним харчуванням, пайком, ад’ютантом, порученцем, кремльовкою й держдачею… Не годиться кривдити номенклатуру, все мусить бути тихо, тактовно, з дотриманням звичного етикету: але висновки зробили всі — при зустрічі намагалися обминути, не помітити, а коли вже нікуди було подітись, обмежувалися вигуками, обличчя кам’яні, обмінювались думками одну-дві хвилини, інакше можуть неправильно зрозуміти нагорі, кожен другий донесе; та де там другий — кожен…

1

На пенсію Костенко вийшов у вісімдесятих роках — після того як з допомогою журналіста Івана Варравіна закінчив розгром банди заступника міністра Чуріна та його помічника Кузінцова…

…Прокидався він, як і раніше, о сьомій тридцять, півгодини робив виснажливу гімнастику, а потім, провівши Маняшу, сипав у каструлю листя брусниці, два брикети брунькового чаю, звіробій, шипшину, кидав пучку валеріани (дефіцит; а втім, у нас усе дефіцит; раз на місяць приносив Федір, заступник міністра кольорових металів, з аптеки Четвертого управління Міністерства охорони здоров’я — в простонародді ще з сталінських часів — «кремльовка»), довго спускав воду, майже п’ять хвилин; чайник укривався накипом за півроку, водне господарство Білокамінної фільтри міняло не часто, економія насамперед, труби проржавіли, по бюлетенях платимо хворим на нирки в тисячу разів більше, але підрахувати, що вигідніше — ремонт каналізації чи оплата лікарняних листків, — нема коли, та й навіщо? Інша справа — якби була особиста вигода, а так рахуй не рахуй, гроші — нічиї, берегти державні — пропади вони пропадом, прожив день — і слава Богу.

Після того як бурий чай починав братися пузирями — порятунок від каміння, ниркових кольок і печінки, — Костенко забирав з поштової скриньки «Аргументы и факты», «Книжное обозрение», «Огонек» і починав вивчати пресу. Товстих журналів не виписував, і не тому, що грошей не вистачало: пенсія полковницька, двісті п’ятдесят, Маня свої інженерські півтораста приносить та ще й за сумісництвом найнялася креслення додому брати; уряд подобрішав, раніше за таке в тюрму запроторили б, а тепер навіть Оришці допомагають, їй, як молодому спеціалістові, поклади сто десять, а за фірмові зимові чобітки дві сотні віддай і не гріши, хоч на панель іди! Товстих журналів не виписував тому, що Булганіна пам’ятав, Миколу Олександровича, колишнього прем’єр-міністра. Було це в шістдесят третьому, в районі Новодівичого монастиря і Пироговки; там тоді орудувала банда Носа.

Костенко його «витоптував», ходив у ЖЕКи; розбалакався з відставником, який керував будинком, куди з Воробйових гір, із замків, що їх москвичі назвали «Заповітами Ілліча», переселили опального члена Політбюро. «Що значить наша школа, сталінська, — замислено говорив кербуд. — Кожного ранку Микола Олександрович одержує дванадцять газет, я добре пам’ятаю, інформацію чекістам давав, і працює над ними — з червоним олівцем у руці… Навіть багатотиражки одержує, не тільки центральні… Резолюції кладе, службові записки пише, все в шафу складає — настане час, повернуть його у Кремль, згадаєте моє слово… «Кукурудзник» не вічний, Бог йому за Йосифа Віссаріоновича відомстить… На кого руку підняв, мужик, га?! Так от, Булганін попрацює з газетами годин вісім — і на прогулянку… З робітничим класом зв’язок підтримує, на Шепілова, на того, що примкнув, іноді пляшечку бере, отак воно… Вип’є ковток і — давай говорити, розпитує про ситуацію, радиться з народом, світла голова, одним словом — сталінська гвардія…»

Костенко згадав про цю розмову, як тільки віддав пістолет і одержав пенсійну книжку: наступного дня, коли вже не треба було їхати до міністерства, подався в бібліотеку й сів за журнали; ходив, як на роботу, — вісім годин, з обідньою перервою; тому стрес, пов’язаний з відставкою, пережив спокійно.

Вчитуючись у журнальні публікації. Костенко спочатку диву давався, як він відстав од життя. Згадуючи обов’язкові політзаняття, нудні лекції пропагандистів, на яких сидів, надівши чорні окуляри, щоб не помітили, коли засне, до речі, майже всі приходили в темних окулярах, не один розумний, він жахався з того, якої гігантської шкоди завдавали суспільству ці обов’язалівки, на яких усі спокійно слухали обов’язкову брехню, немовби приймали її за правду, — так і народжувалася державна шизофренія, роздвоєння, а то й просто розщеплення (мов лучини) суспільства: У кабінеті — одна людина, з дружиною на кухні, ввімкнувши радіо, — друга, на зборах — третя, у начальства — четверта, під час розгляду чергової «персоналочки» — п’ята…

Часом він двічі, а то й тричі перечитував найбільш сміливу статтю: як можна таке друкувати?! В мене в’ївся, а може, передався у спадок інстинкт охоронного страху, думав він. Скільки років Росія жила в умовах свободи думки й слова? Після звільнення селян — років десять, потім прийшов Побєдоносцев, тодішній Суслов; початок століття — промайнули ліберали Вітте й Столипін; з лютого сімнадцятого розгул свободи, потім — громадянська, терор — чи білий, чи червоний, все одно терор; після — повстання своїх, Кронштадт, і як наслідок — неп, кооперація, ситість, право говорити — аж до двадцять дев’ятого… І — знову ніч нависла над Росією, кривава ніч безправ’я й страху. Нещасна країна, то — пік, то — провалля.

Статті серйозних економістів та істориків були альтернативні — не звичні плач і критиканство, але пропозиції виходу з кризи — вражали його сміливістю: невже цього не читають у Кремлі?! А якщо читають, то чому не прислухаються до рекомендацій учених? Костенко взяв чистий аркуш паперу — за звичкою статті й огляди конспектував — й записав колонку: чотири години — читання й аналіз шифровок від послів з вузлових столиць світу; чотири години — вивчення зведень по країні, особливо з республік (хоч, вважав він, столичні амбіції впливали на інформацію, яка йшла з Прибалтики — республік з трагічною історією, — хтось очевидно нагнітає пристрасті, причому не лише з того, а й з нашого боку. Навіщо? Кому на користь?); три години — офіційні прийоми, переговори; три години — поточні справи, наради зі штабом, вироблення стратегії — на завтрашній день, тактики — на сьогоднішній вечір, ситуація така, що лічити треба хвилини, не години… Разом кремлівський робочий день — чотирнадцять годин. От і виходить, що немає часу на журнали, тепер і в суботу ж працюють… Отут і починається трагічний розрив між тим, що не доходить до кремлівських кабінетів, зате всмоктується сотнями мільйонів читачів. Адже у нас жадібно читають не тому, що ми такі незвичайні, просто нікуди себе подіти: у бізнес не проб’єшся, скрізь заборона; досі індустрії розваг немає й близько, ресторани — погані, дорогі, а коли захочеш піти — місця не буде, в одному Парижі кафе й ресторанів більше, ніж у всьому Радянському Союзі. У нас заведено біфштекс та горілку замовляти, а в них можна з чашкою кави весь день просидіти за столиком; такого клієнта наші офіціанти в нужнику втопили б… Туризм? Немає його. Дансинги для молоді? Раз, два — та й усе… От і читають…

Костенка спочатку якось традиційно лякали слова «власність», «викачування грошей», «безстрокова оренда»; в ньому жило звичне відштовхування, втовкмачене з дитинства, яке в дійсності, признався він сам собі на п’ятому місяці бібліотечної роботи, є певним генетичним кодом звичного страху перед новим. Справді, подумав він, коли я краще працював і розкривав справи, котрі до мене лежали в архівах? Коли наді мною не стояв підганяльник і не вимагав сто довідок щодня. Ну а селянин? Хіба він з другого тіста зліплений? Тепер над ним бригадир, голова, агропром, райком, райвиконком, і всі його вчать, як хліб збирати… А коли дати йому волю? Продати землю? Зробити його вільним, як при Столипіні? Чи при непі? Тоді на якого біса йому підганяльник? Дай магазин, щоб приймав його продукти, і гроші за це плати… А куди ж адміністраторів дівати? Якби американський фермер звіт у виконком писав або ще гірше — у агропром, вони людей на хлібні картки змушені були б посадити, мор почався б… Завжди на Русі був управитель над селянином, поміщик, урядник, контролер: «семеро з ложкою, один із сошкою»… Самі відучили народ працювати — жди команди згори! Чого ж на нещасний народ все звалювати? Згори воно видніше… Сам держу все у руках… Самодержавство… Абсолютизм влади… А він, абсолютизм цей, завжди одним кінчається — бунтом, особливо коли Людина починає усвідомлювати свою унікальну неповторність…

Костенко зрадів, почувши по телебаченню, що тепер колгоспам і радгоспам платитимуть за хліб валюту. А фермерові? Орендареві? І зразу ж: «…об’єднання та главки допоможуть купити колгоспам і радгоспам те, що їм потрібно». Стривайте! А чому голова чи тракторист не можуть самі поїхати за кордон і купити те, що їм потрібно? Знову бюрократія відтирає селянина від плодів його праці? Знову недовіра до особистості? Державне опікунство… Як же ми виростимо покоління тих, хто може сам приймати рішення? «Отже, держава все має віддати селянинові й трудязі?! А що тоді робитиме апарат?» — «Нехай собі пенсію одержують! Царську пенсію! Аби тільки все напрямки було, аби тільки не плуталась країна в папірцях та звітах — загинемо!»

…У ту пам’ятну п’ятницю Костенко засидівся в бібліотеці, осягаючи поняття «акція», до пізнього вечора. Зробити трудяг хазяями заводів, зв’язати якість праці із заробітком, ввести закон про допомогу безробітним — підвищення продуктивності праці завжди пов’язане із зменшенням кількості працюючих за рахунок нової техніки, — уявив собі, як лютуватимуть консерватори («моє покоління — усі, як один, консерватори»), і журнал закрив; знову вперся рогом у ті терміни, які втовкмачили в нього за тридцять п’ять років роботи.

На вулиці йшов дощ, смуток був у місті, у людях, що стояли біля автобусної зупинки, у бутафорських вітринах магазинів та й у самому небі, низькому й сірому.

— Товаришу Костенко, — почув він за спиною спокійний, красивий голос, — пробачте мені, я хотів би підвезти вас додому, і по дорозі порадитися з вами.

Костенко обернувся: біля нього стояв невисокий чоловік у скромному сірому костюмі, сірій вовняній водолазці, лише туфлі з лайкової шкіри, з мідними пряжками, мабуть, дуже дорогі.

— З ким маю честь?

— Мене звати Еміль Валерійович, прізвище Хрінков, я з кооперативу «Зоря», вчора про нас була передача на телебаченні, о шістнадцятій сорок…

— А яку я маю причетність до кооперації?

— Що, вважаєте нас акулами капіталізму?

— Не вважаю. До речі, звідки ви мене знаєте? Чому ждете тут?

— Пильність і страх — категорії перехресні, товаришу Костенко, — відповів Хрінков. — Пробачте, коли щось не так. Просто Яструб мені сказав, що ви в цій бібліотеці працюєте, ну я й під’їхав…

Яструб торгував у кіоску «Союздрук», постачав Костенку «Московские новости»; саджав його Костенко двічі: домашні крадіжки, обкрадав квартири номенклатури, називав себе «Робін Гудом, Народним месником». Красти почав з голоду — батька розстріляли по «ленінградській справі»; мати спилась. Повернувся з табору з туберкульозом, прийшов додому до Костенка, той допоміг йому прописатись — злодії добра не забувають: покінчив з минулим, одержав кіоск, зараз живе кум королю…

— Що у вас? — спитав Костенко. — Кажіть тут.

— У мене таємниць немає… Чи не погодилися б ви піти до нас працювати? Допомогти у боротьбі з рекетирами, дуже важко жити, товаришу Костенко.

— Приватний розшук хочете створити?

— Щось схоже на це… Я не смію принижувати вас розмовою про оплату, але, як самі розумієте, грошей ми не пошкодуємо.

— Залиште телефон, — сказав Костенко.

— Це несерйозно… Ваше міністерство проти приватного розшуку, навіщо мені світитися? І так живемо, як мішені…

— Тоді до побачення…

— Честь маю, — кивнув Хрінков і пішов до «Волги», що стояла віддалік.

Коли він сів за кермо і рвучко (аж надто рвучко) рушив з місця, щоб набрати швидкість, проїжджаючи мимо зупинки, Костенко подививсь у вікно машини — обличчя чоловіка в темних окулярах, що сидів на другому сидінні, здалося йому знайомим, і не просто знайомим, а таким, що свого часу його дуже цікавило. Машинально поглянув на номер «Волги», запам’ятав; на другий день заїхав у ДАІ — машина належала льотчикові міжнародних ліній Аерофлоту Полякову; зараз він у Латинській Америці, доручення нікому не залишав. Співробітники з карного розшуку все перевірили: «Волга» Полякова стояла запилена на другому поверсі кооперативного гаража біля пам’ятника Гагаріну. Ввечері Костенко зайшов у міністерство:

— Послухайте, хлопці, як би мені подивитися справу про вбивство Зої Федорової?

Він просидів з папками до одинадцятої, треба Машуні подзвонити; а втім, вона звикла, що він часом зникав на тиждень — робота. Набрав номер: «Маняш, я зайшов до себе, в міністерство… Хм… «До себе»? До них, так точніше… Скоро буду. Як ти?» — і, не чекаючи відповіді, поклав трубку.

— Послухайте, — спитав він чергового по управлінню, — я пригадую, була папка з фотографіями свідків, де вона?

— Залишилася на Петровці, — відповів черговий.

Раніше зразу туди подався б, подумав Костенко; роки, а може, відчуття відлученості од справні аматорство передбачає непоспішливість і право на свободу в часі, лише діючий професіонал — фізично, до болю у потилиці — відчуває фактор часу, певна вмонтованість у твоє єство внутрішніх секундомірів…

На Петровку Костенко приїхав ранком, о дев’ятій. Спочатку виготували «робот» того, хто підходив до нього, — Хрінкова. Папку шукали довго, справа не розкрита, повисла. Як не дивно, але Щолоков і Цвігун були надзвичайно коректними, не гнали, як завжди; іноді Костенкові здавалося, що всі вони хотіли спустити справу на гальмах, хоч не тільки Москва гула, а й Захід також.

Папку знайшли лише об одинадцятій. Костенко неквапливо перегорнув сторінки, зупинився на сімсот третій: «Йосиф Павлович Давидов, театральний адміністратор, проживає в Москві, по вулиці Червоних будівельників, будинок сім, квартира дев’ять, до суду не притягувався, освіта середня».

Довідка на нього надійшла досить швидко, о другій: «Давидов Йосиф Павлович, виїхав з СРСР за ізраїльською візою до Відня 29 січня 1982 року».

Друга довідка надійшла з ВРІРу о п’ятій годині: «Джозеф Дейвід, громадянин США, вилетів сьогодні вранці, рейсом Москва — Нью-Йорк, літаком «Пан Амерікен», економічним класом, приїжджав по туристському ваучеру, тиждень жив у Москві, готель «Національ», три дні в Ялті, готель «Ореанда».

До вечора з’ясували всіх Хрінкових. У кооперативі «Зоря» Хрінкова ні в штаті, ні в договорі не було. За прикметами жоден з семисот сорока трьох людей з таким прізвищем не міг бути випадковим співрозмовником Костенка, бо ніхто із розшуканих Хрінкових не мав маленького, ледь помітного шраму на лівій брові. Костенко посміхнувся: «Я, як гробар Літфонду; Дмитро Степанов розповідав, був у них старий, котрий приходив до хворого письменника, базікав з ним про новини, коли той був притомний, віщував щасливе життя, а сам тим часом міряв мізинцем і великим пальцем зріст нещасного — якої довжини замовляти труну… Нормальні люди шукають в обличчі співрозмовника щось нове для себе, запам’ятовують очі, манеру всміхатися, а я, як той лягавий, чіпляюся за те, що може згодом стати слідом. Мабуть, я пропустив дуже багато дуже цікавих людей, бо для мене родимка якась чи прищ важливіші за очі, сльози, тремтячі пальці, за смертельну блідість…»

— Справа тухла, полковнику, — сказав заступник начальника столичного карного розшуку, — що це тебе потягло? Чи скучив за роботою?

— Хочу трошки поколупатись…

— Пиши рапорт.

— А без рапорту не можна?

— Ти що, з неба впав? Забув закони?

Костенко посміхнувся:

— Закони пам’ятаю, бардак забув.

Але заяву написав і подався до Яструба.

…Мишаня Яструб зробив свій кіоск незвичайним: весь у портретах письменників — Шекспір, Шукшин, Хемінгуей, Толстой, Пушкін, Лермонтов, зірок кіно й естради — Висоцький, Пугачова, Віллі Токарєв, Бабкіна, Елвіс Преслі, бітлп, Тихонов і Бронєвой; десь роздобув мегафон, яким користуються екскурсоводи, що ганяють туристів по Москві (бідолашні провінціали в магазини поспішають, ковбаси вхопити, а їх силоміць у Пушкінський музей голих римлян дивитися; самі роздягнені, де б його пальто на зиму придбати), тому кіоск Мишані став своєрідним культурним острівцем у мікрорайоні.

— Хто не купить академічний журнал «Вопросы экономики», — віщував Мишаня своїм хрипким голосом, — той ніколи не взнає, чому ми котимося в прірву!

Старий у фетровому капелюсі (чому наші діди ходять у тапочках, спортивних штанях, але неодмінно при галстуках, у чорному піджаку й коричневому капелюсі?) посміхнувся:

— Терплячі, дурні, ледарі й боягузи — тому й котимося.

Однак у чергу став.

— Невже ви пропустите можливість придбати довідник залізниць? — вів тим часом Яструб. — Так, він минулорічний. Але що тепер так ціниться, як стара книжка?! Через п’ять, років вона стане унікальною, і її у вас куплять у будь-якому букіністичному за десятку!

— Та на біса ці довідники? — знову пробурчав старий. — Їдь на вокзал, ставай у чергу і потій там. У Росії довідникам вірити не можна, ми — сповнені несподіванок…

Торгівля йшла жваво. Побачивши, що черга розростається (один стоїть, а до нього троє підлітають, мовляв, ми раніше собі чергу зайняли), Костенко зрозумів, що хвилин двадцять він втратить, а часу обмаль (Військова прокуратура дала довідку, що генерал Трехов, той, що реабілітував Зою Федорову, живе в Переславлі-Залєському, туди швидко не доберешся), обійшов кіоск, постукав у двері й сказав:

— Яструб, це я.

Той прочинив двері.

— А, полковничок! З кайданами прийшов? Зажди, я миттю всіх розкидаю, заходь, гостем будеш…

І всередині кіоск у нього був, немов маленький теремок: завісочки, столик і три різьблені табуреточки, коєчка, вкрита килимом, електроплитка, турочки з Сухумі — чеканні, ручної роботи, чи то мідь, чи латунь; під прилавком — ротапринтні видання, книжки, які на чорному ринку коштують сотню, не менше.

— Шановні покупці, дуже пробачаюся, — виголосив Мишаня, — прийшов фронтовий друг, я змушений припинити роботу на півгодини. Рекомендую зайти до кооперативного кафе «Солодощі» — у дворі, третій під'їзд, почастують справжньою кавою, вчіться цивілізації, кафе — місце для кохання, розмов та угод!

Він закрив віконце й сів навпроти Костенка:

— Ти мені мусиш довести, полковнику, що ці ротапринти я одержав незаконно. У мене накладна є. У відділ боротьби в розкраданням соціалістичної власності та спекуляцією подався?

— Та годі тобі, — Костенко махнув рукою, — якщо у нас держава не може торгівлю налагодити, то хоч ти їх навчи… Наші з карного розшуку не тривожать?

— Росіянин за книжку душу віддасть, — відповів Яструб, — отож з вашими орлами порядок, працюємо в повному контакті… Я їм пообіцяв вивісити плакат: «Розшукуються особливо небезпечні злочинці», ручкалися зі мною, мене так просто не візьмеш…

— Я у відставці, Яструб… Ні в якому я не в відділі… До тебе прийшов у іншій справі…

— А хіба у відставці справи бувають? Якщо ти, наприклад, відставний маршал — в дурня з ад’ютантом ріжешся, генерал — полуниці розводить, а полковник — стає сумісником, на двісті п’ятдесят тільки святий тепер проживе…

— А якщо не сумісник, а для душі?

— Поліцейський для душі наручники надіває, йому це як циркачеві гієну віддресирувати…

— Це також правильно, — погодився Костенко. — Скажи-но мені, Яструб, ти Хрінкова давно бачив?

— Кого?

— Еміля Валерійовича Хрінкова…

— Не знаю такого. Звідки він?

— Із «Зорі».

— Це ті, що інструментами торгують? Комп’ютерами?

— Точно.

— Я звідти Людку харив, секретаршу їхню…

— Старий, а грішиш.

— Нічого подібного. Треную простату. У нашому віці це необхідно… Хтось розповідав, як один наш відомий поет до академіка Фрумкіна пішов, той був головним урологом Червоної Армії, про нього ще Михалков написав, мовляв, генерал серед генералів, маршал сечо-стать-каналів… Поет його питає: скільки разів на тиждень треба трахатися? А Фрумкін відповів: «Щоб трахатися — треба трахатися постійно»… коли запустиш — кінець… Поламану руку скільки місяців людина після гіпсу розроблює? Отож-то й воно! А женилка, полковнику, не рука! Без руки жити можна, а без женилки, та ще й з простатою, як булижник, — пряма дорога в онкологію…

— Оце так, — зітхнув Костенко…

— Потрібна дівка? — спитав Яструб. — Відставникові можна. Партійці не з'їдять, пенсію не відберуть…

— Дружини боюся, — відповів Костенко.

— Так тебе ж після молодички на неї потягне! Спасибі ще скаже, полковничку… Іслам треба вчити… Багатоженство — вершина розуму. Хочу в мусульмани податися, татари народ надійний, їй-богу… І звучить гарно: «Михайло Рувимович Яструб-заде». За одного цього «заде» мені десять «рувимів» простять…

— Ти не міг би цю саму Людку про Хрінкова спитати, га?

— Полковнику, коли я в таборах за додаткову пайку не зсучився, то хіба тепер я сексотом стану?

Костенко закурив:

— Дай слово, що в тобі умре те, що я зараз скажу.

— Даю слово.

— Пригадуєш артистку Зою Федорову?

— Це та, яку Щолоков уконтрапупив?

— Хто тобі це сказав?

— Та Нагибін в «Огоньку» надрукував, невже не читав?!

— Читав… Письменник має право в книжці на все, на те він божою іскрою наділений… Так от Хрінков цей мене цікавить саме у зв’язку із Зоєю Федоровою…

— Щось не сходиться, полковничку… Якщо ти у відставці, то при чому тут нещасна Федорова?

— Треба вміти віддавати борги.

— Мені віддай… Мені ця влада заборгувала, за все моє розтоптане життя заборгувала…

— Бабок у мене немає, Мишаню. Чим візьмеш?

— Хрінков, Хрінков, Хрінков, — замислено повторив Яструб. — Ану, покажи ксиву…

Костенко простяг йому пенсійне посвідчення. Яструб вивчив його, повернув і сказав:

— У ваших падлючих друкарнях і не таке можна надрукувати…

— До речі, про Щолокова… Хоч він мені генерала зарізав, а обіцяв зірку дати, але я пригадую, як він на зустрічі з детективниками запонки їм показував золоті: «Це подарунок великого радянського музиканта Ростроповича, мого друга, він мені їх дав перед тим, як його вигнали з Батьківщини… А я їх ношу, бо настане час — він героєм сюди повернеться…» Отже, прямолінійно й однозначно ні про кого судити не можна, Яструб, навіть про Щолокова.

— Це він у застої таке ляпнув?

— Так він же після застою одразу й злетів… У зеніті своєї влади офіційно заявив… І ще сказав, що диригентську паличку Ростроповича у себе на столі тримає, як нагадування про російське бездумне марнотратство, коли самі свої ж таланти нищимо. Мовляв, що маємо — не бережемо, а втративши — плачемо…

— Вважаєш, на нього наклеп звели?

— Яструб, я вважаю лише у тому разі, коли маю докази… Добре, коли згадаєш щось про Хрінкова, зайди, чайку поп’ємо.

— Адреси не змінив?

— А хто лягавим нові квартири дає? Я ж не передовик якийсь чи міністр… Ну, бувай, Яструб… Мені подобається, як ти діло розгорнув… Учиш державних ідіотів комерції…

Костенко вийшов з кіоску, Яструб зразу відчинив вікно, висунувся з мегафоном і вмить зібрав чергу. І раптом крикнув: «Полковнику, підожди!»

Спочатку Костенко вирішив не повертатись — навіщо відкриватись, але потім сказав собі: «Ти відставник, ти ніхто… Кому ти потрібен? Розкриєшся, закриєшся, все кінчено, полковнику, життя — мимо, кінець…»

І — повернувся.

— Послухай, — сказав Яструб, — у таборі зі мною один диявол сидів, ми його розкололи, його в п’ятдесят сьомому взяли, підполковником МДБ був, курва… Ми його крізь стрій ганяли — у-у-у-у… Після з’їзду його вмочили, мордував, казали, п’ятнадцять вліпили… То ми йому кличку дали — «Хрін»; злий був, відмахувався по формі, за себе стояти вмів…

— Хрін? Від прізвища, чи що?

— Від злості. Знаєш, як кажуть: зла гірчиця, злий хрін… Прізвище в нього інше було…

— А шрамик на лівій брові був?

— Він весь у нас в шрамах ходив…

Костенко витяг з кишені фоторобот Хрінкова, простяг Яструбу:

— Він?

— Він, курва, щоб я волі не бачив, він! Ну, сука, га?! Живий, виходить?

— Він не просто живий, Яструб… Він, здається, в ділі. До мене підійшов, пославшись на тебе, інакше я з ним не розмовляв би… Забув усе, що я тобі показав?

— А ти мені нічого й не показував, полковнику…

…У Переславль-Залєський Костенко приїхав, опівночі, бо в автобуса полетів скат. Міняти його — та ще й під дощем — справа довга, матірщинна, пасажири намагалися зупинити машини — де там.

Дивні у нас люди, думав Костенко, спостерігаючи, як мимо нещасних пасажирів, які мало не кидалися під колеса, пролітали «Волги», «Жигулі», «рафики». Варто поговорити з людиною годину чи дві — душу тобі відкриє, останнім поділиться, а от допомогти незнайомому, виявити номінальну культурність — нізащо. Чому у нас мирно вживається Бог з Дияволом? Тому, мабуть, історія наша така трагічна: вбирали Імперію кров'ю, жорстокістю брали, зневагою до людей, у всьому превалювала Державність, але ж походить це поняття від «держати», тобто «не пускати», а будь-яке «непускання» по своїй суті грубе й безжальне, тобто безкультурне…

У якій ще країні так сваряться в чергах, на базарах, у трамваях, у якій, як не в нас, доноси на сусідів пишуть?

Він ніколи не міг забути німецьких військовополонених.

У сорок шостому працювали на Ізвозній — будували «ремеслуху». Цеглу один одному передають, і кожний: «бітте зер» — «данке шен», як тільки язик не зламався за день?

…У Переславлі, звичайно, місць у готелі не було, та їх у жодному готелі країни ніколи не буває, якщо тільки не запасешся заздалегідь начальницькою бронею чи не ткнеш адміністраторові в лапу; вирішив подрімати в кріслі. Чергова розрепетувалась: «Тут тобі що, нічліжка?! Ану геть звідси, у мене люди відпочивають!» Він попросив дозволу подзвонити в міліцію, жінка розлютилася ще дужче: «Ти мене не лякай! Я вже лякана! Мотай, кажу! А то сама міліцію викличу, п’ятнадцять діб умить схопиш».

— Де хоч міліція, поясніть.

— Іди й шукай, я до тебе гідом не наймалася.

— Сука, — сказав Костенко, — гадина…

— Товариші! — жінка заверещала тонко, проразливо. — Бандит! Рятуйте!

Двері відчинилися, повискакували постояльці — хто в довгих сатинових трусах, хто в підштаниках, тільки один визирнув у піжамі, але зразу ж зачинив двері.

Костенко машинально полічив, що дверей відчинилося вісім, а номерів — тринадцять. Чергова голосила в трубку: «Міліція? Колю, це ти?! Ану, давай сюди наряд! Бандюгу забери, в мене свідки, давай мерщій».

Колего був кремезний сержант, він з порога спитав чергову:

— Де хуліган?

— Он, гад! Погрожував, матірщинив… Правда, чоловіки? — опитала вона жильців.

Ті відповідали мляво, незрозуміло, але дивилися на те, що відбувалося, з інтересом.

— Поїхали, — сказав сержант Костенку. — Там розберемось, — Черговій кинув: — Напишеш заяву, і щоб свідки підписалися.

— Ви спочатку перевірте мої документи, — попросив Костенко.

— У відділенні й перевіримо.

— Перевіримо тут, — сказав Костенко й простяг йому свою полковницьку пенсійну книжку.

Коля довго вивчав її, потім сказав глядачам!

— Розходьтеся, громадяни, театр тут. чи що?!

— Ні, а в чому справа? — сказав той, що вийшов у підштаниках. — Ви нам гласно все поясніть… Нам сон перебили… За спиною у народу тепер не можна, не дозволимо…

— Мовчи, «народ»! — відрубав сержант. — Як на базарі виноградом спекулювати, так зрозумів, «індивідуал», я твій номерок давно запримітив, а коли скандал, на «народ» киваєш…

Люди мовчки й швидко розійшлися по номерах.

Костенко запропонував сержантові сісти поряд:

— Нехай громадяночка чергова візьме ключі, і давай-но подивимося п’ять номерів — чи там живуть, чи пустують?

— Колю, він мене матюкав й погрожував око вирвати! — злякано заплакала адміністраторка.

Костенко спитав сержанта:

— По якій статті дамочка проходила?

Сержант понизив голос:

— То ви з контрольною перевіркою, чи що, товаришу полковник?

Почувши останнє слово, чергова заплакала ще дужче:

— Начальнику, не губи, не губи, начальнику, дам я тобі номер, а він же броньований, без виконкому не можу я, заборону наклали на ці номери, раптом начальство нагряне, їх же поселяти треба, пощади…

— Агентів треба вибирати надійніше, — сказав Костенко сержантові, — вона ж хабарі за номери бере. Тепер такий час, що ви її просто не відмиєте, доведеться саджати, а як ти їй будеш в очі дивитись? Та й сам ускочиш у халепу… Гляди, хлопче…

— А я що? — спитав сержант, опустивши очі додолу, — я нічого такого з нею не маю… А без нагляду готель залишати не можна: людей багато скупчується, мало що може статися…

…Ранок був сонячний, небо — високе, синява непрозірна, якесь дивовижне відчуття невагомої маси; асоціювалось із вселенською тишею, світом, безсмертям і безтурботним вічним спокоєм… Хоч вічний спокій більше притаманний для кладовища, якщо йти від «передвижників»… Усе двотлумачне, немає однієї правди і ніколи не буде; наближення до правди — компонування багатьох думок…

До того будиночка, у якому жив відставний генерал Трехов, можна було добратися автобусом, що ходив раз на дві години, або ж топати сім кілометрів уздовж берега Плещеєва озера — воно яскріло дрібними брижами, вересневий очерет здавався оксамитним, зграйки чирків пролітали стрімко, немов реактивні винищувачі: брати приклад з Божої тварини й підвішувати — під копію з неї — атомні бомби… Ех, люди, люди, виплід крокодилів… Жуки — прообраз танка, кріт — сапер, справді, з нічого не буде нічого; проектуємо Божу тварину на могутність руйнування, вгризання в глибину самих себе, підкрадання до диявола, що прихований у кожному…

На третьому кілометрі на підняту руку відгукнувся нарешті шофер бензовоза — молоденький хлопець, волосся, як солома, очі — сині, величезні.

— Куди вам, дядьку?

— А тут недалечко, на березі, коло Зубанихи старий живе…

— Генерал, чи що?

— Точно.

— Пришелепкуватий…

— Невже? І давно?

— Як Горбачов прийшов. Раніше мовчав, а от почали товариша Сталіна лаяти, то й він — туди ж…

— Любиш товариша Сталіна?

— Його всі чесні люди люблять.

— А сам ти з якого року?

— Старий уже, — посміхнувся хлопець, — з шістдесят п’ятого.

— Еге ж, прямо-таки дід… Ти ж ні Хрущова не застав, ні Сталіна… Звідки у тебе любов до Йосифа Віссаріоновича?

— А татуньо працював у мисливському господарстві, його Василь Йосифович держав, син вождя… І консервів привезе єгерям, і пляшку кожному..: Що не попросиш — покрівлю там чи скло, — всім допомагав, і хабарів, як тепер, не брав: усе від щирого серця… За це його масони з сіоністами й погубили мученицькою — смертю.

— А масони — це хто?

— Як хто? Вороги народу, неросіяни.

— А сіоністи?

— То це ж євреї! Ви що, жартуєте, дядьку?

— Чому? Просто цікавлюсь, як ти собі це мислиш. Радищева у школі вивчав?

— Аякже! Досі пам’ятаю, дуже добре писав про страждання народу…

— До речі, він був масоном, Радищев…

— Ви, дядьку, припиніть наклеп зводити на російського письменника, а то висаджу, та й годі…

— Христом присягаюсь, це так, — серйозно відповів Костенко. — Для інтересу зайди в бібліотеку, подивись видання Радищева, там про це сказано…

— Хіба у нас бібліотека?! Самі зібрання творів — то Брежнєв був, то суслови там усякі з соломенцевими, двох слів сказати не можуть, а туди ж — за Пушкіним у ряд…

— Сіоністи, — засміявся Костенко. — Дорогу, мабуть, також вони, сіоністи, заважають прокласти, на вибоїнах трясемося?!

— У них руки довгі… Якби від нас залежало — давно проклали б…

— Отак би й проклали!

— А ти піди до виконкому, поткнись! З Гушосдором поговори! Завертай голоблі — та й годі!

— Масони там сидять? Неросіяни?

— Та чого ви з цими масонами до мене причепилися, дядьку? Всі про них говорять, що ж, людям не вірити?!

— Про них не всі говорять, про них наші царі говорили з охранкою… Та Гітлер… Добре, біс з ними, з цими масонами… М’ясо дають? Ковбасу? Сир?

Шофер скосив очі на Костенка, примружившись, подивився на нього заново, холодно:

— А взагалі ви наш?

— Ні, українець…

— Ну, тут різниці немає, що хохол, що русак…

— Так думаєш?

— А що? Якби ви чуркою були — я вас по фізіономії розпізнав би, якогось там прибалтійця — по вимові, я з ними в армії служив, акуратні хлопці, своїх скривдити не дадуть, молодці, це лише ми розкололися, тільки й ждемо, аби з’їсти один одного, наче шакали якісь…

…Генерал Трехов відмахнувся від костенківського посвідчення:

— Я кожній людині радий, голубе мій, живу самотній, ласкаво прошу до зали…

У Костенка потепліло на серці: «зала» була кімнатою метрів шістнадцять, уздовж усіх стін стелажі з газетами, журналами й книжками, затишний абажур, такий у бабусі був, тільки в неї білий, а в цього — червоний; спаленька крихітна, метрів шість, зате кухня з російською піччю — справжня, простора, а втім, подумав Костенко, йому тут щось заважало, потім вбагнув — холодильник; чужорідний.

Генерал немовби зрозумів його:

— Погріб чудовий, голубе мій, тільки я двічі впав, насилу вичухався, довелося згвалтувати російську первозданність атрибутом антиекологічної цивілізації… На жаль, молочко з погреба не порівняти з тим, що зберігається в холодильнику, але роки вносять свої корективи… Чайку з дороги? Хлібця з салом?

— Ні від чайку, ні від хліба з салом не відмовлюсь, товаришу генерал…

— Моє ім’я й по батькові легко запам’ятовуються, голубе мій… Я Іван Іванович… А ви?

— Владислав Романович.

— Хороше співзвуччя. Дуже розкотисте, якесь театральне… Сідайте, зараз нагодую… У якій справі прийшли?

— Я з приводу Зої Федорової…

— Хто це?

— Актриса, яку вбили вісім років тому…

— Стривайте, стривайте, я її реабілітував начебто… Так?

— Саме так… Я думав, ви її одразу згадаєте…

— Через мене пройшли десятки тисяч людей, Владиславе Романовичу… Я й Сергія Корольова справу закривав, і Туполєва, і дітей Мікояна, і Тату Окуневську реабілітував, дружину мого фронтового друга Бориса Горбатова, і Павла Васильєва, геніального сибірського поета… Пильняка, Бабеля, Тухачевського, Мандельштама, Мейєрхольда, Вознесенського, Міхоелса — хіба всіх у пам’яті вдержиш?! Мабуть, її справа була легка, а в інших доводилося розбиратись, голубе мій… Таких свідчень понавибивали, стількох свідків виставили… Липа? Ясна річ… Але — доведи! Молотов вимагав розгорнутих довідок по кожній справі, особливо коли це стосувалося військових, його ж підпис там стояв… Каганович звелів довідки на всіх секретарів райкомів Москви йому особисто пересилати… Про Наркомшлях — також… Микита Сергійович безперестану цікавився Україною, тільки Ворошилов і вусом не повів… До речі, знаєте, як він пив? Дві чарки горілки, а після — для похмільної бадьорості — фужер шампанського. І — все. Умів пити, знав, коли зупинитись… Але він уже тоді, голубе мій, мало що сприймав, ширяв, так би мовити, вважав, що коли Хрущов у своїй промові сказав, мовляв, Сталін звинувачував Ворошилова — «німецький шпигун», то з нього всі списки автоматично знімуться, але ж його підпис також стояв під сотнями тисяч…

— Іване Івановичу, ви не пригадуєте, хто був слідчим Зої Федорової?

Генерал поставив на стіл кислу капусту, буханку хліба, сало, нарізане щедрими шматками, і варення:

— Звичайно, не пригадую, голубе мій… Якби я записи вів, а то ж усе тоді було строго секретно… Ніхто не знав, коли надійде наказ припинити реабілітацію й повернутися до звеличання великого керманича, хай йому грець…

Костенко вийняв фоторобот Хріна, показав його генералові. Той довго вдивлявся, потім замислено сказав:

— Я його допитував… Він у Лефортові сидів…

— У якій справі?

— Здається, по тих списках, які підписував Абакумов…

— Зою Федорову заарештували за особистою вказівкою Берії…

Генерал похитав головою:

— Здається мені, там була якась гра… Щось там було дуже підступне… Ви їжте, голубе мій, а я поки що розслаблюсь і згадаю…

Костенко поклав шматок сала на чорний хліб, трохи присолив, з’їв швидко, з неприхованим апетитом; в такі оселі, де частування до смаку, а бувають такі, де совісно шматок зі столу взяти.

— Гарно їсте, — мовив генерал, — а я на сирі живу, рак був, півшлунку відбатували, нічого, третій рік уже, діти всіх лікарів-убивць з’їхалися, чиїх батьків я реабілітував, а їхніх слідчих — саджав…

— Іване Івановичу, лікарів реабілітував Берія…

— Він їх випустив, голубе мій… А справу закривав я… Лаврентій Павлович лише малесенький шматок айсберга трошки відкрив у своїй боротьбі за інтелігенцію, він був гравець мудрий, учитель же був не хтось там, а сам Хазяїн… До речі, у вас фотографії Зої Федорової немає?

Костенко швидко розклав перед генералом фотографії Федорової: і кадри з фільмів, і в шикарному платті із Сталінськими преміями, і вбиту — з телефонною трубкою в руці…

Генерал відсунув усі фотографії, залишивши одну — із Сталінськими преміями.

— Ось що я пригадую точно, голубе мій… Прямо-таки сторінку справи бачу: «…після вручення мені Сталінської премії я набралася сміливості й звернулася до Йосифа Віссаріоновича: «Дорогий товаришу Сталін, у мене батько репресований…» Зоя Федорова була у Сталіна на Ближній дачі… Потім їздила до Берії на вулицю Качалова… Сталін умів давати хабарі, це не брежнєвські дилетанти, той був злий геній дозувань, усе вичисляв наперед:.. Ач як зумів «обойми» створити, організувати класиків… Дитяча література: ба-бах ордени Леніна Чуковському, Маршаку, Михалкову, Гайдару і Барю — генії, найвищі авторитети, тільки їх і читати дітям… Ба-бах премії артистам, яких любить народ: Крючкову, Алейникову, Андреєву, Черкасову, Марецькій, Зої Федоровій — лише вони кажуть з екрана правду, вони, і більше ніхто… Так само і в балеті було, і в театрі, в науці, живопису… Спробуй бодай слово сказати проти Олександра Герасимова, Сєрова, Налбандяна, Йогансона… Що там усякі Гудіашвілі, Кончаловські, Мєшкови, Сар’яци?! Третій сорт… Хоч і тип давав шматок пирога, але орденок трохи менший, премію невеличку, все зважував, фармацевт… Так от я згадав: невдовзі після візиту Федорової до Сталіна на дачу і до Берії в особняк її і забрали… їй же шпигунство пришивали, я згадав, шпигунство й терор, голубе мій, у неї якийсь американець був під час війни, правильно?

— Правильно. Військовий аташе, капітан Джексон Роджер Тейт…

— Його коли вислали з країни?

Костенко посміхнувся:

— Ухопили кінчик вірьовочки?

— Не зурочте, голубе мій… То в якому його турнули?

— У сорок п’ятому.

— У сорок п’ятому, — замислено повторив генерал. — Дивіться, як цікаво: перший американець, якого турнули, — у рік Перемоги… А Сталін «залізну завісу» почав заново будувати у сорок шостому… Розумієте, до чого я веду?

— Розумію… Ви шукаєте особисті мотиви для висилки американця.

— Точно… Її, мабуть, намагалися вербувати… А втім, про мертвих або нічого, або добре…

Костенко хмикнув:

— А як бути зі Сталіним? Він же мертвий…

Генерал похитав головою:

— Живий… Багатомільйонний… Його хочуть раби, які мріють про жорстку руку і «новий порядок»… Якщо про нього мовчати — прийдуть ті, хто ще страшніший за нього… Прийдуть такі тупоголові бузувіри, такі неграмотні солдафони, що Росія після них перестане існувати як цивілізована держава… Стоп, стоп, стоп… Прізвище Бівербрук вам говорить щось?

— Довірена особа Черчілля? Прилітав до нас у липні сорок першого?

— Молодчина, голубе мій, молодчина, пам’ять — форпост розуму… Так от я вам розкажу історію з Бівербруком, а потім нагадаю про цікавий наказ Лаврентія… Особисто я документа не бачив, мабуть, частину архівів брати Кобулови, його заступники, встигли спалити напередодні арешту, їх же забрали тільки на другий день, а Всеволода Меркулова, який став у сорок першому начальником розвідки, заарештували аж через тиждень — після перших показань членів групи Берії… Але про цей епізод згадували всі… Так от, голубе мій, коли до нас приїхав Бівербрук, знаючи про його специфічні нахили, Берія підвів до нього хлопчика-перекладача: після того як лорда урочисто провели, хлопчик зник, як у воду впав… Берія позривав шеврони із своїх помічників, когось відправив на фронт, когось наказав вивести на Особливу Нараду, а потім з’ясувалось, що Сталін цього хлопчика попросту подарував лордові. Той звернувся до нього з особистим проханням — після успішного закінчення переговорів, — і вождь віддав наказ заздалегідь завантажити прекрасне дитя в аероплан англійця… Отоді Берія й видав наказ: стежити за всіма союзниками, мотивуючи це необхідністю гарантії особистої безпеки наших «бойових друзів по антигітлерівській коаліції». От мені й здається, чи не було бажання у Лаврентія Павловича перетворити Зою Федорову в «охоронницю» її американського друга? Звичайно, вона відмовилась, і тоді на неї почали крутити справу… Абракадабра була якась: «Він просив їздити в райони, де розміщено воєнні заводи, і фотографувати там паркани, через які можна зробити лази…» Щось подібне до цього, голубе мій. За точність — не відповідаю… І ще — але це також треба перевіряти, — десь і якось перетнулися дороги Зої з Галиною Серебряковою, письменницею, епопея про Маркса, з Лідією Руслановою… І, здається, з Ром-Лебедєвим, цим чудовим циганським актором… Звичайно, я зробив злочин: треба було б вести хоч односторінкові конспекти, але я тоді вважав, що потепління швидко кінчиться: через півроку після двадцятого з’їзду Хрущов круто повернув, почав говорити, що якби він мав Сталінську премію, то з гордістю носив би на грудях. Безперестану друкувалися статті про «неоднозначність» Сталіна… Розстріляв усіх ленінців, зробив країну концтабором — і на тобі: «неоднозначний»… Ми ж нація міфотворців, живемо ілюзіями й легендами, підганяємо факти під те, що нам угодне, а не йдемо за ними… Чайку підігріти?

— А не важко? Давайте я сам…

— Усі речі в праці, — всміхнувся генерал. — Коли дуже бережешся, починається розпад… Усе сам, тільки сам — у цьому запорука життєстійкості…

Він повернувся через п’ять хвилин: на лисому великому черепі римського патриція ряснів піт, скроні запали, з синявою, вуха воскові, зморшкуваті й дуже великі.

Не жилець, подумав Костенко. Це піт у нього виступив від утоми, плитка нормальна, не спіральна, тільки та дає жар… Треба йти, а я не маю права піти, бо він ящичок доброї Пандори, якщо вона була; його треба розговорити, він згадає, він неодмінно дасть мені зачіпку, крім тієї, котру вже дав; будь проклята аморальна моральність моєї професії; правий Яструб, «лягавий, узяв слід», не зійду, а втрачу — скавчати буду, тьху, бридко.

А жінка, якій вистрелили в потилицю, коли вона розмовляла по телефону? Нещасна жінка, що пройшла одиночки, тортури, табори? Та, що втратила у Владимирському ізоляторі свої найкращі дні? І жіночі — безповоротно, і, головне, ті, що належали мистецтву: незіграні ролі, розстріляні мрії, непогамовні спогади про знімальний майданчик, про вигук «мотор!», коли починається таїнство кінематографа і все завмирає навколо оператора: ти й камера, і нікого більше…

Чому мене відсторонили від справи Федорової? Усіх асів зняли, залишили стариків та хлопчиків, а тих, хто пройшов вогонь і воду, одвели: «Не забруднюйтесь, тухла справа, нема чого вам у ній поганитись, повисне на все життя нерозкрита феня…»

Спочатку справою цікавився заступник голови КДБ Цвігун; загинув — загадково; потім посадили цигана Борю, друга дому; після цього помер Суслов — одне за одним, і все протягом півтора місяця; Федорчук, який прийшов на зміну Андропову, взагалі відмовився допомагати: «Це справа Карного розшуку, до нас не має причетності».

Господи, які ж усі «совєтологи» наївні! Невже вони не зрозуміли, що після смерті Суслова ситуація нагорі стала напружено-критичною?! Що може людина, кинута на пропаганду? Андропова позбавили влади, тобто реального знання того, що відбувається, перемістивши з Луб’янки на Стару площу; Чека опинилася цілком у руках групи Брежнєва: Федорчук, Циньов, їхнє оточення… А Старому Пану жити зосталося лічені дні. Москва, столиця, як спрадавна повелося, вирішувала все: Гришин і Черненко йшли в одній упряжці… Нове керівництво Чека в їхніх руках, Щолоков — само собою…

Стривай, зупинив себе Костенко, але ж групу, що мала причетність до справи Федорової, остаточно розкасирували тижнів через два після того, як помер Андропов, а Черненко став Генеральним… Точно! Ось воно куди тягнеться, а ми, дурні, далі свого носа нічого не бачили… От уже воістину, краще свобода — в картками на цукор, ніж корумпована тиранія, смисл якої — обдурити народ, позбавити його права на думку, на слово, незгоду, альтернативу… Невдячні ми люди… Чорт, хто ж це з наших сказав мені тоді, коли я був дуже активним: «Зламаєш собі шию, Славику, не висовуйся, все значно складніше, ніж тобі здається…»

І Костенко згадав цю людину — Дмитро Степанов, він, точно.

— Я чай заварив особливий, голубе мій, — вів тим часом Іван Іванович. — Звіробій, брусничне листя, шипшина…

— …валеріана, собача кропива, — додав Костенко, — і брикет для нирок…

— Стежите за мною? — посміхнувся генерал.

— Я відставник, не маю такої влади, просто однакова у нас з вами хвороба, — відповів Костенко. — Я на цьому тримаюсь останні сім років…

— Ви щось дуже важливе згадували, голубе мій?

— Точно. Я поганий сищик, коли ви змогли прочитати це на моєму обличчі…

— Який ви сищик — не знаю, а от я прокурор — чудовий, чесно признаюсь… Я ж до цього в ЦК працював, у Кузнецова, вбитого Сталіним, Маленковим та Берією…

— Вас чаша обминула?

— Уявіть — так. Але я завжди намагався якнайменше потрапляти на очі начальству. Тихо робив свою справу — та й годі… Потім я не курирував органи, я лише готував проекти промов, стежив, скільки разів згадано ім’я Сталіна, які оцінки дають його теоретичним працям і практичній діяльності… Після арешту Кузнецова кілька разів зі мною розмовляли, викликав Георгій Максиміліанович, пересунули у ВЦРПС, на цьому все й кінчилося… До речі, про Федорову… Ви не піднімали справи, хто їй дав квартиру на Кутузовському проспекті? Це — симптоматично, там здебільшого жили люди, до яких був інтерес у перших осіб, режимний проспект, режимні будинки…

— Спасибі, Іване Івановичу… Це — цікавий напрям пошуку. Як я пригадую, такої версії ми не торкалися…

— Подивіться, хто ордер виписував, зустріньтесь, якщо та людина жива, велике завжди починається з малого… Коли я вибивав кімнату дочці Рикова, потім Крестинській, Серебряковій, всюди стояв номер рішення тієї інстанції, яка виділила житлову площу… Щось мене страшенно зачепив Кутузовський проспект, голубе мій, — замислено повторив генерал. — У вас ніяких натяків на її зв’язок з першими особами, членами їхніх сімей не промайнуло в справі?

— Так глибоко ми не заглядали, Іване Івановичу… Але в неї начебто бували люди, зв’язані з сім’єю Леоніда Ілліча…

— Хто саме?

— Співаки, актори… Галина Леонідівна — людина компанійська та й взагалі демократична… Вона не цуралася людей і була цілком незалежна в знайомствах і зустрічах…

Генерал посміхнувся!

— А бідолашні діти сталінського Політбюро подавали батькам список шкільних друзів, яких збиралися запросити на день народження… З двадцяти прізвищ викреслювали п’ять-шість кандидатур — як мінімум…

— Охорона?

— Ні, батьки. Охорона лише підбирала довідки, викреслювали батьки, — генерал знову посміхнувся. — Недавно я дуже здивувався з того, яка коротка у нас пам’ять: читав спогади Микити Сергійовича в «Огоньку», там була фотографія: попереду високий, широкоплечий Сталін, а трохи позаду невеличкі Мікоян, Хрущов і Маленков… Але ж це зліплене фото, монтаж… Сталін був курдупель… А тут — майже на голову вищий за соратників… Хоча б зноску дали… Чека допомагала вам у розслідуванні?

— Спочатку допомагала. А потім наче відрубало… Ви ж пригадуєте, тоді сталася трагедія: наші п’янюги побили до смерті одного з працівників секретаріату Андропова в метро, уже вночі, ну й почалася ворожнеча… Та й потім Щолоков… Мені здається, він відчував на собі безупинне око Андропова, хоч був прикритий Чурбановим — та й то якоюсь мірою, бо розумів, що перший заступник ось-ось стане міністром…

— Щолоков став би або заступником голови Ради Міністрів, або секретарем ЦК, партитуру було чітко розкладено… Я тільки досі ніяк, не можу збагнути, що серце Брежнєва саме «зупинилось»… Він же на американському стимуляторі жив… І помер він за два дні перед пленумом, коли, кажуть, новий голова КДБ Федорчук, не будучи членом ЦК, мав увійти до складу Політбюро, — неймовірна кооптація… До речі, Федорову вбили з пістолета іноземної марки?

— Так. Ви чули про це?

— Не чув. Просто подумав, що вбивця — коли це вбивство було виконане на замовлення — ні в якому разі не скористався б радянською зброєю…

«Вбивство на замовлення?» — Костенко хотів витягти сигарети, але, вчасно похопившись, засунув пачку в кишеню.

— Та ви куріть, куріть, — сказав генерал. — Коли Леоніду Іллічу заборонили курити, він просив помічників себе не ламати: «Хоч приємним мені запахом потішусь…» До речі, — генерал підвівся, — один із слідчих Зої Федорової за професією був інженер, спеціаліст по радіо… Так, саме так, голубе мій… Вони ж усі починали плакати, коли я викладав папки з їхніми справами… А той тримався стійко, достойно, я сказав би, тримався… Коли я взяв з нього підписку про невиїзд — ясно було, що саджати в тюрму треба, саджати й судити: гнав у каземат явно чесних людей, — він тоді розсміявся, дивлячись мені в очі: «А з ЦК підписку про невиїзд не хочете взяти? Мене ЦК мобілізувало в органи, якби я був радіоінженером, горя не знав би, а мене від улюбленої справи відірвали, сказали, що партії потрібна боротьба з ворогами, а кожен, хто потрапив на Луб’янку, — ворог, невинуватих Радянська влада не карає… Як би ви на моєму місці повелися?» І я змушений був йому відповісти: «Не знаю…» Я й досі не знаю, що я робив би, опинившись у його становищі…

— Але ж ви нічого не показали на секретаря ЦК Кузнецова, Іване Івановичу? А якби ви показали на нього — велику кар’єру зробили б…

— То був не допит, голубе мій, то була лише співрозмова, а це, як Бабель говорив, дві ве-еликі різниці… Ми, голубе мій, усі грішні… Коли не ділом, то помислом, а не помислом, то незнанням того, як повелися б, сівши на табуретку, що вгвинчена в підлогу навпроти столу слідчого… Ви мені залиште фотографію цього панка… Копія є? Чи єдиний екземпляр?

— Є ще. Але зважте — це робот, правда, дуже добре виготовлений.

— А може, поживете в мене? Я вам дещо розкажу з минулих епох — може знадобитися: зокрема, про те, що мені розповіла Федорова, коли я вручив їй документ про реабілітацію…

Зустрівши Костенка (на кухні пахло картоплею з цибулею), Маняша ахнула:

— Любий мій, любенький, що з тобою?

— Нічого…

— У тебе очі хворі! Зовсім хворі очі… Ану, давай міряти температуру…

Він погладив її по щоці (Господи, коли ж останній раз я називав її «персиком»? Як швидко ми відвикаємо від ласкавої пори закоханості; невдячність людської натури? Моральна розхлябаність? Ритм сьогоднішнього життя?), похитав головою:

— Температура нормальна, Маняшо… Просто менше знатимеш — легше спатимеш.

— Ти його знайшов?

— Так…

— Цікаво?

— Якщо «страшне» може бути «цікавим» — тоді так.

— Найцікавіші казки — страшні.

Костенко сів біля невеличкого біло-червоного кухонного столика, посміхнувся:

— Але ж воістину щасливий шлюб — це довготривалий діалог… Мені з тобою страшенно добре, Маняш…

— Заведи молоду коханку, тоді ще більше оціниш… Хочеш чарку? Від утоми, як?

— Склянку хочу.

— Погано тобі?

— Дуже.

— Та що ж він тобі такого наговорив? Чорт старий!

— Не треба так… Він — диво… Він витримав випробування знанням жаху… І лишився живий… Ні, я неправильно сказав… Не як медуза там якась, а як громадянин ідейної переконаності…

— Ти не боїшся таких людей? — спитала Маша, наливши йому горілки й поставивши на довгу дерев’яну підставочку сковорідку в картоплею; цибуля трохи підсмажена, петрушкою посипана; чверть століття разом, кожен розуміє кожного («знає» у цьому випадку звучить кощунно, протокольно; а втім, і «розуміє» — не те; «відчуває» — так буде правильніше).

— Яких? — спитав він, повільно випивши склянку горілки. — Сформулюй питання точніше, Маняшо…

— Після всіх цих жахів, про які пишуть, після моря крові… у мене перед очима безупинно стоїть лист Мейєрхольда, як його, старого, били молоді люди, які не могли не пам’ятати театру імені Мейєрхольда… Як можна лишитися ідейним? Я розумію, що це не мімікрія, але все-таки, по-моєму, це боротьба за себе, Славику, боротьба за своє обгиджене життя, за крах ідеї…

Костенко покопирсав картоплю, але не їв, хоч мріяв про вечерю, поки трясся в автобусі…

— Робесп’єр був ідейною людиною, Маняшо…

— А скільки голів зніс?

— Давай тоді оголосимо анафему і Пугачову, і Кромвелю, і Разіну… Дія народжує протидію… Око за око, зуб за зуб… З нічого не буде нічого… Після республіки Робесп’єра з’явилося консульство «залізних» диктаторів, а після цього — імператор Наполеон… А потім повернулися Бурбони, що породили — своєю дурістю — терор нової революції, яка разом з кращими людьми піднімає й муть, люмпен, жорстокість, помсту… Але ж — через кров і повстання — усе скінчилося демократичною республікою… Отже, незважаючи на реакцію, дехто зберігав віру в державну шанобливу доброту? Якби до лютого сімнадцятого Росія-володарка — крихітка, процент від усього населення — поділилась своїми благами з силою народу, думаєш, люди пішли б громити околодки? Якби у вересні Керенський дав народові бодай щось, крім свободи слова й мітингу, думаєш, Жовтень переміг би?

— Ти став відставним крамольником, — сказала Маша і автоматично, за звичкою, ввімкнула невеличкий приймач.

— Вимкни, — сказав Костенко. — Як тобі не соромно…

— Мені не соромно, Славику… Мені страшно. І чим далі — тим більше… Тепер усім страшно, любий…

— Бо багато говоримо, а мало робимо?

— Так думаєте ви, чоловіки, розумні — особливо… А ти постій у черзі… Заради інтересу — постій… Злість людей душить, розумієш?! Чорна, одержима… І — штовхають один одного, осатаніло штовхають, Славику, з лютою втіхою штовхають, а лікті — гірші від кулаків, такі кістляві, такі безжальні… Дітей штовхають, Славику!.. Їж картоплю, будь ласка… Я вже й так удруге на плитку ставлю, перехрустить… Ага, забула, тобі якийсь Птицин дзвонив… Разів чотири…

— Хто?

— Я ж не знаю твоїх знайомих, Славику; Птицин, та й годі… Сказав, що він тобі дуже потрібен…

— Мабуть, з ради ветеранів… Телефон залишив?

— Ні.

Костенко, уминаючи картоплю, посміхнувся:

— Знайде, якщо він мені потрібен… Якби я йому знадобився — тоді інша справа… Помітила, які ми роз’єднані і не вміємо один одним користуватися? Ні, не шафу дістати чи там замовлення на свята — а в загальній державній справі… Почекай, Маню, — він раптом підвівся. — А ти прізвище не переплутала? Може, Яструб дзвонив?

Вона розсміялась:

— Точно, Яструб, я ж кажу, пташине прізвище!

…У кіоску Яструба горіло світло; Костенко постукав у двері, ніхто не обізвався; дивно. Він обійшов кіоск, шуканий щілинку, щоб заглянути всередину: за всіма законами світло вночі в кіоску мусить бути вимкнено. А втім, у нього тут усе схоплено, подумав Костенко. Йому закон не писаний. Щілинку він знайшов між портретами Пугачової й Висоцького; перше, що побачив, — це пляшка коньяку, майже до кінця випита, й три бутерброди; ліва нога Яструба була неприродно задерта, немов вивернута, і мертво лежала на коєчці, застеленій акуратним килимком…

2

На щастя, чергову групу Московського карного розшуку очолював майор Глинський, учень Костенка; примчав через десять хвилин.

Мишаню Яструба було вбито сильним ударом «колючого тонкого предмета» в шию, тоді, коли він нахилився, щоб узяти книжку — ротапринтне видання «Царювання Олексія Михайловича». Відбитки пальців знайти не вдалося, працював професіонал; слідів пограбування не було; експерт узяв аналіз на запах; собака згубила слід за двісті метрів від кіоска, мабуть, вбивця сів у машину.

Подивившись на експерта, Костенко спитав похмуро:

— Коли його вбили — приблизно? Рискніть відповісти на око…

Експерт Галина Михайлівна ще раз доторкнулася тильною стороною долоні до шиї Яструба:

— Ви мене ставите в незручне становище, Владиславе Романовичу, я повинна попрацювати в морзі… Приблизно години півтори тому… Але це не офіційна відповідь, чисто апріорна, пробачте…

Костенко попросив Глинського перевірити кишені Яструба, всі папери із записами, а сам пішов до автомата.

— Манюня, я, мабуть, сьогодні пізно повернуся, ти лягай, сонце моє… Постарайся згадати, коли мені дзвонив Яструб.

— Сталося щось?

— Так…

— Серйозне?

— Так.

— Ти не сам?

— З табором…

— Слава богу… Він до тебе тричі дзвонив, Славуль… Уранці, потім годині о сьомій і незадовго перед твоїм приїздом.

— Різниця була якась?

— Не розумію…

Костенко розсердився:

— Ну, вранці спокійний був, удень хвилювався, ввечері поспішав…

— Я не пригадую, Славуль… Я чомусь цим дзвінкам не надала ніякого значення… Останній раз він, здається, трохи п’януватий був, якийсь агресивно-врочистий…

— «Я йому дуже потрібен», так він сказав?

— Наче так… Чи «він знає, як я йому потрібен»… Ти справді не сам-один?

— Куди я один годжуся тепер, Машуню?! Спи, люба… Не жди мене, щоб я не смикався…

…Глинський виклав на стіл паспорт Яструба, посвідчення Товариства книголюбів, самописку марки «Паркер» із золотим пером і записку: «Віддати Олені за доставку «Слепящей тьмы» у четвер, о сьомій».

— Сьогодні четвер? — спитав Костенко.

— Четвер.

— Грошей у кіоску немає?

— П’ять карбованців у кишені вбитого.

— А чому не вийняли?

— Наука хоче подивитися пальці…

— Послухай, Глинський, ми з тобою можемо зараз розшукати Люду? Людмилу, яка працює секретарем у кооперативі «Зоря»? Кооператив відомий: продає інструменти, комп’ютери, ксерокси…

— Нам хоча б один подарував… Прізвища цієї Люди немає, товаришу полковник?

— Я Костенко, а не полковник, Глинський… Не треба так мене… Прізвища її немає. Проси дозволу на голову правління кооперативу, через нього вийдемо на цю саму Людку, вона мені потрібна…

Бригада залишилася працювати в кіоску, а Глинський з Костенком поїхали на Петровку.

…Дмитра Ігоровича Аршанського, голову кооперативу «Зоря», знайшли у Чорних, у кооперативному ресторані на березі Москви-ріки; гуляв, танцював захоплено — махав маленькими ручками, зображуючи рок, крутив двох розкішних, жопастих дівок, що дивилися на нього, непоказного лисого курдупля, з любов’ю.

Костенко запросив його на вулицю:

— Мені Людка потрібна, Дмитре Ігоровичу. Негайно. Будь ласка, дайте її телефон або адресу.

— Що, мала наділила столицю ще одним СНІДом? — Аршанський умить протверезів. — Документи покажіть, будь ласка.

— Я оперативний черговий по Московському карному розшуку, — відрекомендувався Глинський. — Ось моє посвідчення.

— Московський карний розшук не по нашій лінії, — посміхнувся Аршанський. — Кооперацію добивають зачаєні сталіністи й общинні плакальники… Що з нею сталося? Дівка хороша, правда, слабка на передок, але ж це Московський карний розшук не тривожить… Телефон її легко запам’ятовується: чотириста дев’яносто дев’ять, дев’яносто дев’ять, сорок, вона, мені здається, з начальником абонентської мережі встановила дружні стосунки…

— Адресу не пригадуєте?

— Один раз був. Уночі… Напідпитку, не осудіть… Ще запитання є?

— Чи не знайдете завтра час поговорити зі мною? — спитав Костенко. — Не допит, не вербування — мені потрібна ваша порада, і тільки.

— Порада вам — це і є вербування, — озвався Аршанський. — Дзвоніть після сьомої, може, я викрою для вас півгодини. Але не обіцяю, дуже багато зустрічей… Предмет поради?

— Вбивство..

— Рекет?

— Ні.

— Хм… А які спонукальні причини?

— Не знаю. Тому прошу про зустріч…

Звідти ж, з ресторану, подзвонили Людці. Сонна бабуся відповіла роздратовано, з страшенною образою:

— Побійтесь Бога, отак пізно дзвонити…

— Люда сама просила, це Аршанський, голова, — відповів Костенко, — з кооперативу…

— Аршанський, Засранський, яке мені діло?! Повезли Людку, взяла сумочку, намазалася та й подалася. Сказала, що на годину, а вже друга ночі, стерво поганюще!

— Це буде другий труп у тебе сьогодні, Глинський, — прикривши трубку, шепнув Костенко. — Дзвони в прокуратуру, роздобудь понятих, і мчимо до старої.

— Прокуратура зажадає підстав, Владиславе Романовичу… Не дадуть вони постанови…

Костенко дав Глинському троячку:

— Купи шоколадку, добре?

…Бабуля двері не відчиняла.

— Ракитники, — причитала вона, — глядіть, вимагачі паскудні, я вже «нуль-два» набрала, тікайте добром…

— Ракитники — це як розуміти? — Костенко здивовано обернувся до Глинського.

— Рекетири, — відповів той. — Росія чужі слова важко сприймає.

— А — бюрократ?

— А на це є своє: «марудник», «супостат», «підступник», «сутяжник»…

— Сусідів будити незручно, про «нуль-два» вона нісенітницю плете, — мовив Костенко. — Дурна баба, зараз її онуку десь топлять чи палять, а вона — чи ти бач, га?

Глинський припав до дверей:

— Бабусю, я з міліції, майор Глинський, подзвони «нуль-два», тобі підтвердять… Ми чого до тебе просимося, бабусю? Ми боїмося, що з Людкою може трапитися біда…

Стара подзвонила в міліцію, було чути, як вона перепитувала з дальньої кімнати: «Глинський?! Як, Габинський?! Тьху, православних у нас немає, чи що?! Все кепкуєте, нічого не розумію… То відчиняти йому?! Я трубочки не кладу, я при вас відчиню, якщо замовкну, значить, звели мене з світу, на вашій совісті буду…»

Бабуся зняла ланцюжок, зажадала показати документ, Глинський простяг їй посвідчення, вона довго шепотіла звання оперчергового й прізвище, потім нарешті впустила в квартиру.

Невеличка двокімнатна «хрущовка» була обставлена антикварними меблями (правда, червоне дерево тут сусідило з карельською березою й горіхом), на кухні стояла західнонімецька ультразвукова плитка — як тільки покладеш у духовку м’ясо на хвилинку — зразу тобі готовий ромштекс, там же, на кухні, стояв дивовижний приймач; непогано секретарка живе.

— Бабулю, я за Люду хвилююсь, — сказав Костенко.

— Бабуля померла, царство їй небесне… Я — прабабуся єйна… Та й я за неї хвилююсь, за стерво…

— Вона коли поїхала?

— Та годині о восьмій… Побігла вниз, потім повернулася, начебто фарби ці самі взяти, щоб пику засмаглою робити…

— Ви у віконце не бачили, її таксі чекало?

— Вона на них не їздить! Її сюди то чорні іноземці привозять, то коричневі, мене закриє в комірчині, — стара кивнула на внутрішню шафу, — і щоб носа не показувала..» А коли чхнеш або захропиш від задухи, то назавтра так відлупцює, що й жити на світі не хочеться…

— То яка ж машина її чекала? — неуважно спитав Костенко. — Наша чи та, на якій коричневі їздять?

— Ні, не наша, — бабуся похитала головою, — колір дуже безстидний.

— Як це? — не зрозумів Костенко й витяг з кишені шоколадку. — Ось вам подарунок, бабусенько.

— А це що?

— Шоколад, — сказав Глинський; його завжди дратувала манера Костенка вести розмови із свідками, хоч він розумів, що саме така некваплива, але стрибаюча розмова (тільки здавалася стрибаючою) — Костенко через кожну фразу вміє тягти своє, акуратно й ненав’язливо, розуміючи, що страх перед посадовою особою, навіть коли вона не в формі, але з червоною ксивою, — неодмінна константа радянської людини — повинна створити атмосферу прихильної поступливості, ніякого форсажу, тим паче наступального…

— Начебто конфекти, чи що? — спитала бабуся, розгортаючи шоколадку; вона відламала малесенький шматочок і поклала його під язик. Так тьотя Федося пила вприкуску чай, згадав Костенко, тільки замість шоколаду в них були подушечки; тепер і вдень із свічкою не найдеш, їх скуповують на самогонку…

— Так, — відповів Костенко, — наче вершкові цукерки, дуже корисно для серця… Бабулю, а де Людина записна книжка?

— На столі, — відповіла старенька. — Біля телефону.

— Дозвольте подивитись?

— Ви ж при чині… Дивіться… Я владі покірна… Тільки черевики зніміть, вона за килим боїться…

Ні на столі біля телефону, ні в шухляді записної книжки не було.

— А косметичку вона де тримала? — спитав Костенко. — У ванній?

— Там у неї всяке мило, воно піниться й сосною смердить… Я ж у лазню ходжу, вона мене не пускає, каже, що…

Глинський настирливо поцікавився:

— Що вона каже?

Костенко докірливо глянув на нього, спитав:

— Як шоколадка, бабусенько?

— Страшенно смачна… Я вже її прибережу…

— Пенсії вам скільки платять?

— П’ятдесят шість… Спасибі рідній партії та уряду… Раніше я сорок одержувала, ну а тепер як сир у маслі катаюсь, і сметанки можна купити, й вершків, яєчка тепер не биті беру… В капіталізьмі мруть старі з голоду, а ми старість шануємо…

— Так от про фарби Людині, — акуратно повторив Костенко, — вона їх на столі не тримала?

— Ні, на трюмі… Щоб усю себе розглядати… Особливо коли ялинкові прикраси клеїла…

— Які ще там ялинкові прикраси? — не дуже стримуючи роздратування, спитав Глинський.

— А це коли на обличчі різного кольору блискітки сяють… На лобі синя, на щоці жовта, тепер так треба, начебто закон вийшов на захист жінок, щоб красі були запопадливі…

— Бабулю, а Мишаня до неї коли дзвонив? Яструб?

— Так це він ще вчора дзвонив! Точно, дзвонив! Я ще посміялася: «Я, каже, Яструб»… А я візьми та й скажи: «Ти — яструб, а я — зозуля»…

— Він увечері дзвонив, еге ж?

— Правильно… Приїхав до неї, двері зачинили, мене в комірчину замкнули, ну й… Діло молоде, всі такими були… Тільки раніше таємно, а тепер усе бігом, а в поспішливості яка таємниця? Одна безсоромність…

— Пішов він пізно?

— Рано пішов… Уже ранком… Люда йому ще віднесла чарку, щоб голова не боліла. Печиво й чарочку, це я точно пам’ятаю… Вона печива мені не дає, каже, для здоров’я старим погано…

— А де в неї велика записна книжка? — тихо спитав Костенко. — Та, що дома нею користується?

— Та тут же, на столі має бути…

Великої книжки також не було.

…Дома у Мишані Яструба (дружину забрала «швидка допомога», підозра на обширний інфаркт) залишився син Мишко — блідий, аж синій, тремтить весь; сказав, що велику телефонну книжку татко узяв з собою; весь ранок дзвонив кудись, зайнято було, а потім плюнув, поклав її в «дипломат» і пішов до себе…

— Хто ж це татка мого? — Мишко стиснув кулачки (на батька не схожий: худенький і жилавий). — За що?

— Шукаємо, Мишко, — відповів Костенко. — Ти пам’ятаєш мене?

— Ще й як пам’ятаю! Татко вашу фотографію завжди тримав, заступник, говорив…

— Де ця фотографія?

— У столі.

— Вийми.

— А її при обшуку забрали… Пообіцяли, що завтра ввечері повернуть, тільки копії зроблять.

— Тобі скільки? Тринадцять?

— Чотирнадцять.

— Гроші є?

— Мама залишила.

— Сам готувати вмієш?

— Ми з татком самі м’ясо смажимо… Смажили…

Костенко вирвав аркуш з блокнота, написав свій телефон:

— Дзвони, Мишко… А якщо хтось розпитуватиме про обшук — це не тому, що проти батька у нас зло… Треба так… Почнуть розпитувати, а ти трубочку поклади, крикни, мовляв, суп википає, й дзвони від сусідів ось по цьому номеру: «Негайно для товариша Глинського»… Зрозумів?

— Це щоб засікти того, хто дзвонить?

— Точно…

— А татка коли додому привезуть? — очі у хлопчика були повні сліз, він усе ще тремтів, але стримувався, не плакав.

— Татко твій хрещений був, Мишаню, його треба в церкву везти, а не додому… Я допоможу… Домовлюсь з батюшкою, там і відправлять похорон над ним, і все буде по християнському обряду… Додому його не треба привозити, шануй батьківську віру, синку…

У НТВ на Петровці роботу ще не закінчили, але Галина Михайлівна (Боже мій, що безсоння робить з жінкою, «Галинка», «Галинка», а вона стара зовсім), запам’ятавши три головних запитання, які цікавили Костенка, сказала йому:

— Шило, яким убили Яструба, зроблено з особливо міцних матеріалів з домішкою компонентів, що застосовуються в радіопромисловості.

— Метали фондовані?

— Не просто фондовані, а строго фондовані… Частина йде на Байконур, кожен грам на рахунку.

— А що дає домішка такого матеріалу?

— Максимальна міцність знаряддя вбивства… Проходить крізь кістку, про ребра й говорити нічого… Тепер друге…

Судячи з потертостей внутрішньої кишені піджака, там лежала записна книжка — червоного кольору, дуже стара, невітчизняного виробництва… Витягали записну книжку в гумових рукавичках — радянських, у нас же не гума, а візитна картка вселенського бардаку…

Костенко зітхнув:

— Галинко, бардак насамперед визначає саме порядок.

— У вашого покоління пристрасть до прямолінійних сталінських формулювань, Владиславе Романовичу.

— На жаль. Хоч зараз багато хто по ньому зітхає: хочуть порядку.

— Нехай тоді добровольці йдуть відбудовувати концтабори.

— Навіщо? Якщо це станеться — коситимуть з кулеметів… Згадають уроки минулого: Йосиф Віссаріонович залишив багато свідків… Щось ще є?

— Є. Ви просили попрацювати з «Волгою» льотчика Аерофлоту Полякова… Так от, його номер відкручували інструментом з домішкою такого ж радіокосмічного матеріалу, що знайдено на слідах, залишених шилом… На машині Полякова ніхто не їздив, це ми встановили точно…

Костенко попросив Глинського дізнатися прізвища всіх членів гаражного кооперативу; адреси й телефони; з’ясувати місце проживання полковника Савицького, котрий працював у розформованій групі у справі Федорової.

— За один день?

— Треба дізнатись… будь ласка…

— Спробую… Але — не обіцяю.

Костенко стомлено потягся, аж захрустіли суглоби.

— Я — посплю… Телефон відключу на чотири години… Коли щось надзвичайно спішне — приїжджай…

…Глинський приїхав через годину — в морзі пізнали труп Людмили Василівни Груздьової, секретаря-друкарки кооперативу «Зоря»: збита на невеликій швидкості, знайдено слід від удару ребром долоні по шийному хребцю, що викликав миттєву втрату свідомості…

— Сумочки, звичайно, немає? — спитав Костенко.

— Звісна річ, — зітхнув Глинський.

— Розмножте її фотографію — живої і вбитої — і завтра посилайте людей у всі ресторани: хто її бачив? І — на бензоколонки… Так, так, — Костенко чомусь розсердився, — могли підзаправитись, збили ж її не в Москві, правда?

— Перевертень ви, Вячеславе Романовичу… Біля Архангельського її збили…

— Там поряд є ресторан?

— Так. Я туди сам махну.

— Це безглуздо. Працює банда професіоналів, вони її поїли в іншому місці… А втім, для страховки покажіть, всяке буває…

…Вахтер у міністерстві досить ретельно вивчав пенсійну книжку Костенка, потім дзвонив кудись (відгороджений товстим склом, нічого не чути), після цього книжку повернув:

— Ви відставник… Не можемо пропустити… Треба, щоб перепустку спустили…

Костенко зайшов у кабіночку, де були внутрішні телефони, знайшов номер відділу рідкісних сплавів; відповіла секретарка, голосочок тоненький, дитячий.

— Я хотів би, сонечко, з вашим начальством порозмовляти…

— По-перше, я вам не сонечко, а по-друге, начальство зайняте.

Відбій. «Ми — «най-най»! Нація великої культури! Та ні в якому Таїланді не дозволять собі так поводитись в офісі».

Костенко набрав номер ще раз:

— Пробачте, я щойно дзвонив вам…

— Я вже сказала вам: іде нарада!

Відбій.

Костенко подзвонив у партком, пояснив. Пообіцяли спустити перепустку, чекав півгодини, подзвонив ще раз. Дівка розгнівалась:

— Ми — режимне міністерство! Сказала чекати — чекайте.

— Я чекати не буду, а поїду в Міністерство внутрішніх справ і подзвоню вашому міністру по «кремльовці»! А ви з парткому йдіть геть! Через таких, як ви, вішатимуть комуністів!

— Що, що?! Та ви…

Костенко люто кинув трубку на важіль, розпахнув двері ногою (ніякої вентиляції, весь укрився потом), пішов до виходу; день втрачено; це ж злочин; вирішив був подзвонити у перший відділ, але побоявся за серце: а що, коли й там такі ж держиморди?

Коло міліціонера (перший кордон) його окликнули:

— Де тут Костенко?

— Я.

— Перепустку замовляли?

— Так…

— Оформляйтесь…

Заступник начальника відділу рідкісних сплавів — високий, широкоплечий чоловік з негритянською чуприною, похмуро вислухавши Костенка, спитав:

— Аналіз проб у вас з собою?

Костенко простяг йому висновок НТВ.

Він уважно ознайомився з висновком, викликав секретарку (розчепурилося, стерво, звідки в гарненької дівки — якщо грим стерти — стільки холодного хамства?), попросив зробити дві копії й запросити товариша з першого відділу…

— Як мені вас величати? — спитав Костенко. — Ви не відрекомендувались.

— Ах, так, пробачте, товаришу Кузьменко, мене…

— Не Кузьменко, а Костенко, з вашого дозволу.

— Пробачте ще раз… Я Іван Спиридонович Назарян. Ви мене, скажу відверто, ошелешили вашою експертизою… Це ж стратегічна сировина особливого призначення… Ми обчисляємо її по грамах…

— Де видобуваєте?

— Я не можу відповісти на це запитання, скажу відверто… Секретні дані…

— Американці з розвідсупутників НАСА мають про це інформацію?

— Звичайно… Але навіщо нам самим підтверджувати їхні висновки?

— Ув’язнених на видобутку цього елемента використовують?

— Зараз прийде наш перший відділ, — Назарян відкинувся на спинку крісла, — з ним обговорите деталі, я згоден допомогти тільки технічними специфікаціями.

Співробітником першого відділу виявився зовсім ще молодий чоловік років тридцяти п’яти, веснянкуватий, одягнений аж надто шикарно, з доброю усмішкою — несподіваною й відкритою.

— Я — Ромашов Сергій Георгійович, — відрекомендувався він, — служба безпеки і таке інше.

— Костенко Влади…

— Знаю, знаю, Владиславе Романовичу… У зв’язку з чим ваших колег зацікавив наш метал?

— Він не колег зацікавив, а мене…

— Ви ж у відставці, як мені відомо… А справу про вбивство Яструба доручили вести капітану Строїлову… Вас затвердили позаштатним консультантом…

— Добре працюєте, — кинув Костенко. — Мене про це ще не сповістили… Звідки цей Строїлов?

— З академії, Владиславе Романовичу… З кафедри слідчої роботи.

— Треба розуміти так, що розмовляти ви маєте намір з ним? Консультант, та ще й позаштатний, вас не влаштовує?

— Ну чому ж… Ми згодні розмовляти з вами й відповісти на ті запитання, які входять у нашу компетенцію…

Хто ж мене так підцикнув, подумав Костенко, я ж у рапорті чорним по білому написав, що прошу дозволити мені довести до кінця припинену (не з моєї вини) роботу; справді, як скорпіони в банці…

— Тоді я викладу суть справи, а ви вже вирішите, чи маєте право мені відповідати, чи ні, згодні?

Назарян і особист кивнули одночасно, але Назарян мигцем глянув на великий годинник з вестмінстерським боєм, що стояв у кутку в кабінеті.

— Отже, вчора шилом чи, якщо хочете, штиком було вбито кіоскера Яструба, що має… мав виходи на того, хто контактує з якимсь американцем… Яструб сидів у одному таборі з супутником американця — відбував строк за садизм: до п’ятдесят третього був слідчим КДБ… Номер «Волги» використовували з чужої машини, відгвинчували викруткою, в ній також знайдено домішку вашого хитрого металу… Вночі вбито жінку, її ударили ребром долоні по шийних хребцях, а потім кинули під машину… У неї дома триває обшук, і я… точніше, керівництво групи… зорієнтували оперативних співробітників на пошук усіх металевих предметів — чи немає там якихось статуеток, ножичків чи виделочок з домішкою вашого металу. От, власне, і все.

— Що значить стара гвардія, — сказав особист. — Уся доповідь — дві хвилини.

— До поняття «стара гвардія» я здебільшого відношу Молотова чи Кагановича, — відрубав Костенко.

— Мерзотники, звичайно, але працювати все-таки вміли, цього не можна не визнати… Авіаційні заводи під час війни ставили за три місяці, — озвався Назарян.

— Тільки тому, — сказав Костенко, — що Байбаков вимолював у Берії додаткове харчування для каторжан, в основному політпрацівників ленінської пори… Будували, справді, швидко, але поховали там не менш як сто тисяч більшовиків…

Немовби намагаючись відійти від цієї теми, особисто спитав:

— У вас є оперативні дані на американця?

— Я допитував його свого часу…

— Ви ж не служили в Чека…

— Цей американець цікавив мене з вісімдесят першого… А втім, — відіграв Костенко, — він був росіянином, емігрував, ішов по моєму профілю, у справі «катал»; афери, але з виходом на мафію… Для вас, гадаю, він інтересу не становив… Інша справа — той, хто возив його на машині з фальшивими номерами до п’ятдесят третього, повторюю, був майором чи підполковником колишнього МДБ… Потім його судили й дали п’ятнадцять років…

— Прізвище?

Костенко всміхнувся, відповівши запитанням на запитання:

— Прізвище? Якби я знав усіх, хто сидів у Саблазі у справах Берії чи Абакумова, я назвав би прізвище…

— Ні фото, ні робота?

— Є фоторобот.

— Можна подивитися?

— Зайдіть до капітана Строїлова, він тепер шеф… Але по роботу його впізнав убитий, Михайло Яструб; кличка в цього садиста була Хрін.

— Можна познайомитися з вашою розробкою? — спитав Ромашов.

— До начальства звертайтесь…

— Ми дамо наш висновок про метал завтра надвечір. Згодні, Іване Спиридоновичу? — Ромашов обернувся до Назаряна.

— Не встигнемо. Днів через три. І крім того, нам потрібен цей самий штик… До завтра не встигнемо.

— Час втрачаємо, — сказав Костенко.

— Ми надішлемо відповідь завтра ввечері, — повторив Ромашов.

Дружньо розпрощавшись, уже біля дверей, Ромашов зупинив Костенка запитанням:

— Це допоможе розкриттю обставин вбивства Федорової, Владиславе Романовичу?

Костенко стримався, щоб не крутнутися на підборах, таким несподіваним було це запитання; поклав руку на мідну ручку масивних дверей і спитав:

— У вас було дуже мало часу, щоб дізнатися про мою причетність до розслідування вбивства Федорової…

— Було. Ще у вісімдесят другому, коли мене перевели сюди… А до цього я працював у КДБ, чув про справу Федорової, ваше прізвище знаю дуже добре… Якщо хочете перекинутися кількома словами — милості прошу, перепустку випишуть без свинської тяганини… Прізвище моє запам’ятали?

…Костенко вирішив був поїхати на Петровку — новина з капітаном Строїловим його приголомшила, але потім сів у холі на диванчику біля рахітичної пальми; три крісла, дві попільнички; дивно, зараз насувається нова кампанія — цього разу проти куріння; невже начальство не розуміє, що будь-яка заборона породжує поступовий, але грізний протест мільйонів?

Заборонили горілку — піднялася наркоманія, самогон повсюдно, тепер ввели карточки на цукор…

Заборонять куриво — ще страшнішою стане наркоманія, спекуляція буде чорною, хоч усі внутрішні війська проти цього кинь.

Дозвіл — на добро, заборона — на загибель. Який плід солодкий? У тому й річ, що заборонений, це тобі не «Короткий курс», це — Біблія.

Скільки ж часу він там просидить у Назаряна, подумав Костенко про особиста Ромашова; напевне до Назаряна зараз ітимуть люди з папками…

Справді, через кілька хвилин захекавшись прибігли два співробітники з папками під грифом, потім жінка, потім генерал з шкіряним портфелем.

…Ромашов вийшов через півтори години; не здивувався з того, що Костенко чекав його, кивнув:

— Ходімо до мене. Відповім, що пам’ятаю.

Костенко витяг фоторобот, показав Ромашову.

— Цього чоловіка не зустрічали?

— Ні, — відповів Ромашов.

— Твердо?

— Абсолютно.

— Прізвища слідчих Федорової не забули?

— Один помер. Лібачов, здається. А Бакаренко, по-моєму, живий, працював у ВОХОРі Академії наук, але начебто звідти його вигнали — спивається.

— Їх судили?

— Не пригадую. Здається, з партії виключили.

— Звання й пенсію залишили?

— Зняли. А чому вас так цікавить цей? — Ромашов кивнув на фото.

— А тому, що він сидів разом з Яструбом… А Зою Федорову мучили садисти… І працював цей чоловік на руднику Саблагу, де добували той метал, з якого зроблені шило й викрутка… Хто ж такий Бакаренко?

— Нікчема. Після арешту Берії розвалився до сідниці, руки трусилися, плакав…

— Тоді він боявся, що посадять, а тепер страх минув…

— Чому ви у Назаряна сказали, що у вас немає фото?

— Тому, що не знав про вашу участь у роботі по розслідуванню справи Федорової.

— Ось моя картка, — сказав Ромашов, простягти Костенку візитку. — Дайте я допишу домашній телефон. Дзвоніть, якщо можу бути чимсь корисний. Від Назаряна відповідь одержите завтра. Метал справді з рудників Саблагу. Але цього в назарянівському висновку не буде. Коли зустрінетесь з Бакаренком, я дам вам заяву старого більшовика Савушкіна — на цьому він попливе.

…На Петровку, після того як Костенко знайшов домашню адресу Вакаренка, подзвонили з квартири Люди: ножик для розрізання сторінок в книжках зроблений з такого ж металу, що й шило з викруткою.

Ну, Хрін, тепер держись, подумав Костенко, тепер я на тебе надіну; кайдани, сука! Тоді од «вишки» втік, тепер не відкрутишся, курвин син…

З таким настроєм він і пішов до заступника начальника Московського карного розшуку.

— Дозвольте ввійти позаштатному консультантові, товаришу підполковник?

Заступник начальника свого часу стажувавсь у Костенка; прилюдно величав «Майстром»; зараз, не підводячи очей від паперів, розкладених на столі, сухо відповів:

— Так, будь ласка… Сідайте, я закінчу роботу, а потім поговоримо.

— Ти потім доробиш свої вошиві папери, — з холодною люттю відповів Костенко. — А спочатку поговориш зі мною, ясно?

Підполковник повільно підвів голову — круглу, з приплющеними вухами боксера й скрученим носом; очі в нього були стражденні, розгублені, ворушкі.

— Я завізував папір, що ти керуєш роботою як головний науковий консультант, Майстре. З правом на проведення оперативних заходів… А мене викликали на килим, і я з боєм відстояв для тебе титул «позаштатного консультанта»…

— Хто на мене попер?

— Не скажу. Хоч убий…

— Причина?

— Ти з Мишанею Яструбом дружив?

— Якщо не буде кощунством об’єднати такі поняття, як «дружив» і «профілактував», я дам тобі позитивну відповідь.

— Ти знав, що він купив завскладом тієї друкарні, що випускає найдорожчі ротапринтні видання?

— Ні.

— Але ти знав, що він ними торгує з-під поли?

— Здогадувався.

Підполковник витяг аркуш паперу.

— Це знайшли у Яструба при повторному обшукові: «Костенку — подарунок — набір ротапринта».

— Ти знаєш, що я його двічі саджав на лаву підсудних?

— Так. Але при цьому просив прокурора не крутити йому на повну котушку.

— І суддів просив, бо радянська влада винна у тому, що він став злодієм у законі: батька розстріляли, мати спилася, він уму-розуму набирався в дитячому приюті.

— Романичу, зміни ім’я на Дон Кіхота. Ти що, мала дитина? Не розумієш, що найвища благодать у нас — з’їсти свого?

— Розумію. Поясни: що входить у функцію «позаштатного консультанта»?

— Нічого не входить! Ні-чо-го! А Строїлов — сука, чийсь синок чи племінник! Але оскільки мозком справи — так чи інакше — будеш ти, він одержить позачергове звання й тему для дисертації! А тебе потім розбиратимуть на парткомі. І приклеять зв’язок з кримінальним елементом! Невже не зрозумів?

— Де Мишанин папірець знайшли?

— На смітнику.

— Більше нічого?

— Ні.

— Почерк його дружини взяли?

Підполковник зітхнув:

— Ні, звичайно… Чому ти не підказав?

— Тільки зараз уторопав… Може, вона якісь телефони для нього записувала…

— Ще одне: як тільки ти вліз у діло, на місто повісили два вбивства: Яструб і Людка. Думаєш, приємно? Дзвінки, запити, виклики…

— Поясни мені ще раз мої права — у новій якості.

— Давати ідеї, коли вимагатиме Строїлов.

— І все?

— І все.

— Права контролю за реалізацією своїх ідей я не маю?

— Ти нічого не маєш. Ніяких прав… Операцію веде Строїлов.

— Передай йому від мене привіт… А я вже краще повернуся до себе в бібліотеку… Припаду до динаміту знань… Шкода, що Мишаню звели з світу… Він же на Хріна вийшов, через Людку вийшов… Їх тому й уколошкали… Дитині ясно… Ти завтра з Кольорових металів відповідь одержиш, потримай у себе годину, даси подивитись, добре?

Підполковник похитав головою:

— Ні, Романовичу. Я з тобою по горло набрався біди. Не проси, не став мене в скрутне становище, шкуру здеруть.

— А коли ти в Розки здихав, — розлютувався Костенко, — з мене шкуру не здирали? Вона ж «малину» тримала, і санкції тобі ніхто не давав, щоб її трахкати! Я це на себе взяв?! Може, не так? А коли ти виступав на бігах, п’яний як чіп, я на себе це ЧП узяв?! Чи, може, хтось інший?!

Костенко підвівся й вийшов з кабінету, люто грюкнувши дверима…

…У квартирі, де жили афганці, Костенко спитав, хто тут старший за званням; ним виявився Ігор, капітан, інвалід другої групи, двадцять вісім років. Приймав із стриманою солдатською доброзичливістю, відкрито.

— Я хочу відрекомендуватись, — сказав Костенко, простягши свою пенсійну книжку. — З Афганістану мене вислали через п’ять днів після введення наших військ…

— Були радником у «Царандої»?[1]

— Був.

— Чому вислали?

— Тому що не хотів консультувати нацизм… Амін — нацист: «революцію в білих рукавичках не роблять»… Улюблена його фраза, цитував Сталіна, як «Отче наш»… Нещасного Таракі задушив, сім’ю його вирізав, інтелігенцію й духовенство запроторив у тюрми, розстрілював з кулеметів, без суду й слідства… Коли наші висадились, коли відчинили ворота тюрем і звільнили в’язнів, я вважав, що, звільнивши тих, кого ще можна було врятувати, наші хлопці повинні одразу повернутися додому… Та коли я зрозумів, що це — надовго, з прицілом на Перську затоку, я передав злий рапорт, послався на здоров’я, і мене відкликали, так би мовити… Розповів вам усе, щоб не було недомовок… Згодні поговорити про справу? Чи щось у моїй поведінці вам здається неправильним?

— І так, і не так, товаришу Костенко… Але те, що консультувати фашизм — гріх, з цим я згоден… Нас там натаскували на ненависть, кіплінги кінця двадцятого століття, але ми чесно дивилися в очі смерті.

— Усі дивилися в очі смерті, Ігоре… по батькові як?

— Можна без батька, вік дозволяє… Яке ж у вас діло до нас, товаришу Костенко?

— Ви фільми з участю Зої Федорової бачили?

— Це котру вбили? Ні, не бачив.

— Можна влаштувати у вас перегляд?

— Який перегляд?! — Ігор гірко посміхнувся. — Звідки гроші на відео? Де зал з кріслами для інвалідів? «Наші хлопчики виконали свій інтернаціональний обов’язок!» Державне базікання і ніякої реальної допомоги! Нам, знаєте, хто допомагає? В’єтнамські ветерани США! А «комсомольці-добровольці» тільки розкачуються… А Язов і зовсім мовчить, наче й не було Афганістану…

— Добре, а коли я влаштую перегляд?

— Де?

— На кіностудії… у хорошому залі…

— Мета?

— Яка мета? — задумливо перепитав Костенко. — Як ви думаєте, що нам зараз найбільше шкодить?

— Загальна байдужість.

— І хамство… А ще?

— Бюрократія.

— Точно. А ще?

— Саботаж перебудови…

— Правильно. Хто керує саботажем?

— Праві сили… Апарат… Бюрократія, яка ненавидить Горбачова…

— Державна мафія — ось наш бич, Ігоре…

— Справді, державна мафія — це страшно… Тільки яку причетність це має до смерті Зої Федорової? Я читав в «Огоньку», як у неї Щолоков перстень забрав, після того як ад’ютант її шльопнув…

Костенко заперечливо похитав головою.

— Ні, Ігоре, це все на поверхні… Дуже просто… Покійниця влаштовувала ліві концерти, тоді акторам дуже мало платили, треба було крутитись… Дані про це в її справі лежали, вистачило на те, щоб заарештувати й провести дома обшук… Ось тобі камінчик і тю-тю — без мокрухи… Знайдуться у вас люди, які захочуть мені допомогти? Я декому з начальства поперек горла став…

— Ми не штурмові загони, товаришу Костенко… Нам треба наших хлопців лікувати, ставити на ноги, стрес знімати…

— Про лікування обіцяти боюся, хоча, може, щось і вдасться… А от стрес зняти можна… Стрес породжується різким зламом життя, неможливістю адаптуватися в нових, мирних умовах… А вони, наші умови, не мирні, Ігоре… За минулу ніч мафія вбила двох людей, котрі вийшли на того, хто міг би пролити світло на справу Федорової…

Через два дні Ігор подзвонив Костенку, запросив зайти, пригостив чаєм і сказав:

— Так от, з приводу кооперативного гаража… Слюсар Осунєв причалювався в Саблазі з п’ятдесят четвертого по п’ятдесят восьмий, — грабунки й квартирні крадіжки. Свій інструмент замикає в сейфик. Однак викрутку в нього поміняли…

Ігор витяг із столу викрутку дивовижного кольору й простяг її Костенку…

Той спитав:

— Він помітив пропажу?

— Він тільки післязавтра повернеться… На рибалку поїхав, отже викруточку треба повернути завтра ввечері. І ще: хлопці про Федорову з батьками поговорили, з бабусями й захотіли подивитися картини, де вона знімалася. Тільки, мабуть, вони всі чорно-білі?

…Від афганців Костенко подався на Петровку, подзвонив з автомата, що біля мебельного магазину, трохи змінивши голос, попросив Галину Михайлівну вийти, передав їй викрутку: «З того гаража, де стоїть машина пілота. Відповідь мені потрібна завтра вранці, інакше підведу друзів… Заходила до Лисого?» — «Так. Колишній слідчий Бакаренко справді живий, квартира на Кутузовському проспекті…»

— Спасибі, Галко.

Жінка зітхнула:

— Вік, немов воронка, усе вбирає в себе! Для Ксюші я «баба», стара, для тебе «Галка»… О дванадцятій приїжджай, думаю, впораюся з викруткою…

— Запам’ятай, хазяїн викрутки — також пацієнт Саблагу… Нехай хлопці подивляться… Але, звісна річ, зробити це треба мимо Строїлова…

З Петровки Костенко поїхав у відділення міліції, що було біля Київського вокзалу; начальником карного розшуку туди кинули Колю Ступакова. Коли Федорчук розганяв кадри, особливо напав на тих, у кого була міцна господарська хватка, а Миколка збив для своїх стариків з ящиків невеличкий сарайчик на ділянці, яку насилу дали коло Нарофомінська; донос прийшов через тиждень після новосілля: «Побудував хороми, цікаво, на які гроші?»

З інспекції міністра надійшла «депеша»: «Розібратися й доповісти».

Миколка, знаючи, що живемо серед гієн і крокодилів, зберігав квитанції на кожен гвіздок, не те що на фанерний ящик; подав начальству, через тиждень одержали рішення: або Ступаков зносить будову, або ж звільняється з органів.

Миколка вирішив краще піти з органів. «Знаєш, — сказав він тоді Костенку, — при Леніні найстрашнішим покаранням для ворогів було вислання за кордон і позбавлення громадянства, а потім уже розстріл. Я скоригував би: найстрашніше покарання — працювати під дурнем в безправній державі, а потім — розстріл… Як сам розумієш, про вислання тепер мріють, як про манну небесну, але чорта з два випустять…»

Він утеплив свій сарайчик і найнявся комендантом селища, сімдесят п’ять карбованців, завів курей і дві кози, — не життя, малина…

Як тільки Черненко, черговий великий теоретик марксизму, помер, а Федорчука з міністерства принизили переводом у маршальську групу, Микола Ступаков написав листа новому міністрові; в органах відновили, але, правда, сунули його в карний розшук невеличкого відділення — допрацювати до пенсії.

Костенку він зрадів, вийняв з сейфа почату пляшку коньяку й пачку вафель:

— Давай, Славику, за наше просране життя по п’ять капель!

— Потім, Колю… Я до тебе у справі… Дозволиш зараз викликати якогось Бакаренка? Пенсіонера за статусом, сталінського ката за професією. І дай мені кімнатку: треба провести розмову…

— То мене за це знову проженуть, Славику! Перевищення повноважень, самодіяльність…

— А ти подзвони на Петровку, спитай: мовляв, Костенко позаштатний консультант чи ні?

— А мене спитають: чого вас це цікавить?

— А ти відповіси: він прийшов з’ясовувати адреси кооперативних майстерень радіоремонту.

— А вони припруться з перевіркою… Коли тебе нарекли «позаштатним консультантом», значить, видри, копають…

— Прізвище Строїлов щось тобі говорить?

— У мене в районі генерал Строїлов живе…

— Наш?

— Ні. Військовий будівельник…

— Ну то як, Миколко?

Той зітхнув, підсунув Костенкові телефон, налив собі коньяку, зробив довгий ковток, вафлею не закушував, приклався до мануфактури…

Костенко набрав номер Бакаренкаї — Івана Львовича, будь ласка…

— Діду, тебе, — голосок був пронизливий, дівочий. Господи, в чому вони винуваті, маленькі? За що й на них гріхи дорослих падають?

Костенко згадав, як Розка (дочка його агента Рудого, був кишеньковим злодієм, зав’язав, не міг прописатися; Костенко допоміг, відтоді Рудий — дочку дуже любив — був з ним на зв’язку) кричала повіям, які розшифрували її батька: «Мій батько сука, кажете, еге? Я йому ноги митиму й воду питиму, бо через нього не стала такою лярвою, як ви, через нього я в сім’ї жила, як нормальна! Всі стукають, тільки одних наколюють, а інші вислизають! Серед вас, падлюк, дві стукачки, не менше! Бийте, бийте, все одно ваш програш, а батька мого не чіпайте, бритвою очі повирізаю!» Не вона вирізала… Їй вирізали; Рудий повісився; дружина його, Лінда, лежить в психіатричці й заливається істеричним сміхом з ранку до ночі, регоче вона без упину, ніяк допомогти не можуть…

— Бакаренко, — почув Костенко розкотистий, досить молодий голос.

— Полковник Костенко, — відповів йому в тон, рокотливо. — Я хотів би просити вас, товаришу Бакаренко, зайти у відділення…

— Милості прошу до мене… Можемо поговорити дома.

— Це службова розмова…

— У мене окрема кімната…

— Спасибі. І все-таки краще переговорити у нас, у відділенні…

— Щось негайне? Я ж тільки вчора розмовляв з Віктором Павловичем…

Та ти на зв’язку, ціпонька, збагнув Костенко, он як…

— Я приїхав з Владимира у справі, пов’язаній з «малограмотними внуками Дзержинського»…

— Пробачте, не зрозумів…

— Так у нас дехто розшифровує МВД[2]. Жду вас у відділенні біля Київського, ви знаєте адресу, поряд з вами, півгодинна розмова, потрібна порада, до того ж — невідкладно. Машину підіслати?

— Та я за три хвилини од відділення, товаришу Костенко… Добре, підійду…

Але спочатку він подзвонить у відділ, подумав Костенко. І ті вваляться сюди; мабуть, розумніше було б іти до нього.

А втім, дома він, як у фортеці; посвідчення пенсіонера на нього не вплине, а тут і стіни мені помагатимуть. Та ще сейф, та ще два портрети.

…Бакаренко виявився невеличким сухеньким дідком, у формі без погонів, з орденською колодкою: дві Червоні Зірки, медалі «За відвагу» та «За перемогу».

— Здрастуйте, Іване Львовичу, — Костенко підвівся йому назустріч, потиснув руку, але зразу руку засунув у кишеню й старанно витер її об сатин. — У мене до вас лише одне запитання, — він вийняв фоторобот Хрінкова, — коли ви його бачили останній раз?

— По-моєму, в п’ятдесят третьому, — відповів Бакаренко. — А в чому справа?

— Яке в нього прізвище?

— Не пригадую… Зустрічались мимохідь.

— Він заарештовував Зою Федорову разом з вами?

— Я справу Федорової не вів… Я оформляв документи, котрі заздалегідь підготували… Кілька разів розмовляв — та й годі.

— А він? — Костенко кивнув на фоторобота, не одводячи пильного погляду від обличчя Бакаренка.

— Кілька разів, здається, залишався з нею в камері, коли полковника Лібачова викликали на нараду… Вам краще спитати б про все це Лібачова, він був старшим, а я лише виконував…

— Лібачов її бив, так? — натиснув Костенко.

— Навіщо повторювати пусті вигадки, товаришу Костенко? Підірвемо довір’я до органів, хто порядку дотримуватиметься, коли страйки стануть загальними? Хочемо мати другу Польщу? Були садисти, безумовно, самі тільки Кобулови чого варті… Але не треба кидати тінь на апарат…

— Ви Федорову не били, я розумію, Іване Львовичу… А він, — тицьнувши пальцем у фоторобот Хріна, спитав Костенко, — міг? Коли ви були відсутні?

— До Зої Федорової заборонені методи слідства не застосовувались, тим паче, що в справі були беззаперечні докази: її зв’язок з американським розвідником, розмови з ним… Це все зафіксувала техніка… Але я не дуже розумію, навіщо мене потрібно було викликати до міліції, коли її справа закрита?

— Вона тільки починається, Іване Львовичу.

— Ви мені пред’явіть, будь ласка, посвідчення й постанову на допит… Ви ж не поради в мене просите, товаришу Костенко… Ви допитуєте мене… З нами такі фокуси не вийдуть…

— Постанова на допит не виписується, — Костенко витяг зі столу бланки допиту свідка, — що ж ви, юрист, а такі ази забули? Річ у тім, що він, — Костенко знову тицьнув пальцем у фоторобот Хріна, — нині зв’язався з громадянином США, який проходив у справі Федорової… А в мене до того ж є показання ветерана партії Савушкіна про те, як ви, особисто ви, його били… Він написав про це… Так от, від того, як складеться наша розмова, залежатиме доля цього листа: я вашої крові не хочу, мені лише треба докопатися до істини. Ясно?

— Ясно, — тихо відповів Бакаренко.

— З листом Савушкіна ознайомитися маєте бажання?

— Покажіть.

— Добре. Після того як ви мені дасте відповідь: перед тим як прийти сюди, до мене, ви Віктору Павловичу, оперуповноваженому, у якого перебуваєте на зв’язку, дзвонили? Він вам порадив прийти до мене?

— На жаль, він у відпустці…

— Кому ще дзвонили?

— Нікому…

— Читайте, — Костенко простяг Бакаренкові лист Савушкіна, який передав йому особист Ромашов.

Той немовби обдивлявся кожне слово, обличчя закам’яніло ще дужче, а коли дійшов до фрази «у суді підтвердити правильність моїх слів можуть Граєвський Роман Йосипович, він мене виходжував у камері після допитів, і персональний пенсіонер, ветеран КПРС Григорій Сергійович. Обидва живі, письмові показання дали в нотаріальній конторі» — хрипко попросив склянку води.

Випивши повільними ковтками, лист повернув…

— Де гарантії, що, коли я вам відповідатиму, цей лист не потрапить до комісії по реабілітації?

— Попроситесь у лікарню, — Костенко всміхнувся, — з серцем погано… Хворих не судять… А партквиток і погони у вас і так відібрали, чого ж боятися?

По цій справі ти не підеш, ти по Зої підеш, подумав Костенко, та й Савушкіну вже не допоможеш — три місяці як на Ваганьковському…

— Добре, — повільно відповів Бакаренко. — Я згоден розмовляти…

— Федорова відповідала на всі ваші запитання без примусу?

— Без примусу.

— Ви сказали, що її вам передали… Хто?

— Помічник това… пробачте, Абакумова викликав мене й Лібачова… Сказав, що Зоя Федорова призналася в шпигунстві на користь американської розвідки і в підготовці терактів проти тов… проти Сталіна… Дав нам папку із записами її розмов з цим самим американським капітаном… От і все…

Костенко похитав головою:

— Не сходиться, Іване Львовичу… Ви за шпигунку «Червоний Прапор» одержали б… А у вас лише «Зірочка»… І в постанові Особливої Наради її в шпигунстві не обвинуватили… Лише розмови з метою послаблення, підриву й повалення Радянської влади… Свідків практично не було, тільки дані, зібрані на капітана Тейта…

— Моя заслуга, що її під шпигунство не підвели, ну мені й віддячили за це… Все життя партії віддав, а зробив добре діло — вишвирнули з рядів…

— Як же ви наважились? Проти самого міністра державної безпеки повстали?

— А не треба усіх, хто тоді правив державою, робити недоумками. Ця недалекоглядність породжує у молоді нігілістичну недовіру… Про державу вболіваю, не про себе…

— Між іншим, «держава» походить від слова «держати», «не пускати», «загнуздати»; є така приказка з російської казки: «жив-був татарський державець…» А державець — це хан, володар, султан… Це поняття до нас від таро-монгольської окупації прийшло — «держава»… Обачніше з ним поводьтесь… А що стосується «безвір’я», то як ви мені поясните той феномен віри в Сталіна, який знищив усіх, хто разом з Леніним керував Союзом Республік?

— Разом з Леніним Союзом керували Молотов, Калінін і Ворошилов.

— Молотов був технічним секретарем ЦК, Ворошилов — з чотирма класами освіти — боровся проти Леніна у «військовій опозиції», а Калінін підписав декрет про «суцільну колективізацію». І правити вони стали після Леніна, а не разом з ним… Ленін не правив, він керував. Є різниця?

— Історія розсудить…

— Розсудила… Її, звичайно, можна і в четвертий раз переписати, проковтнемо, але правда — сказана, і щоб її вбити, треба каральний апарат разів у п’ятсот збільшити… Ви в органи прийшли у тридцять п’ятому?

— Нічого подібного… У тридцять восьмому, напередодні арешту Єжова… Я перші реабілітації проводив, коли Лаврентій Пав… коли тов… пробачте, коли Берія прийшов…

— Скільки разів ви були в Абакумова у справі Федорової? Чим він цікавився насамперед?

— Він її викликав, я тільки вів її в секретаріат…

— Як довго він її тримав у себе?

— Не пригадую… Години по три, треба ж розім’яти людину, а вже потім приступати до діла…

— До якого?

— Хіба не зрозуміло? Вона ж за дочкою побивалася, крихітка зовсім була… Абакумов обіцяв її вислати — без суду, потім, говорив, повернемо, на студії поновимо, познайомимо з іноземцем, начебто з англійцем… Ну, мовляв, працюватимеш з ним…

— До американця її також підвели?

— Ні. А взагалі ніхто цього не знав, такі речі това… Берія на особистому контролі тримав: взаємовідносини із союзниками, а тим паче сорок п’ятий рік… Це в мене таке припущення…

— Ви знали, що Зоя ні в чому не винувата?

— Вона жила з американцем…

— Це кримінал?..

— У ті часи — звичайно!

— Але ж ви не вірили, що вона шпигунка?

— Ні. Я й відмив її від цієї статті.

Костенко похитав головою:

— Ви ж підписали — для постанови Особливої Наради — «шпигунство, антирадянська пропаганда й злочинна група спільників». Хтось на Особливій Нараді залишив їй одну лише «пропаганду». Хто?

— Не мій рівень. Не можу знати.

— Хто вам передав матеріали, вимагаючи оформити статтю про шпигунство?

— Полковник Лібачов.

Костенко знову закурив:

— Який уже мертвий… Слід обривається…

— Це точно, обірвався.

— Пригадуєте Савушкіна? — знову натиснув Костенко.

— Пригадую.

— Кого викликали на допити у справі Федорової?

— Запросіть архіви… Скільки років минуло… Хіба в голові все вдержиш?

— Бориса Андреєва, народного артиста, важко з пам’яті викинути…

— Та він же мимрив, ні «за», ні «проти»…

— Отже, декого пригадуєте… Добре, знайдемо всіх, кого ви висмикували на допити та очні ставки…

— Усі повмирали, — посміхнувся Бакаренко. — Марна праця.

— Після того як порішили вашого шефа, люди все розповіли близьким…

— Переповідання — не доказ… Немає й не може у вас бути доказів… Нас тепер так легко не візьмеш — демократія…

І Бакаренко раптом розсміявся дрібним тремтячим сміхом.

У цю мить двері відчинив Миколка Ступаков і, не дивлячись на Костенка, сказав:

— Я одержав ордер на обшук у вас дома, Бакаренко… З приводу самогонного апарата. Ходімо, будемо забирати, телебачення я вже запросив, «Добрый вечер, Москва!» приїде… Фізіономію твою покажуть москвичам, жди дзвінків і зустрічей у під’їзді з тими, хто тебе пізнає.

І тут Бакаренко зламався:

— Гаразд, ставте запитання.

…Запитання ставити не довелося; Костенко подзвонив Глинському, і той сказав, що слюсар Окунєв, власник саблагівської викрутки з кооперативного гаража, утонув на риболовлі; човен перекинувся; останній свідок мертвий…

3

Дмитра Степанова пощастило знайти не зразу; раніше, до того як він займався своєю головною справою — літературою й журналістикою, — Костенко знав, де його спіймати, а тепер, коли прочитав інтерв’ю про те, що той почав випускати газету, шукав його два дні, поки нарешті Бембі, старша дочка Митяя, не продиктувала йому таємний телефон батькового офісу.

Дзвонив години три — без перерви; без упину зайнято; вирішив був, що Бембі переплутала номер; та розсміялася: «Дядю Славо (а самій уже тридцять! от час летить, га?! Життя минуло — й не помітив!), у них лише дві кімнати, один апарат на десять чоловік, там пекло, але зовсім особливе — відчуття шаленого, короткоплинного, невідомого всім нам досі щастя». — «І таке з’явилося?» — «З’явилося, зайдіть до батька, самі впевнитеся…»

…Секретар дзвінким голосом поставила жахливе запитання:

— А у вас яка справа?

Костенко хотів був повісити трубку, але втримався: всі секретарі в нашій країні однакові, у чомусь подібні до сищиків, тільки в нас, у сищиках, закладено інстинкт гончака — наздогнати й схопити, а в них — гени німецької вівчарки: оберігати й не дати.

— Скажіть вашому шефу, що це Костенко… Він у мене стажувався на Петровці, у шістдесят другому… (Господи, двадцять сім років минуло! Старі люди пихато й самовпевнено не відчувають власної слабості… Справу Федорової треба б якомусь двадцятисемирічному розслідувати, а не мені!)

— Не сердьтесь, — відповіла секретарка вже добрішим голосом, — його рвуть на шматки, тому я дістала вказівку від колективу стати цербером.

— Перечитайте Булгакова, — порадив Костенко. — Там про це вже було.

Знявши трубку, Степанов посміхнувся:

— Не лютуй, Славику… Зоя у нас каторжанка, дисципліни не на курсах вчилась, у концтаборі, школа чудова…

Зустрілися в кооперативному ресторані «Кропоткінська, 86» близько десятої, за годину перед закриттям.

— Чого сумний? — спитав Степанов, глянувши на змарніле обличчя друга.

— Думаєш, ти — веселіший?

— Я — в бійці, це зрозуміло, а ти у нас тепер спостерігач…

— Нам, спостерігачам, важче, Митяй… З боку все набагато страшнішим видається, бо є час на обдумування наступного ходу… Ходять же не самі лише чорні; білі також обдумують кожен свій хід…

— Раніше ти говорив без натяків.

— За те й вигнали… — він раптом злобно засміявся. — «А у вас яка справа?» Треба ж, га?!

— Славо, ми почали півроку тому… З розгульної демократії почали: «ніякого табеля про ранги, всі рівні, робимо спільну справу, однодумці, людину оцінюємо за кінцевим результатом праці…» Все, як і належить… І — понесло! Шофер став учити журналіста, як писати, стенографістка дає поради художникові, як верстати номер, бухгалтерія: «так — не можна і так не можна, а тут не дозволяє інструкція»… А — як можна? Ти мені це скажи, я ж на госпрозрахунку, самофінансуванні і повній самоокупності! І — закрутилися рідні російські чвари: а чому він таку премію одержав?! я йому не підлягаю! а по якому праву його послали за кордон, а мене — ні?! Рівність?! Е-е-е, Славику, ні, до рівності ми ще повинні рости й рости, п’янюга генію не рівня, виконавець творцеві не пара…

Костенко здивувався:

— Щось чуються в твоєму плачі нотки звичного: «хай живе геніальний пожежник, біолог, філолог, економіст і жандарм усіх часів і народів»… Ач, як тебе за рік зігнуло…

— Мушу сказати, що наша генетично-рабська душа, на жаль, усе ще жде дубини й окрику… «Ми ліниві й недопитливі»… Не дисидент писав — Пушкін…

— Нема на тебе «Пам’яті»…

— А що — «Пам’ять»? Чи може вона взяти верх? Не вона, то тенденція? Може, Славо. Але хто тоді Росії хліб продаватиме? Америка? Не буде. На віки вічні заборонить своїм фермерам мати з нами справу… Синдром гітлеризму став єдиним з поняттям «погром», а цього інтелігентський світ більше не прийме…

— А чого ти непокоїшся? — Костенко хотів усміхнутись, але вийшла якась гримаса скорботного, презирливого подиву. — Чи таїш у крові гени Христа, Ейнштейна, Левітана і Пастернака?

— Владі, Славику, якщо вона не хоче перетворитися в бузувірську, доведеться виводити на захист маленьких ейнштейнів і пастернаків російських солдатів. А це й буде початком громадянської війни. І презирством цивілізованого світу… А втім, Каддафі нам поаплодує…

— «Пам’ять» не кличе до погрому… Вона вимагає вислати інородців у Ізраїль…

— Татари і якути в Ізраїль не поїдуть… А також калмики з черкесами… І Гітлер спершу пропонував вислати німецьких євреїв на Мадагаскар… А кінчилося — Освенцімом, незмивною ганьбою німецької нації…

Офіціант стояв віддалік, вилощений, готовий до роботи, сама коректність: коли люди розмовляють, не можна перебивати; але погляд Степанова спіймав одразу, ступив крок до столу, приготувався запам’ятати, хоч блокнотиком не гребував.

— Що хочеш? — спитав Степанов. — Давай замовимо пельмені і копчену курку, це в них фірмове… Пельмені, як в «Іртиші»… Пригадуєш?

— Це в підвалі, навпроти Мінфлоту? Де тепер «Дитячий світ»?

— Ага… Ти ж там з нами виступав… Пам’ятаєш, як Левон Кочарян відшмагав п’яного Волоху?

— Також помер…

— Мені сказали… Міни рвуться поряд… Смерть однолітків уже не дивує нас… Жах смерті друзів став нормою…

— Горілку тут подають?

Степанов похмуро всміхнувся:

— За валюту. Спасибі, хоч хліб ще за карбованці продають… А горілку випросимо… У директора Федорова, вони тут з Генераловим добрі… До речі, ніколи ми хабара не переможемо… Ідеалістом був Ленін… Вважав, що цю генетичну виразку можна виправити законом, судом чи — більше того — розстрілом… Ясак триста років несли, потім триста років хортенятами платили, при Леонідові Іллічу брильянти були в ціні, а тепер хто на що здатен… Вічне у нас це… Лише російський інтелігент ніколи нікому не давав, тому й страждав завжди… А втім, Некрасов шефу таємної поліції Дубельту засаджував — примудрився у вінт програвати, за це цензорський штамп на Чернишевського одержав, де таке можливе, от вона, наша особливість, у цьому — безперечно — ми надзвичайно особливі…

— А ти Федорову якого хабара даєш, що він тобі горілку за карбованці відпускає?

— Дружбу я йому даю, Славо… Дружбу й захоплення…

…Федоров немовби відчув, що говорять про нього, виріс як з-під землі, весь ніби вібруючий (такий напружений внутрішньо), сміхотливо запитав, коли у місті почнуть стріляти; «тобто як це не почнуть?! Смішиш, пане! Ми без цього не можемо»; діловито розказав два анекдоти, один страшніший за другий, бо це ж не анекдоти, а зойк душі; горілку подати, підморгнувши усмішливо, голосно відмовився; прислав графин з «соком»; справжнісінька «лимонна».

— Чудовий бізнесмен, — мовив Степанов. — Почав на пустому місці, за кілька років вийшов у лідери, партзборів з колективом не проводить, а дисципліна — як в армії… А втім, це не так, бо про неї там почали забувати… До речі, тобі прізвище Панюшкін нічого не говорить?

— Чув, але толком не знаю…

— Дивовижна доля цієї людини… В двадцять першому, після введення непу, перейшов в опозицію: «Ленін зраджує соціалізм, кооператори — акули капіталізму, їм місце у концтаборі, а не в столиці»… Його й попереджали, й умовляли добром — нізащо: «Вимагаю надзвичайного з’їзду!» Справа закінчилася тим, що Дзержинський вкинув його на Луб’янку. Врятував Сталін — послав на низовку в провінцію, сховав до пори… Повернув у тридцятих, провів через випробування — кажуть, доручив Панюшкіну разом з керуючим справами ЦК Крупіним знищити Миколу Івановича Єжова… А в того — за півроку перед стратою — радянські люди мали вчитися «сталінським методам роботи»… Після цього Панюшкін став послом у Китаї і США, а потім очолив відділ ЦК, який формував наш закордонний корпус, усіх тих, хто кібернетику вважав підступами космополітів, а генетику — разом з усякими там бугі-вугі, Пікассами, Хемінгуеями і Ремарками — сіоністською змовою. І став на Русі найвидатнішим письменником Бубеннов разом з Павленком та Суровим… Але ж Бунін тоді ще був живий… Та й Платонов вулиці підмітав — не в Парижі, а тут, на батьківщині, в Москві…

— Я інше зараз у бібліотеці відкопав, Митяю, — озвався Костенко. — Я переконався в тому, що більшість сталінських міністрів, кого він привів до влади в тридцяті, були родом з бідняцьких селянських сімей… Почитай некрологи — переконаєшся…

— Це ти до того, що після непу бідняками лишилися тільки ті, хто горілку жер та рвав на грудях сорочку: «дайош загальну рівність?!» Тоді як справний мужик з усією сім’єю колупався в землі? Ти про це?

— А про що ж іще? Саме про це… Сталін привів до влади тих, для кого головний смисл життя: «постав будиночок»… Але при цьому — «розори хазяйство»… І Даля вони — через безграмотність свою — не читали, а він же писав: «Тільки видаток створює прибуток»…

— При Сталіні, Митю, Даля заборонили, це я достеменно в своїй бібліотеці з’ясував… Знаєш чому? — Достеменно — ні, але здогадуватися — здогадуюсь.

— Ну і?

— Ніхто так любовно не роз’яснював нещасним росіянам — здебільшого позбавленим права на власність, — що таке «земля», «хазяїн», «купець», «вигода», «підприємництво», «труд», «закон», «право», «найм», «карбованець»…

— Сходиться, — зітхнув Костенко. — Нещасний народ, позбавлений права на розуміння істинного смислу найживотворніших понять…

— Це точно, нещасний…

Солодко вицідивши лимонну, Костенко посміхнувся:

— Той, хто п’є вино і пиво, той найманець Тель-Авіва… Бачив майки «пам’ятників»? Нічого собі поезія, га? Віршомази з товариства непитущих писали, не інакше… Послухай, Митю, ти коли Щолокова вперше побачив?

— Щось через півроку після того, як він в’їхав на Огарьова, шість.

— А коли він вам про запонки Ростроповича говорив? Що, мовляв, пишається великим російським музикантом і тому подібне?

— У самий розпал шабашу, Славику… До речі, це мене дуже здивувало… Ні, спочатку обрадувало… Здивувало — потім уже… У той час така ремарка вимагала мужності.

— Не пригадуєш, це вже після того було, як його молодики до смерті побили андроповського чекіста у метрополітені?

— Не «його», а «ваші»… Ти ж при ньому третю зірку одержав, чи не так?

— Це ти мене добре підцюкнув, — посміхнувся Костенко. — І по заслузі, немає кращого адвоката для людини, як вона сама…

— Не сердься.

— Але ж по заслузі. За це сердитись гріх… Яструба давно бачив?

— Років три тому… У нього все гаразд, мені здається…

— Його вбили, Митю… Через мене…

— Як же це?

— Давай його пом’янемо…

Випили, закушувати було якось незручно; подихали скоринкою ще теплого калача.

Закуривши, Костенко сказав:

— Я знову почав справу Зої Федорової крутити…

— Ти ж у відставці… Їж, пельмені прохолонуть… Чому «через тебе»?

— Я розповім, коли хочеш…

— Хочу.

— А з Цвігуном тобі бачитися не доводилось?

— Доводилось.

— Коли?

— По-моєму, на початку сімдесятих… Потім він собі підібрав бригаду письменників, вони йому романи шльопали І сценарії… Справжній розвідник, прокладав дорогу в літературу Леоніду Іллічу, великому стилістові…

— Тобі здається, що це він прокладав дорогу Брежнєву? Чи є факти про це?

— Хронологія — це факти… Спочатку він випускав свої бойовики в кіно, а невдовзі Брежнєв захотів повчити письменників, як треба робити справжню літературу… — Степанов зітхнув. — Які ж ми гутаперчеві, га? Але Цвігун не справляв враження злочинця… Цілком доброзичлива людина… Усі, хто його знав, ставилися до нього з симпатією.

— Останніми роками він змінився?

— Начебто — так.

— А в чому? Очі стали інші? Шукаючі? Злякані? Зачаєні? Миготливі? Змінилася хода? Манера мови?

— Коли я бачив його останній раз — здається, в Будинку літераторів це було, — він сидів у ресторані з друзями, за чарочкою і — фарбований був… Не сивий, яким я його бачив, а темно-каштановий…

— Скільки йому тоді було?

— Не пригадую… Хоча, стривай, він начебто з геройською зіркою сидів… А йому дали Героя в шістдесят два роки, дивно якось, після ювілею…

— Брежнєвські книжки вже з’явились? Я про вісімдесят перший запитую, коли Зою Федорову вбили…

— Боюсь збрехати, Славику… Чому ти повернувся до цієї справи? Відставникам дозволили працювати по розшитих справах?

— Думав — так. З’ясувалося — ні… Мені завжди муляє один епізод: у під’їзді, де жила Зоя Федорова, ліфтери — під час ремонту — знайшли в шахті пакети з доларами… Не пригадую точно суми, не в цьому справа, завтра знатиму… Один пакет — над виходом з кабіни шостого поверху, другий — на четвертому… Поряд… Дуже щось близенько, розумієш? Ніби хтось версію нам нав’язував… Ми було сунулись до начальства, та зразу ж і обпеклися… Натякнули, ніби цей епізод пішов до людей Цвігуна… І — кінці у воду… Мій колега — його потім з Москви перевели — натякнув, що, мовляв, тримав у руках кінчик… Який саме — не сказав… Але начебто йому заборонили відпрацьовувати ту версію…

— Чому?

— Не знаю…

— І зараз мовчить?

— Може, зараз би й сказав, але — помер…

— Дружина? Діти?

Костенко засміявся:

— Митю, ти нас не знаєш… І ніколи не взнаєш… Ми, Митю, мовчуни… Нас так життя навчило… Щоб дружина й діти були живі, треба мовчати… Намертво… Ми ж комбінатори, ходимо по темному лабіринту… І не відаємо, звідки вдарять… А особливо дуже боляче б’ють свої, розумієш?

Костенко раптом рвучко підвівся, швидко оглянув зал.

— Чого це ти? — здивувався Степанов.

— Звідси по «міжміському» подзвонити можна?

— Куди?

Костенко сів, наче зламався:

— Хороше запитання… Подзвонити треба в Узбекистан… А куди саме — не знаю… Хоча б на Петровку, га?

(Про те, що «тримав кінчик», йому сказав полковник Савицький, якого — коли розкасували групу — перевели до Риги: там і помер від цирозу печінки; Павлова посунули в Узбекистан, а Павлов і Савицький по-справжньому дружили, йому міг відкритися, тільки йому, нікому більше.)

…Як завжди, виручив майор Глинський; подзвонив у крихітний кабінетик ресторанного бухгалтера через десять хвилин, продиктував телефон полковника Павлова (виходить, генерала так і не дали, подумав Костенко, — але ж обіцяли, на хресті божились); живе у Ташкенті; «Капітан Строїлов збився з ніг, вас шукає, коли питатиме, що сказати?» — «Промовч». — «Він в’їдливий». — «А ти будь розумним»…

…Почувши сонний голос Павлова, Костенко зрозумів, що в Ташкенті зараз ранній ранок; вибачився:

— Я можу до тебе вилетіти, коли підтвердиш, що Савицький розповідав про кінчик…

Позіхнувши, Павлов спитав:

— Ти вже на пенсії?

— Уже.

— А я ще ні… Так що приїжджай через три місяці і двадцять сім днів…

— Буде пізно.

— Це твоя справа, Костенко.

— Відповідь зрозумів.

— Ждав іншої?

— Взагалі — так.

— Даремно. Все повертається на круги своя… Не бийся жопою об асфальт, моя тобі добра порада…

Костенко повернувся до столу, подивився на порожню пляшку; Степанов зрозумів його:

— Пізно вже… Їдьмо до мене на горище. Там і добавимо…

Степанов жив на дванадцятому поверсі, сам-один; діти тепер навідувалися до нього зрідка — свої турботи; в одній кімнаті намагався працювати, звільнивши крихітний п’ятачок на письмовому столі, захаращеному старими верстками, записами й кореспонденцією; друга кімната, завалена книжками (стелажів не вистачало), гірськолижними черевиками, альпіністськими пушками, мислилась як спальня, хоч завжди лягав він у себе в кабінеті на вузеньку кушетку, застелену буркою, яку йому подарував на Домбаї Мишко Лотоков, найвразлнвіший і найніжніший черкес з-поміж усіх, кого так любив Степанов; хіба що крім Магомета Конова, але той не черкес, той людина світу, особистість виняткового кування, таких би менеджерів нам з мільйон — не дали б завалити перебудову… За що нам така доля: віддавати на заклання молоху убогої і злобної заздрості кращих людей країни?!

— Подивись, що є в холодильнику, — сказав Степанов, — а я зроблю кілька дзвінків, газета йде до друку, мої працюють до ранку…

У холодильнику було три плавлених сирки, трохи масла, кілька яєць і два шматочки ковбаси. В морозилці лежала льодова пляшка «посольської», дві бурякові котлети й куряча нога.

Жаль Митю, подумав Костенко; хоча він сам вибрав таке життя; невже всі творчі люди приречені на самотність? Живуть у собі, всередині безупинно щось рухається, шукає виходу, мучить; я його й то не завжди можу терпіти, а як жінка? їй інше потрібно, їй хочеться завжди і в усьому ясності, надійності, споконвічних гарантій… Так, «гарантії» скоріш чоловіче поняття, пов’язане з політикою й бізнесом…

Політика — одне; чоловік і жінка — інше, непересікальність… Хто це сказав: «Тільки геній не боїться своєї жінки»? A-а, це Митя згадував Твардовського…

Костенко ввімкнув газ, вимив сковорідку, порізав тоненько плавлені сирки, поклав їх в розтоплене масло (якийсь неприродно білий колір, раніше було жовте, та й тепер на базарі тітки жовте продають, збитень, тільки коштує дванадцять карбованців кілограм), відсунув листи, нерозпечатані ще конверти, блокноти з летючими Дмитровими записами й накрив стіл:

— Митяй, чекаю!

Той прийшов через п’ять хвилин, налив чарки, кивнув на маленьке поляроїдне фото довгоносої голубоокої жінки в окулярах:

— Давай за неї… Тетяна… Чудо… Єдина — після Наді, — кого я любив… Люблю…

— Розлучились?

— Так…

— Твердо?

— Не від мене залежить… «Старість — це велика аварія корабля…» Знаєш, чиї слова?

— Ні.

— Де Голля… Сказав моєму партнерові по бізнесу Алексу Масковичу, той у нього начальником розвідки Північного фронту був…

— Давай за світлу пам’ять Льовушки Кочаряна жахнемо, Митяю…

— Ми ж пили…

— Він заслуговує на те, щоб повторити, — вишукана людина була…

Жахнули; покотилося повільно, з теплом; Костенко підійшов до плити, розбив яйця; «зараз смачною яєшнею почастую; все ще сам себе годуєш, бідолашний; дивись, на старості літ треба режиму дотримуватись, відкриється виразка — не встанеш».

— «Жизнь моя, иль ты приснилась мне». За один такий рядок поет приречений на безсмертя…

Костенко поставив сковорідку на стіл:

— Давай з жару, з полум’я… Смачніше, мабуть, ніж по тарілках розкладати…

— Дуже радий, що ти подзвонив, Славику… Я вдень ширяю, а тут, уночі, сам-один, гину…

— Переїжджай до нас…

— Я той, що ховається, Славику… Я себе без упину слухати повинен: закрутиться щось усередині — я миттю до машинки… Спати вам з Манюнею не дам…

— Послухай, Митю, пригадуєш, у вісімдесят першому, коли я подзвонив після вбивства Федорової, ти сказав, щоб я в це діло не ліз, шию зламаю… Поясни, чому так різонув?

— Думаєш, пам’ятаю?

— Треба згадати.

— Чорт його знає… Час був непевний, Славику… Не було в нашій історії м’якшої й безвольнішої людини, як Брежнєв… Коли в його товариша по службі в Молдавії, у голови Ради Міністрів Рудя, син помер, Віталик, аспірант Бауманського училища, поховали поруч з Висоцьким, то Брежнєв приїхав на панахиду й плакав, як дитина… Він злого близьким не робив, Славо… Чим міг допомогти — допомагав, коли, звісно, вдавалося до нього пробитися… А тут — диви, у Чехословаччину війська ввів, і в Афганістан, і Сахарова при ньому заслали, і Некрасова з Ростроповичем та Баришниковим країна позбавилася…

— Трагедія тоталітаризму: великою країною правила неграмотна людина…

— До речі, ти на Ваганьковське сходи… Подивися могилу Щолокових… Дві гільзи: і вона застрелилась, і він… Там же могилка бабусі, матері його дружини… Залишилася сиротою, немічна, недоглянута… Повісилась…

— Щолоков, до речі, був не злий… Намагався добро робити… Та хіба ця риса визначає лідера і його команду? Добра людина — не професія, а данність…

— Злочинець — гірше, — відрубав Степанов. — Знаєш, коли Брежнєв пережив свою першу трагедію? Ще зовсім молодим… Дочка, десятикласниця, втекла з Кишинева з артистом цирку Євгеном Милаєвим… Так, так, той, що потім героєм соцпраці став… Майже однолітком Брежнєва був і поцупив дівчину з дому першого секретаря молдавського ЦК… Уявляєш? Скандал… І, кажуть, саме Щолоков запропонував цю справу не приховувати, а одразу доповісти Сталіну… Розрахунок був кмітливий — у вождя дочка Світлана коники викидала, син Василь пив до нестями, а Яків, той аж у полон попав… Тиран жалів тих, хто опинявся в його ситуації, хотів наблизити — хоч у цьому був людяний… До речі, незадовго до загибелі Федорової я бачив, як Цвігун у Будинку кіно їй руку цілував… Але ж до Федорової, кажуть, не тільки дочка вождя заїжджала, але й ті, кого вона любила… І саме тоді ваші забили до смерті андроповську людину в метро… Чвари… А Щолоков і Цвігун — діти гнізда Брежнєва… Уявляєш, яка колотнеча була? Мабуть, тому я тобі й сказав це… До речі, ти книжку Віки Федорової читав?

— Звичайно, ні!

— Можу дати.

— Де дістав?

Степанов здивувався:

— Хіба я тобі не казав? Віка подарувала, Зоїна дочка, я ж її в Америці знайшов…

Костенко відсунув пляшку:

— Митяй, більше не п’ємо… Я тебе зараз допитуватиму, добре? З мене навіть хміль вискочив: вона ж — свідок!

Скинувши піджак, він набрав свій номер, сказав Маші, що затримається у Степанова, спитав, хто дзвонив, здивувався, що капітан Строїлов двічі запитував, не терпиться пустунчику, і, поклавши трубку, присунувся ближче до друга:

— Постарайся згадати всі дрібниці, імена, деталі, Митяй, це для нас, лягавих, головні зачепи.

…Через хвилину після того як Костенко поклав трубку, невідомий чоловік вийшов з «Волги», що стояла коло будинку полковника з вимкненими фарами, хиткою ходою підійшов до автомата й, набравши номер, не назвавшись, сказав:

— Емілю Валерійовичу, зараз Славик у якогось Степанова… Його безупинно розшукує капітан Строїлов, мадам Машуня сама нікому не дзвонила. Поки що все…

…Вислухавши повідомлення бойовика, Хрін підвівся з широкої тахти, застеленої величезною шкірою уссурійського тигра, підійшов до звукосистеми і ввімкнув запис Вагнера. Він довго стояв біля колонок, що створювали неземний, підвищений ефект звучання, який густо, відчутно заповнював квартиру: свого часу він зламав стінку, котра розділяла дві кімнати, вийшов зал; тахта, невеликий секретер, шведська стінка з карельської берези — і все, нічого зайвого.

Тому музика повністю поглинала простір, була володаркою…

Хрін сів до секретера, підсунув стосик голубуватого фінського паперу, витяг «паркер» і заходився креслити схему.

Спочатку він написав літеру «К», від неї провів лінії до трьох «Б», обвів кружечком букви «Д», «Я», «А», «С», вийшла система: Костенко — бойовики — Дейвід — Яструб — Люда — слюсар.

Себе він позначив «А»; зав’язав усі лінії на собі.

Так, на жаль, допущено ряд помилок; я дозволив собі піддатися емоціям. Я повірив записам розмов Костенка по телефону: «котимося в прірву, праві тягнуть нас до сталінізму, поворот суспільства до концепції люмпена: «Нехай хоч тричі геній, але якщо живе краще за мене, — саджати його на кілок, усі повинні бути рівними». Я переоцінив його критику Системи, вихваляння кооперативів як єдиної альтернативи виходу з тупика, я занадто довірився його нападкам на темноту і йолопство мільйонів наших обломових, які ніколи не навчаться працювати, бидло, без батога не вміють, правильно робив Сталін, знав чернь, як ніхто… Я погано підготувався до операції з людиною, яка тримає в голові ті нитки до Зої, що мені невідомі, і без них моє діло не зазвучить так, як могло б… Чому він знову поліз у розслідування після нашої зустрічі? Що підштовхнуло його до цього? Впізнав Дейвіда? Вночі? Шибки затемнені… Та й стільки років минуло… Нереально… Тоді — чому? Підштовхнув Степанов? З нейтралізацією Яструба, Людки й слюсаря всі кінці обрізано, ниток, які ведуть до мене, немає… А якщо?

І він дописав ще кілька букв «П», «С», «В» — Пшонкін — Строїлов — Варенов. А букву «Д» обвів ще одним кружечком і поставив у центр великого, з завитками знака питання…

Зім’явши аркуш паперу, узяв другий і подивився на світло — чи не лишилося слідів; скільки разів докоряв собі за те, що привчився натискати, як примушували у першому класі; подивився й третій аркуш; тут — чисто; перші два спалив, попіл викинув в унітаз, спустив воду й повернувся на тахту і, заплющивши очі, довго лежав, насолоджуючись Вагнером; потім набрав номер і сказав:

— Варенку хочу…

Відповіді не ждав; навіщо; фірма віників не в’яже: люди одержують великі гроші, але тільки за кінцевим результатом…

4

Капітан Строїлов, що очолив групу по розслідуванню обставин вбивства Яструба Михайла Рувимовича й Груздьової Людмили Василівни, був високий на зріст, по-донкіхотськи худющий (хоча, подумав Костенко, ми знаємо лицаря сумного образу з фільму, де зіграв його Черкасов; можливо, в світовому кіно є інші ідальго, які відрізняються від нашого, але тепер іншого не приймемо, звикли до цього), в підкреслено елегантному переливчасто-чорному костюмі з двома шліцами (у таких виступають декламатори на нудно-офіційних кремлівських концертах) і прямо-таки відкрито-доброзичливий.

— Який я радий, що ви відгукнулися на мій до вас заклик, Владиславе Романовичу! — Він миттю підвівся з-за столу й викинув довгу руку назустріч Костенкові. («Он был как выпад на рапире, гонясь за высказанным вслед», — Костенко відразу згадав пастернаківські рядки про Леніна і почув у собі останні, провидницькі слова цієї поеми, написаної в середині двадцятих: «предвестьем льгот приходит гений и гнетом мстит за свой уход»…)

— Здрастуйте, — відповів Костенко, потискуючи льодяну, дуже суху, тому й здавалася старечою, долоню Строїлова.

— Мене звати Андрій Володимирович, — відрекомендувався капітан. — Влаштовуйтесь, будь ласка… Сідайте за мій стіл, вам, асу, належить сидіти на чільному місці… А я примощуся на підвіконні; розповідають, що в молоді літа ви сиділи на підвіконні або ж на розі столу — неодмінно з лінійкою в руці, правда?

— Правда.

— Можна запитати вас — чому?

— Чорт його знає… Лінійка — метроном, відлік внутрішнього темпоритму… Ногами можна подригати… Потім, знаєте, в мої роки у сад «Ермітаж» часто приходили гарненькі дівчата… А я од природи спостерігач, для мене велика втіха милуватися прекрасним… З якого приводу шукали, Андрію Володимировичу? — Костенко примостився на підвіконні й одразу витяг сигарети.

— По-перше, хотів познайомитися з вами. Чув про вас багато, але працювати з вами ніколи не доводилось… По-друге, хотів порадитися про справу… По-третє, мені сказали, що ви якось пов’язуєте загибель Зої Олексіївни Федорової з вбивством Яструба та Груздьової. Це правда?

— Припустимо… Але ви в розслідуванні справи Федорової участі не брали…

— Я Зою Олексіївну добре знав, Владиславе Романовичу…

— Невже? Коли ви її добре знали, то ваше прізвище напевне було б у її телефонній книжці…

— Моє прізвище було в її телефонній книжці — так само непорушно, з дивно-доброзичливою усмішкою відповів Строїлов. — Більше того, я сам записав у неї свій домашній і службовий номери.

— Це коли було? — Костенко роздушив у маленькій попільниці недокурок і одразу закурив другу сигарету. — У якому році?

— У тому самому, — обличчя Строїлова різко змінилося, постаріло на мить. — Вони тоді в мого батька збиралися, відзначали річницю Лідії Андріївни Русланової, усі владимирські в’язні з’їхалися, хто ще був живий…

— Почекайте-но, — лоб Костенка звело рубленими зморшками, — ви хочете сказати, що саме її записну книжку — треба розуміти останню — викрав злочинець?

— Чому «злочинець», а не «злочинці»?

— Запитання правомірне… З вашим батечком про цю трагедію розмовляли?

— Звичайно… Він вважає вбивство Зої Олексіївни політичним злочином.

— Мотиви?

— Мотивів немає… Інтуїція…

— У якому році вашого батька забрали?

— У «російській справі»… У сорок восьмому… Вслід за Вознесенським і Кузнецовим… Він у Ленінграді працював, по будівельній лінії… І дуже дружив з Лідією Андріївною Руслановою та її покійним чоловіком…

— По Особливій Нараді йшов?

— Звичайно… Старий — кремінь, його на процес так просто не виведеш…

— Герой громадянської війни Іван Микитович Смирнов, член Реввійськради Троцького, також був не з лякливого десятка, однак — умовили, вийшов…

— Батько знав про це… Тому вважав краще смерть, ніж жах постановочного процесу.

— Вам тоді скільки було?

— Три місяці… До речі, батько вбитого Яструба з моїм старим в одній справі йшли — Яструба розстріляли, моєму вліпили двадцять п’ять з поразкою в правах: «спроба утворення Російської республіки з виходом із СРСР»… Так що шукав я вас так настирно тому, що до всього цього клубка, — Строїлов кивнув на томи старої справи Федорової і папочки з матеріалами про Яструба і Людку, — у мене інтерес не так службовий, як громадянський.

Чи вірю я йому, подумав Костенко; ми відучилися вірити людям; змієподібно перевіряємо свої думки і вчинки краще ніж шахові гросмейстери — на багато ходів наперед…

— Навіщо ви мене принизили позаштатним консультантом, капітан?

— Я не можу зачислити вас до опергрупи, Владиславе Романовичу… Закон є закон… Тому пробити статус позаштатного консультанта теж було не просто, але, на щастя, пройшло, та й вибуху заздрості не буде…

— Заздрість завжди буде… Коли і є щось незнищенне, то це заздрість, особливо у нас.

— Гени безправного рабства? У цьому народ не винен, його поставили в умови страху — от і результат.

Костенко витяг ще одну сигарету, але втримався, не закурив, у маленькій кімнатці й так було синьо від тютюнового диму, а от Строїлов раз по раз покашлює, може, з легенями неладно, бач, який пергаментний, хоч і не старий…

— Матінка жива, капітане?

— Померла.

— Виховувалися в рідних?

— У дитбудинку… Послухайте, може, підемо кави вип’ємо? А то задихнетесь у вашій комірчині…

— Чекаю дзвінка, Владиславе Романовичу. Чекісти обіцяли підіслати матеріали…

— Ви про книжку Вікторії Федорової, дочки Зої Олексіївни, знаєте щось?

— Ні.

— Розповісти?

— Звичайно.

— Книжка називається «Дочка адмірала»… Вікторія пише про трагедію матері й про те, як Зоя Олексіївна зуміла знайти в Штатах її батька… Через американців… Вікторія написала про те, хто і як мучив її матір, і, до речі, про Русланову написала, коли вони разом сиділи в одній камері владимирського політізолятора… Про те, як саме Зоя Олексіївна організувала… Як би це м’якше сказати… Втечу чи іцо…. Так, саме так… Легальну втечу своїй дочці… А втім, «легальність» і «втеча» поняття взаємовиключаючі… Словом, після опублікування цієї книжки за океаном Зоя Федорова стала відмовницею, хоча, як кажуть, мати за дочку не відповідає, як і син за батька… Таке формулювання пригадуєте?

— Не те що пригадую… Знаю.

Костенко кивнув на папки справи Федорової:

— Познайомились як слід?

— З цими документами не знайомитись треба, Владиславе Романовичу… Їх слід у комп’ютер запускати — якби вони у нас були — для ретельного аналізу… Я не дуже розумію, чому у висунутих версіях на перше місце одразу вивели вбивство з метою пограбування? І чому ймовірність вбивства з політичною метою була на найостаннішому місці?

— Ви раніше у Московському карному розшуку працювали?

— Ні.

— Яка у вас тема дисертації?

Строїлов посміхнувся:

— У вас хороші джерела інформації.

— Поганих не держимо.

— Тема в мене вистраждана, Владиславе Романовичу… «До питання про історію підготовки процесів тридцять восьмого року: аналіз процесуальних порушень діючого законодавства».

— В’язи не скрутять?

Строїлов відповів запитанням на запитання:

— Вважаєте, можлива реставрація?

— Апарат ще й досі всемогутній… у — У мене пістолет є… Коли реставрація — застрелюсь, ганьби не переживу, це рівнозначно розгрому покоління, публічна страта ідеї, вселенська компрометація нації, від такого країна не оправиться…

Повільно закуривши, Костенко, не одводячи очей від обличчя Строїлова, сказав:

— Я згоден детальніше розповісти про книжку Вікторії Федорової… Мені дещо переклали… Є зачіпки…

— Серйозні?

— Як роздуми для пошуку, звичайно… Конкретних — немає… Іще… Вам щось відомо про той процес, який Зоя Олексіївна мала намір почати у Штатах проти адмірала Тейта?

— Проти батька Віки?!

— Так.

— Цього немає в справі…

— Ви проскочили… Там про це згадується, але почерк у оперів районної міліції дитячий… Вона збиралася почати процес, бо адмірал використав у своїх мемуарах ті матеріали, які Федорова хотіла опублікувати сама… Ясно?

— А в ті роки публікація за кордоном книжок і мемуарів, пов’язаних з викриттям Сталіна і його катів, каралася, — ніби продовжуючи Костенка, сказав Строїлов.

— Гаряче, — посміхнувся Костенко. — От-от наступите на вугілля…

Строїлов не зрозумів:

— Про що ви?

— Забули дитячі ігри?

— Ми в дитячому приюті не гралися, Владиславе Романовичу. Нас там гусячим кроком вчили ходити змалечку… Ми дикі були й тихі, ігор цуралися, кожен у собі… І останнє запитання: у вас ворогів багато?

— А як без них жити?

— Справа в тому, що вчора на вас анонімка прийшла… Просто так від неї не відмахнешся, доведеться писати пояснення.

— Сюжет який? Що я Мишаньці Ястребу допомагав ротапринти красти?

— Це було позавчора, Владиславе Романовичу… Це півбіди… Хтось з тих, кому про вас багато що відомо, дуже багато — ніби друг писав, — сигналізує керівництву, що, мовляв, полковник Костенко котить бочку на чекістів, звинувачуючи їх у вбивстві Федорової, і що результати свого приватного розшуку запродав західникам.

— То ви й розберіться з цією анонімочкою, — враз спохмурнівши, відповів Костенко. — Взагалі я ж не захищений, карти свої — не всі, звичайно, але досить серйозні — розклав на столі, давайте тіштесь…

Строїлов витяг зі столу конверт:

— А я вже почав, Владиславе Романовичу… Оскільки в анонімці багато пишеться про вашу родину, немовби, повторюю, писала близька людина, — подивіться на почерк, га?

Костенко похитав головою:

— У такій обстановці — не дивитимусь… А як доказовий документ, як слід до вбивці Федорової — подивитися варто. На дактилоскопію не брали?

— Брали.

— Ну й що?

— Відповідь на вашу користь, Владиславе Романовичу… На конверті пальців немає, щось подібне до сліду від рукавички… Експерти певного нічого не стверджують, але висловлюють припущення, що склад, з якого виготовлені ці самі рукавички, ідентичний тому, який лишився в кіоску Яструба… Не російське виробництво — принаймні… Тому ваш інтерес до колишнього театрального адміністратора, а нині громадянина США. Джозефа Дейвіда, мені здається абсолютно виправданим… Хочете працювати разом — ось вам моя рука.

Вони потиснули один одному руки; Костенко знову подивувався з того, які холодні пальці у капітана, яка суха його долоня і яка вона аристократично довга; він схожий не на Дон Кіхота — на коня; дивна асоціація; а втім, ні, — у породистих скакунів дуже вузькі щиколотки; а взагалі коні — хороші люди, з ними можна йти в діло; він зразу прийняв мою версію: справа Федорової тліла всі ці роки; молодець, поборемось…

— Ну, коли ми разом, — Строїлов підвівся, — якщо вас це не обтяжить, то передайте нашій науці, щоб вона мене не обтікала… Кажучи відверто, експерт Галина Михайлівна мене зовсім не бачить…

Костенко нарешті посміхнувся:

— Бачить… Точніше — приглядається…

…Через десять хвилин Галина Михайлівна з НТВ поклала на підвіконня (не на стіл Строїлова) таблицю з відбитком пальця:

— Це я накопала на пояску вбитої Люди. Дактилоскопія проходить у картотеці, — не дивлячись на капітана, доповідала вона Костенку. — Варенов Ісай Григорович, сорок сьомого року народження, проживає на Сонячній, сімнадцять, звільнили його з місць ув’язнення три роки тому, проходив у справі про озброєні грабежі й гвалтування…

— Де відбував покарання? — Костенко легко зістрибнув з підвіконня й потягся до телефону.

— Не в Саблазі, — Галина Михайлівна немов чекала цього запитання. — Але працює він у тому кооперативному гаражі, де стоїть «Волга» вашого підопічного пілота.

Строїлов набрав номер районного управління, продиктував адресу Варенова, попросив негайно взяти під контроль; «співробітників висилаю, буду на зв’язку».

Дав команду по селектору:

— Членам групи негайно виїхати в Ізмайловське управління…

— Їдьмо, — сказав Костенко Строїлову. — Тільки краще у відділення, звідти, зручніше почати роботу…

— Ні, — відповів капітан, пополотнівши ще більше. — Нехай почнуть молоді сищики, треба дати їм можливість проявити ініціативу. Підождемо…

— Якби не анонімка — можна ждати, капітане… А так я не дуже розумію, хто за ким полює: ми за ними чи вони за нами?

— Спасибі, Галино Михайлівно, — Строїлов лагідно всміхнувся експерту. — Ваш бос і я робимо одну справу, ви мене признайте, добре?

Галочка навіть не обернулася:

— Я вільна, Сла… Владиславе Романовичу?

— Не мене треба питати, Галко, — відповів Костенко, — бос — босом, а капітан керує групою… Допомагай йому…

Коли Галина Михайлівна пішла, Строїлов переривчасто зітхнув:

— Спасибі, полковнику… Перед тим як ми почнемо роботу по Варенову, заїдемо до батька… Не відмовляйтесь… Пробачте, звичайно, що я наважився вам давати поради… Річ у тім, що одним із слідчих мого батька був той самий, хто мучив і Зою Федорову…

Костенко неквапливо спитав:

— Лібачов? Чи Бакаренко?

Строїлов цьому запитанню не здивувався:

— І вони також. До речі, Бакаренко вже послав листи про ваш самочинний допит — одразу на три адреси… Але мова йде про третього… Його прізвище Сорокін…

— Покійний нині…

Строїлов якось дивно знизав гострими пташиними плечима, хотів був заперечити, але — промовчав.

— Може, до вашого батечка пізніше заїдемо? — спитав Костенко… — Час, лічильник увімкнено…

— Вважаю, півгодинний візит до батька допоможе вам.

— «Нам».

— Ні. Саме вам… Ви ж вважаєте, що Сорокін мертвий…

— А ви?

— А я ні…

…Уже біля «Волги» Костенко — у звичній своїй манері (цілковита, трохи лінива незацікавленість) — спитав капітана:

— Ви не думали над тим, чому після вбивства Федорової у неї дома вилучили дванадцять касет?

Строїлов немов спіткнувся:

— Де вони?

— Спробуйте пошукати… Та й чи збереглися ці записи? Ось у чому річ…

5

Коли Семену Кузьмичу Цвігуну в п’ятдесятому році виповнилося тридцять три, день цей відзначали славно, було багато гостей, говорили добрі слова, святкували чудово, по-справжньому дружно, хоч винуватець урочистості немов кінчиками пальців відчував, що серед присутніх тут є дехто, хто чіпко й насторожено стежить за кожним його жестом, не те що за словом. А втім, через тиждень це відчуття розмилося, відійшло, проте не зникло, бо не вперше за останній рік йому доводилося чути за спиною шарудливий шепіт, ніби він ніякий не запорізький козак, а справжнісінька жидівська морда, бо на їхній хазарській мові слово «цві» означає «олень», а в них тільки аристократів так називали, головних шейлоків і рабинів…

Про всяк випадок він послав запит у архів, одержав метрику не тільки на батька, а й на діда з бабусею; ніби між іншим показав товаришам по службі; усміхаючись, мовив:

— Хочу докопатися до Січі, все-таки саме звідти починається мій рід, рєпінську копію недаремно тримаю в спальні…

Через місяців три після святкування іменин хазяїн Молдавії Брежнєв запросив його (рядового начальника відділу республіканського КДБ) у кабінет і, почастувавши чаєм з традиційними бубличками, жартівливо сказав:

— У тридцять три Христа вже розп’яли, а ти все відділом командуєш… Гляди, пропустиш свій час, Семене…

Наділений кмітливим гумором, від природи рисковий (хоч трохи й загальмований), Цвігун знав про Брежнєва все: Центр вимагав інформації про республіканську верхівку; шепталися, що товариш Сталін обмовився про можливість проведення з’їзду; як-не-як, а від останнього минуло дванадцять років, та й війна вже давно кінчилася, пора б.

До його, Цвігуна, невеличкого кабінетику на третьому поверсі одного з найбільших та найкрасивіших будинків молдавської столиці стікалася інформація про всіх, хто бодай трохи був на виду, тобто мав реальну силу, а таких — п’ять процентів від усього населення, не більше, над ними й працювали. Над ними й водночас під ними — саме в цьому й крилася трагедійність ситуації, могутньо-безправними підданими якої були всі працівники апарату КДБ, що стали — волею Сталіна, ще в тридцятих роках, — суверенними власниками секретних досьє на тих людей, яким вони — за старими нормами партійного етикету — мусили підкорятись.

Зв’язки начальницьких жінок, поведінка дітей, утіхи самих керівників, думки, висловлені ними в колі друзів, кількість згадувань імені великого вождя в рапортах, звітах, промовах, бенкетах — усе це надходило у сейф Цвігуна — перш ніж бути (чи не бути) переданим міністру, якого, певна річ, призначала Москва, їй одній служив, на неї в усьому й орієнтувався.

— Якби моя воля, — відповів тоді Брежнєву волоокий, статурний красень Цвігун, гамуючи дивну, трохи підморгуючу усмішку на округлому, по-жіночому лагідному обличчі, — я давно вже призначив себе заступником міністра, Леоніде Іллічу… Але ж сил немає, без благословення партії ніщо в республіці неможливе…

Брежнєв пружно підвівся; засміявся; зняв трубку телефону й з’єднався з домом:

— Віко, нехай щось на стіл поставлять, скоро буду…

Цвігун відразу зауважив, що хазяїн не сказав «ми будемо», хоч людина він — гостинна й відкрита для гостей; а втім, який я йому гість; дрібнота; в нього Черненко, Щолоков, Димшиць, Гречко, Тихонов — гості; разом починали в Запоріжжі і на Дніпропетровщині, мала батьківщина, та й, крім того, тримаються молодості своєї; тільки в молодості дружба безкорислива, на все життя закладається.

У машині їхали мовчки (хіба поговориш, коли поряд охоронник стовбичить), і лише в особняку, коли Леонід Ілліч ішов по стежці до дверей, Цвігун зрозумів: зараз вирішується його доля.

І — не помилився.

— Послухай-но, Семене, — Брежнєв легко утвердився у звичному для нього односторонньому «ти», — що це за плітки такі ходять, мовляв, секретар ЦК, — він тицьнув себе пальцем у груди, — ганяє на трофейних машинах, купує їх: у Москві, сам сидить за кермом, їздить кудись один?! А що якусь гидоту починають плести на моїх дітей?! Хто за цим стоїть?! Думав? Подумай, я не кваплю. Май на увазі, якщо на наступному з’їзді більшовицької партії усе буде так, як має бути, тобто товариш Сталін посуне до себе саме нас, молоде покоління, яке пройшло війну, то і всім вам відкриються дуже й дуже серйозні перспективи… Отож, міркуючи про мене, ви всі насамперед про себе думайте… Ясна позиція?

— Звичайно, Леоніде Іллічу… Я радий, що одержав від вас настанову…

Брежнєв похитав головою, чомусь усміхнувся:

— Ніяких настанов я нікому не даю… Я обмінююсь думками. Настанови — по твоїй лінії… З товаришами з Москви я переговорив, отже, чекай призначення, олень-цві…

…Того ж дня, після обіду, в садку, Цвігун і назвав благодійникові кілька імен інформаторів, чого робити не мав права — порушення службового обов’язку.

Саме він наважився сказати Леоніду Іллічу про те, що дехто з апарату почав обговорювати зв’язок першого секретаря з Надією, розумницею-красунею, дружиною члена бюро Івана Івановича, говорять і про те, що за містом утримується спеціальний особнячок для їхніх потаємних, трепетно-ніжних зустрічей, — Брежнєв любив цю жінку високо й самовіддано.

Молдавський хазяїн нічого на це не відповів, замкнувся потім з дружиною, Вікторією Петрівною (справжня хазяйка дому, дружочок); розмова була тиха, довга, добра; вона погладила чоловіка по голові, гірко зітхнула:

— Я все про тебе знаю, Льонечко… Бог тобі суддя… Не хвилюйся марно, я завжди поруч з тобою, захищу, коли хто посміє написати до Москви… Нам з тобою тепер про майбутнє треба думати, а його досягають лише ті сім’ї, де дружина вміє все прощати… Мені вже тепер тільки про дітей клопотатися, жінка старіє швидше… Не бійся…

Саме він, Цвігун, розшукав дочку хазяїна, коли та втекла з Кишинева з циркачем; просив простити дівчинку й зрозуміти її: «скандал треба обернути на романтичну трагедію, лише це зможуть простити московські пуритани».

Саме тому він увійшов у вузьке коло довірених людей першого — Щолокова, Черненка і Бодюла.

…Тільки коли Сталін рекомендував Брежнєва кандидатом до Президії і секретарем ЦК на дев’ятнадцятому з’їзді партії, яка перестала бути «більшовицькою», перетворилася в партію держави, Цвігун уперше за останні два роки заснув спокійно й без кошмарних сновидінь, що стали за останні місяці звичними, вони краяли серце, навіть у вухах стукало молоточками — «цві, цві, цві…»

Прощаючись із соратниками, Брежнєв (ширяв, мов на крилах, уночі прокидався, щипав себе за руку — «чи не уві сні все це, Боже?!») сказав Цвігунові:

— Жди виклику, Семене. Буде для тебе і в Москві робота…

Однак до Москви перевести його не встиг, бо невдовзі після закінчення з’їзду великий вождь богові душу віддав; практично зразу ж після похорону Брежнєв загримів заступником начальника політуправління Військово-Морського Флоту; був у Молдавії королем, перемістився в трамплінний секретарський кабінет на Старій площі — і, на тобі, нищівний обвал…

Але й за ті короткі місяці, що пробув у Москві, він устиг налагодити зв’язки, а в нас лише той переживає смутні часи, хто порозставляв таємні віхи; наша спільність тим і разюча, що не тільки мурашечки й свистокрилі чирки живуть законами зграї, а й людинки також. Що один може? Та — нічого! Хто на крило поставить? Хто дорогу вкаже? Це на Заході — один і є один, а в нас він не один, він — нуль без палички, лайно, ніщо. У нас спільність потрібних держить, у них — надмірна особиста гординя, на ній вони лоби й розіб’ють, зогниють зразу, потрапивши у вир чергової кризи капіталізму…

Саме тому всі його кадри не полетіли шкереберть, хоч ждали цього (коли хазяїн нагнувся, всі його близькі загримлять), а принаймні зберігали свої позиції. І коли — шляхом складної інтриги — Брежнєв вимолив собі пост другого секретаря ЦК КП Казахстану, Цвігун невдовзі опинився неподалік — на посаді заступника голови таджицького КДБ; республіки поруч, то на полюванні побачаться, то на якомусь зльоті передовиків; найчастіше збиралися в Ташкенті, бо Брежнєв зміг перемістити Рашидова з посади декоративного президента Узбекистану на ключову партійну позицію.

Там, у Таджикистані, Цвігун безстрашно повстав проти концепції республіканських приписок, звалив місцеву мафію, незважаючи на невдоволення деяких московських керівників.

Аналізуючи роботу Рашидова і його оточення, Цвігун дуже добре знав (рапорти читав щодня, ходу не давав, але й не знищував), що, справді, Шараф Рашидович по-царськи приймає гостей, а всі витрати списує на міністерства, великі заводи, інститути. Звичайно, не повинно так бути, але ж немає в нашій дикій тмутаракані цивілізованої (як у всьому світі) статті під назвою «представницькі витрати»! Не собі ж Рашидов ці гроші бере! Навіщо вони йому?! І літак свій, і машини, дачі, квартири, будинки, кухарі, охорона, масажисти, лікарі, кравці, взуттєвики, шофери, стенографісти — за все ж платить держава! Обранець народу має усього себе віддавати роботі, благу трудящих, загальній справі… Дефіцитні будівельні матеріали (люди Цвігуна провели негласну ревізію) йшли не на чорний ринок, а на зведення нових наукових центрів, промислових комплексів, спортивних споруд… Так, цей дефіцит Рашидов одержував взамін на сердечну гостинність, посилки до Москви із свіжими овочами й фруктами, передачу потрібним людям сувенірів — зрештою, треба робити скидку на національний характер: і каракулеве пальто тут прийнято називати «сувеніром», у них так зроду-віку було… Найстрашніше для партійця що? Особиста користь. А де вона? Тільки повертаючись у жах тридцять сьомого року, можна було дозволити розпаленому мозку фанатичного правоохоронця назвати піклування про благо республіки «хабарем» чи «підкупом».

І Брежнєв завжди повторював: «Дайте людям пожити спокійно, народ стомився від нервування». Та коли якось Цвігун підкинув, що непогано б увести статтю представницьких витрат, Леонід Ілліч заколивався від сміху: «Семене, ти, може, й законсервовані табори накажеш знищити? Влада має право дозволяти чи не дозволяти, але її інструменти мусять бути недоторкані. Без страху ми жити не навчилися, та й навряд чи навчимося, а вже коли навчимося — державі настане кінець, згадаєш моє слово»…

…Коли одного разу, в Баку вже, хтось — скориставшись його лагідністю й доброзичливістю, — сказав, що батько посадженого за валютні операції хлопчика згоден дати мільйон тому, хто допоможе нещасному, Цвігун розсміявся:

— Що ж, приводьте… Тільки з мільйоном щоб прийшов… Розстрілювати за хабарництво без речових доказів — проти закону, ми за законом живемо, а не як-небудь…

(Значно пізніше, коли в Баку Леоніду Іллічу подарували діамантовий перстень на десять — а може, й більше — каратів, вартість якого обчислювалась упаковками зелених, не карбованцями, він навіть не зміг дозволити собі й подумати, чи допустимий такий подарунок, та й взагалі чи подарунок це? Розум відганяв можливість виникнення такого запитання, хоча воно виникало, інакше не мелькало б у голові й не прокидався б часом серед ночі від Страшного крику. Але — пізно: вже кричи — не кричи, ніхто тепер не поможе, «ставки зроблено, ставки зроблено, ставки зроблено, панове!»)

Коли Брежнєв, піднявшись з попелу, переїхав до Москви, напередодні жовтневої змови проти кукурудзника, який посмів замахнутися на пам’ять Вождя, Цвігуна заздалегідь направили головою КДБ Азербайджану: пора шукати вірних людей і там; пролетарський інтернаціоналізм народжується не на пустому місці, а з прізвищ вірних інородців, приведених штабом Першої Особи на ключові пости.

У Баку ліпив свого заступника Гейдара Алієва; йому ж віддав крісло, коли Брежнєв порекомендував Андропова в КДБ.

Призначення було трохи несподіваним:

— Я цієї будівлі боюся, — посміхнувся Андропов, ледь пополотнівши.

Брежнєв кивнув:

— Саме тому ми вас туди й призначаємо. Нічого, кадрами допоможемо, дамо орлів на допомогу…

Першим орлом був Цвігун, другим — Циньов, паладини Брежнєва; пастка; кришка закрилась…

…Столичне життя було для Цвігуна нове. Спочатку він відчував себе незатишно, але поступово прилучився до світу культури — змалку відчував шанобу до артистів: покійного Алєйнікова інакше як «Ваня Курський» не називав, ідентифікуючи художника і роль, яку він зіграв. Познайомився з письменниками, режисерами, сценаристами, заворожено слухав їхні розповіді. Говорити спочатку соромився, боявся бовкнути щось не те, однак умів підтримувати розмову доброзичливою зацікавленістю і вигуками, які ні до чого не зобов’язували. Попросив відповідну службу послухати, що про нього говорили нові знайомі; виявляється, відзивалися добре й багато, гордовито ділилися з приятелями особливо в редакціях і на кіностудіях) про свою дружбу з «першою людиною в чека». Того, хто занадто амікошонствував, помалу від себе відтручував; тих, хто знав міру, уважно оглядав, прикидаючи, яка користь може з цього вийти, ще не розуміючи до пуття потаємного смислу свого задуму — щось хистке поставало перед ним, ще не оформлене в чіткий план заходів. Якось рискнув розповісти фронтовий епізод — воював чесно, пройшов фронт з першого дня й до останнього; підлипайла зойкнули захоплено: «Ваше істинне покликання — література!» Не він, а вони, без будь-якого примусу, від сердечного, завмираючого перед золотопогонством рабства, запропонували записати його застільні історії прозою; але він мріяв про сценарій, щоб фільм був, щоб усе, як по правді; зліпили сценарій. І — пішло-поїхало! Читав написане співавторами, як своє, поступово дедалі більше й більше відштовхуючи від себе правду: «Невже це я, Господи!» Почалося повільне роздвоєння особистості; часто сидів до ранку, черкаючи написане професіоналами, бо хотів наблизитися до ідеалу — його, Семена Цвігуна, літературного ідеалу. Неначе німий, він чув у собі мелодію, але не міг її висловити; він тільки відчував, що — можна й добре, а що —. не можна, тобто погано.

…Ставши першим заступником Андропова, він не міг курирувати дев’ятку, бо традиційно вона не виходила за межі голови, але спрокволу, неквапливо Цвігун добився того, що став впливати на кадрову політику і в цьому підрозділі, заздалегідь поговоривши про це з благодійником.

У ту пору Леонід Ілліч увійшов у силу, дивуючись з того, як легко Косигін і Підгорний віддали йому своє безкрає верховенство, добровільно, без особливого, а тим більше видимого натиску перемістившись у його тінь; але ж допомагав Суслов, раз у раз повторюючи, що російському народові потрібен державний символ, нічого не вдієш, така традиція, а в традиції закладена мудрість сивої старовини, не нам її міняти, гріх; «культ особи відзначався перегинами, спровокованими оточенням, тоді як у нас тепер немає ніяких підстав до таких страхів — Леонід Ілліч росіянин і оточують його вірні друзі, отже знущання над нацією, спровоковані інородцями, виключені самі по собі».

Ось тоді Брежнєв і сказав Цвігунові:

— Треба знати все про всіх… І ще: щоб не тріпали ім’я дітей! Цього не прощу. Вони великосердні, як і я, цим легко скористатися: народець наш батіг шанує, добротою — гребує…

Коли «брудні плітки» про дітей Першої Особи невтримним шквалом покотилися по Москві, Цвігун подзвонив дружині благодійника: «Що робити?»

Конкретних рекомендацій не дістав, тому зробив так, що діти — спочатку син, потім дочка — самі запросили його на вечерю; говорив з кожним окремо, по-батьківськи, але водночас підставляючись для удару й жарту: був би ріднею — одна справа, а так — треба тримати дистанцію, не забуваючи ні на мить, хто ти, а хто вони.

Діти сміялись:

— Не в поліцейській державі живемо! Що ж нам, списки приносити на затвердження — з ким можна зустрічатися, а з ким не можна?!

Саме тоді він відчув себе молотом на ковадлі: діти не хотіли міняти свого способу життя — вольготного й богемного, а до благодійника з цим не підеш, не зрозуміє…

Саме тоді він до кінця поринув у творчість — єдине заспокоєння…

Правив свої рукописи, записані професіоналами, частіше почав з’являтися на люди, немов хотів цим відмити манеру поведінки дітей Першої Особи; тоді ж і підкинув Леоніду Іллічу ідею про написання ним своїх спогадів.

З мовчазного благовоління вождя підібрав кандидатури «колективних брежнєвих»; у тому, що мовчатимуть — не сумнівався, правила гри у державі відомі всім, нагадувати не треба, навчені.

Коли якось хтось із охорони все-таки рискнув доповісти, що один з контактів дітей «зв’язаний з кримінальним світом», він роздратовано відповів:

— То розв’яжіть…

Нехай думають. Зрештою за охорону Першої Особи відповідає Андропов, пора навчитись вишкірятись, з добрих мотузки крутять.

Нарешті про скандали дітей спитав і Голова.

— Юрію Володимировичу, — відповів Цвігун, — я не смію вторгатися не в свою прерогативу… Якщо доручите мені курирувати охорону Леоніда Ілліча і сім’ї — наказ виконаю. Інакше — не хочу, щоб мене неправильно зрозуміли. — І натиснув: — Є ж люди, які неодмінно спекулюватимуть нашими стосунками з генеральним, понад чверть віку разом…

Андропов тоді нічого не відповів, але невдовзі після цього розписав йому інформацію, що надійшла на дочку і Щолокова: присвоєні дорогоцінності з Держхрану країни, унікальні картини, гоночні машини, подарунки вождю до дня народження: на афінажній фабриці замовили план Москви і на тій трасі, де проїздив благодійник з Кремля на дачу — зробили світлофори з топазів, смарагдів і сапфірів, вони підсвічувались лампочками, диво, а не іграшка!

Цвігун відчув тоді безвихідь, тривогу й рвучкий тягар у грудях: сказати про це можна лише Брежнєву, але чи зрозумів?! Якби Леонід Ілліч не був такий добрий, якби він хоч крихітку взяв з манери сталінської суворості, а то ж ні!

Немає в нього цього, спитується правити людьми Хазяїна добром. Не можна! Вони тільки сталінський страх розуміють, слово для них не закон, на них батіг потрібен… Чому він зволікає?! Чому не віддає господарство?! Хто, як не я, відданий йому?! Так, правильно, Андропов підконтрольний, але все одно останнє слово за ним, а раптом не встежиш?! Тоді що?

Згадав інформацію про розмову Юлії Хрущової з друзями: «Коли б Микита Сергійович не пожертвував Сєровим — на догоду тим, хто начебто вболівав за престиж лідера, коли б не думав, що йому докорятимуть за потурання співробітникові Лаврентія Павловича — ніколи Брежнєв із Сусловим не захопили б влади, Сєров був вірний сім’ї до останньої краплі крові…»

Ох, якби і цей розшифрований запис підслухування можна було доповісти благодійникові! Але ж тепер інші правила: «так» і «ні» не говорити, «чорного» й «білого» не називати!

Він згадав слова одного з своїх знайомих письменників, який цитував Біблію: «Во многия знання многие печали».

Отже, менше знатимеш, легше спатимеш.

…Він зрозумів, що Андропов поставив його під невідмивний удар, передавши йому, Цвігунові, рішення згори особисто затримати академіка Сахарова й вивезти його на заслання.

Завдяки своїй службі він знав, та й зобов’язаний був знати, що Брежнєв викликав до себе Щолокова й без усмішки сказав йому:

— Ти припини посиденьки в себе з музикантами влаштовувати! Очкарик твій, що на великій скрипці пиляє, — Растрапович, чи як там?! — на еміграцію подає… І нехай собі! А за тобою через це Андропов стежить! І взагалі будь розбірливий з тими, кого наближаєш…

Цвігун знав, що відтоді благодійник не приймав Щолокова; хоч він розумів, що саме Щолоков справжній йому друг, як-не-як разом починали в Молдавії. Такий працівник, та ще й на ключовому охоронному посту, солодкий, але хіба може йому бути союзником той, хто тепер щодня дзвонить Голикову, помічникові Вождя, й слізно благає, аби той улаштував йому зустріч з Леонідом Іллічем, а Стратег був непохитний.

Він болісно шукав виходу, — а про це ж ні з ким не поговориш, — шукав і не міг знайти його, бо треба було приймати самостійні рішення, а роки, проведені в апараті, відучують людину бути самим собою, і знову важкий сплін безнадійної депресії давив на нього гранітом страшного надгробка, коли начебто й дихаєш, ходиш, смієшся, тиснеш чиїсь руки, а заглянеш у душу — мертвий, відспівують…

Викликав Суслов, напав на нього грубо:

— Ви взялися оберігати сім’ю Леоніда Ілліча, а до чого де призвело?!

Цвігун кинувся дзвонити Брежнєву; не з’єднали; сім’я також відмовилась підтримати його; упав у ще важчу депресію; а тут Андропов додав, сказавши на колегії, публічно:

— Усе пишеш, письменнику? Може, професію пора міняти? Хто замість тебе справи робитиме?!

…Щолокова пасли; збирали компромат безперервно; як зупинити це?!

За дочкою Першої Особи також стежили невідступно; доповіли про її нові контакти — нібито зустрічалася з актрисою Зоєю Федоровою, котрій знову відмовили у виїзній візі до США; сиділа за одним столом з двома дисидентами; клопоталася перед батьком за якихось цеховиків, що попросилися в Тель-Авів, вимагала присудження Борису Буряці державної премії.

Що робити? Як бути йому?

Андропов усмішливо мовчить; Суслов зривається на фальцет, кричить, полотніє його обличчя; Брежнєв не виходить із кінозалу на дачі, немовби вимкнув себе з життя країни, — хай усе йде, як іде…

Саме того дня він відчув — як і в п’ятдесятому — шкірою, кінчиками пальців: хтось без упину стежить за ним, за всіма, кого він любить, щось страшне готують проти нього, і він сів до столу — писати листа Леоніду Іллічу про змову, яка ввижалася тепер йому повсякчас — виразно й застрашливо…

Але нічого не виходило з листом: він звик працювати з секретарями, помічниками й консультантами, котрі готували тексти виступів і записок. Він навчився легко забувати літераторів, які писали для нього сюжети романів та сценаріїв, бо вважав, що обкладинку, пропахлу ледерином, з його ім’ям на корінці створив він сам. Він тому й розгубився, коли відчув своє безсилля висловити те, що краяло серце й розривало мозок, і знову важка, немов мокра ватяна ковдра, туга навалилася на нього, і він поїхав за місто, а потім попросивсь у Барвиху, на лікування, думав, що там зможе закінчити свій лист-обвинувачення.

Але його безперестану викликав Суслов, і безжально-вимогливо дивилися в його перенісся голубі очі Андропова, і відчувалася порожнеча навкруги — з кожним днем зловісніша. І він зрозумів тоді, що життя, яке тільки-но почалося, котиться в прірву.

Чим частіше Семен Кузьмич прокидався серед ночі — снотворне вже не діяло, — тим очевидніше він розумів, що діяти проти корупції, проти тих людей, імена яких то там, то тут проскакували по сусідству з недоторканними, та й не тільки з ними, немислимо, бо призведе до непередбачених наслідків, коли треба буде називати чорне чорним і приймати рішення, а хіба це можливо?!

Кому вірити, думав він, охоплений жахом; кому відкрити серце, у кого поради просити?! Немає довкола людей, пустеля; затаєна, льодяна, окаянно-задушлива, з низькою чорнодимною хмарою, в якій рояться вороги, що вже давно готові кинутися на спину, розпластати на льодовій паморозі й знайти гострими різцями слабеньку синяву сонної артерії…

Кожного ранку він вставав з безсонного барвихінського ліжка пригнічений, ждучи чергового дзвінка Суслова: «Що у вас нового у справі Федорової? Що з Буряцею? Чи q інформація про те, де саме справжній штаб, що фабрикує ці мерзенні чутки про сім’ю того, хто такий дорогий радянському народові?»

Ну що, що відповідати цій страшній людині, що?!

6

Генерал-лейтенант у відставці, Герой Радянського Союзу Строїлов, удостоєний цього звання у сорок третьому, після поранення, повільно підвівся з кушетки назустріч сину й Костенку, важко обіперся на величезну палицю (як він її тільки в руках тримає, він же легший за неї, пушинка, в чому тільки душа держиться) і, хистко ступивши крок до столу, кивнув на масивні стільці:

— Прошу…

Сідав він обережно, немов по частинах, — спочатку завів одну ногу, потім, учепившись довгими (точнісінько, як у сина) пальцями за краєчок столу, повільно опустив торс, після цього підтяг рукою ліву ногу, а вже потім відкинувся на спинку, ставши величним й відсторонено-недоступним.

— Знайомся, тату, це…

Генерал ледь досадливо перебив його:

— Сідайте, Владиславе Романовичу… Ім’я моє ви знаєте, по батькові Іванович, радий, що відгукнулися на прохання заїхати… Пробачте, що не протягаю вам руки, вірний нашому революційному девізу: «рукостискання відмінено»…

— А чому, скажіть? — спитав Костенко, сідаючи навпроти генерала.

— Думаю, профілактика тифу. Етична підоснова — якщо вона була — мені невідома… Я ж з свого села Мирославлево — прямо в Смольний…

Строїлов-молодший посміхнувся:

— Батькові сподобався анекдот про двох англійців. Один запитує: «Джон, ось ти рафінований, справжній інтелігент, скажи, як і мені стати таким же?» — «Треба закінчити Оксфорд». — «Я закінчив!» — «Не тобі — дідові!»

— Це не просто анекдот, — озвався генерал. — Це притча, а в будь-якій притчі приховане Біблейське. Слава Богу, мій батько був справжнім селянином, до церковної книги був запопадливий, чого й нас, дітей, навчав… Андрюшо, якщо це тебе не обтяжить, зроби каву… Ви голодні, Владиславе Романовичу?

— Ні, дякую.

— Дивіться, — генерал посміхнувся. — Мене, як ветерана, прикріпили до гастроному, в дні свят отоварюють копченою ковбасою, гречаною крупою й фінськими плавленими сирками…

— Спасибі, — повторив Костенко, — я, чесно кажучи, сиджу як на голках, у нас чепе, знайшли злочинця, треба починати діло…

— Розумію… Постараюсь говорити стисло… Я побачив у сина робот того, кого ви шукаєте… Це мій слідчий Сорокін.

Він страшна людина, бо в ньому поєднано розум, садизм, силу й сентиментальність.

— Але ж він мертвий… Так мені сказав Бакаренко, так вважають в чека…

— Це він, — повторив генерал. — У такому не помиляються.

Костенко зразу поліз по сигарети, генерал похитав головою:

— Єдине прохання: якщо можете не курити хоч півгодини — утримайтесь, будь ласка. Я вас більше як тридцять хвилин не затримаю… Деякі психологічні риси до портрета цього ката допоможуть вам намалювати образ злочинця…

— Так, так, звичайно, — сказав Костенко. — Коли стане невтерпець, вийду на сходи й там покурю.

— Ви дуже люб’язні, дякую вам. Отже, Сорокін… Знаєте, з чого почалася наша з ним співбесіда? З побоїв? Нічого подібного. З мук безсонням? Це — потім. З лампи в очі? Також — після… Він почав працювати зі мною, зачитуючи уривки з книжки «Історія царських тюрем»… Так, так, саме з цього… Я процитую по пам’яті ряд пасажів, коли хочете… Ще наприкінці вісімнадцятого століття, втовкмачував мені Сорокін, було прийнято інструкцію, за якою секретні арештанти доставлялися в острог глупої ночі — він багатозначно подивився на мене тоді, — і тюремному офіцерові нема діла ні до імені, ні до злочину секретного в’язня… Тоді ж придумали арештантів заштовхувати на ніч у довбані колодки — щоб зробити втечу неможливою… Він прочитав також, що на спійману поліцією людину, яку ще не судили, часто невинну, в повіті — за наказом не тільки справника, а й чергового судового писаря — надівали рогатки на шию або ж приковували ланцюгом до стільця, здебільшого до дубового, так що арештант і кроку ступити не міг… А ще Сорокін зачитав мені про те, як розгромили Запорізьку Січ і останнього кошового Петра Калнишевського кинули до Соловецької катівні, ув’язнили в башту, й помер він там у віці ста дванадцяти років — без права побачень і листування, живий труп… Отак… Посміявшись, пускаючи мені тютюновий дим в обличчя, — генерал якось дивно усміхнувся, глянувши на сигарети Костенка, що лежали на столі, — тільки він папіроси курив, «Герцеговину Флор», Сорокін закінчив читання уривків з праці Гарнета висновком: «Ми нічого нового не винайшли, дотримуємось того, що було в державі споконвічно… Ми не поспішаємо, час для нас не існує, ми його регулюємо, він не обмежує нас своїми рамками… Можемо ждати скільки завгодно, поки ви наважитесь вишкребтися, облегшити себе щиросердними показаннями, тільки це може зберегти вам життя». Це було, хочу нагадати, у сорок восьмому році, тут, у цьому місті, за три кілометри звідси, на Луб’янці… Я готовий відповідати на ваші запитання, Владиславе Романовичу… Я — єдиний, хто вижив і пам’ятає його обличчя — до найменшої зморшки, до шрамика на брові, до манери розмовляти, думати, до виразу його очей, коли він уперше вдарив мене резиновим кийком — згори вниз, з відтяжкою… нижче пояса… Ви не можете уявити собі його очей, коли він зазирав мені в обличчя, після того як я прийшов до пам’яті після больового шоку… В його очах стояли сльози, на губах тремтіла істерична усмішка, але часом обличчя завмирало, і він не міг стримати оскалу… Так, так, він якось не по-людськи скалив зуби, мені навіть здалося тоді, що в нього ростуть різці, наче у вампіра, перед тим, як накинутися на жертву…

— У нього справді досить помітні різці, — сказав Костенко. — Скільки йому тоді було років?

— Запитайте комітет, — порадив Строїлов. — Я можу відповісти досить приблизно… Років двадцять сім, не більше…

— Отже, зараз йому під сімдесят? — Костенко здивувався. — Він виглядає значно молодшим… Яке в нього було тоді звання?

— Він допитував мене у цивільному… Незручно бити, коли ти під погонами…

— Коли закінчилася війна — якщо він почав роботу з вами у двадцять сім, — йому було двадцять чотири?

— Ну то й що? Олександр Ісаєвич Солженіцин був капітаном, коли його схопили, і було йому тоді трохи більше як двадцять…

Строїлов-молодший прийшов з підносом, на якому стояли три чашечки кави:

— Я вже подзвонив до чекістів, — сказав він, — і мені пояснили, що після того як вивели з Політбюро Молотова і Кагановича з Маленковим, Микита Сергійович дав усне розпорядження — «почистити архіви»… Іван Сєров почистив досить круто, особливо московські, львівські та київські сховища…

— Я зобов’язаний дати свідчення, Владиславе Романовичу, — вів далі Строїлов-старший. — Я — єдиний свідок звірств Сорокіна… Всі інші — уже на тому світі… А мені — вісімдесят дев’ять, з вашого дозволу.

— Треба подзвонити в прокуратуру, — сказав Костенко.

— Але ж прокурор спитає, хто показав мені ваш фоторобот? Це ж поки що зберігається у вашій справі, отже, секретне. Ось чому я хотів, щоб ми обговорили ситуацію разом… У мене вже було три інфаркти… Зафіксованих…

— Якщо ми… Якщо ви, — Костенко обернувся до капітана, — звернетесь до начальства з проханням опублікувати в газетах фоторобот? Пройде?

Строїлов-молодший заперечливо похитав головою:

— Які підстави? Справу проти Хріна ще не порушено… Докази побічні… Прокуратура нас потопче…

— Мене трохи лякає, — зітхнув Володимир Іванович, — що ви хочете боротися з фашизмом методами міцної парламентської демократії… А нашій демократії усього лише кілька років, а парламентській і року немає… Глядіть, не скрутили б вам шию… Фашизм сильний єдністю, а ви одне з одним порозумітися не можете… До речі, це традиційно: праві у нас завжди були єдині, кодло, а ліберальні інтелектуали дерли один одного за чуба, от їх по одному й клацали…

— Вихід є, — сказав Костенко. — Або Ваню Варравіна я до вас пришлю, бойовий репортер, славний хлопець, на ти, або письменника Дмитра Степанова… Це буде документ… Це друкувати треба в газеті… Ви готові розповісти детально про систему тортур, яким вас піддавав Хрін… Сорокін?

— Звичайно, — відповів генерал, — Він і струмом мене допитував, чомусь пристрасть у нього була до статевих органів, струм через них пропускав… І бив дубинкою по шиї — так, що очі вивалювались, язик ставав величезним, як шматок вареного м’яса… Ніяких слідів на тілі, дуже обдумано працював… І найголовніше — через день після того як Андрій узяв вашу справу, пізно ввечері пролунав дзвінок… І мені сказали ось що… Цитую дослівно: «Якщо пікнеш, хоч слово, твій син ніколи не стане майором… Похорон за твій рахунок»… Можу засвідчити під присягою: дзвонив Сорокін.

— Саме тому, — додав капітан, — я виступив проти того, щоб вас, Владиславе Романовичу, включили в групу… Я хочу, щоб ви були вільні у виборі форм і методів того пошуку, який ви вели до мене…

Генерал заходився піднімати себе з стільця — так само по частинах, як і сідав, і закінчив:

— Щоб ви обидва точніше збагнули Сорокіна: він був неймовірно винахідливий у психологічному натиску: одного разу викликав мене, поклав на стіл його фотографію, — Строїлов кивнув на сина, — крихітка ще, сіренький, немов старичок, і каже: «Від тебе залежить, позбавимо ми виродка прізвища і ти втратиш дитину, якщо не шльопнуть зразу, чи залишимо його Строїловим, вирішуй». Під час блокади я втратив сім’ю… Всю… Без винятку… На Смоленщині село спалили німці. Строїлових розстріляли карателі… Один як билина в полі… А кожну людину зв’язують зі світом — тобто з пам’яттю поколінь — кровні зв’язки, від цього не втечеш… І знову згадую очі його… Я часом ставився до нього, як ботанік до мурахи, я його аналізував… Погодьтеся, явище: кат під радянськими погонами і з тією ж партійною книжкою, що в мене… Правда, в камері мені розповідали, як слідчі-комсомольці били першого головнокомандуючого революції Миколу Криленка… Калошами по лобі, а йому було за п’ятдесят… Якщо фальшивий суд над Промпартією був політичною постановкою, спрямованою проти академіків, проти тих, хто групувався навколо Бухаріна, то тортури тридцятих років позначені печаттю звірства нового Хама проти апостолів революції, ера вседозволеності… Невже найважливіше — назвати ворога? Невже ми з готовністю повіримо в те, що вчорашній друг — це ворог, аби лише обвинуватили з амвона? Невже в нас приховане щось непізнанне й страшне, незнищенно й погрозливо затаєне в кожному, готове виплеснутися жахом у будь-яку мить, аби тільки знову пророкотали згори — «ату»?!

— Ви про Сорокіна дані запитували? — спитав Костенко капітана.

— Сорокін, який нас цікавить, справді вважається померлим, — відповів Строїлов-молодший і набрав номер районного управління; відповіли, що Варенова дома немає, ждуть; бригада напоготові.

…Виїхавши з двору на Бородінський вал, Строїлов спитав:

— У відділення поїдемо? Чи у вас інші плани?

— Інші…

— Братимемо Варенова?

— Ризиковано.

— Точніше — марно.

— Не марно, хоч доведеться відпустити через сімдесят дві години: напевно в нього алібі…

— А палець?

Костенко поморщився:

— «Я з нею танцював. За поясок її тримав…» Якщо за ним стоїть Сорокін, — від усього відмовиться, роль визубрена. о. Але толк буде: банда почне кишки з нього вимотувати, чому відпустили, про що допитували, хто… Але хто ж міг стукнути Хр… Чорт його роздери! — Костенко розсердився. — Хто міг донести Сорокіну про вашого батька? Про те, що саме ви ведете справу Яструба й Людки?! Чому взагалі він підійшов до мене на вулиці? Чому він тримав у машині американця, якого я допитував у справі Федорової і який схлинув через місяць після того, як ми вийшли на зв’язки Галини Леонідівни? Чого він добивався? Навіщо я йому? Чи він переоцінив інформацію, зібрану про мене: «критикує, незадоволений повільністю реформи, вважає, що зростає організований саботаж правих сил, очевидні спроби скомпрометувати Горбачова, помітна консолідація бюрократичної системи, накопичуються підпільні зв’язки у боротьбі проти демократії і гласності»?! Говорив я так? Говорив. І продовжую говорити… Але ж я по пальцях можу перелічити тих, з ким спілкуюсь… Щупальці? Спрут?

Костенко витяг сигарети, глянув у дзеркальце, закурив, усміхнувся:

— Помітили номер машини, яка нас пасе?

— Звичайно.

— У вас хороша витримка.

— Інакше не вижив би.

— Чи не думаєте пропустити той «москвичок» уперед і стукнути його?

— Вважаєте, в нього чужий номерний знак?

— За аналогією з «Волгою» Сорокіна — так.

— Зупинити біля автомата?

— Ні.

— Чому?

— Голуби насторожаться. І в тому, щоб ударити їх чи, загальмувавши, підставити сідницю — я неправий. Я наробив за ці дні багато дурниць… І дуже важливо, що ваш батечко згадав про те, як сука співчутливо показував йому вашу фотографію… Здавалося б, звичайне собі катівство, але я в цьому бачу певну відмичку до всієї справи.

— Яку саме?

— Не знаю… Просто я відчув дещо… Іноді я не вмію висловити це, Андрію Володимировичу… Давайте заїдемо на Петровку, візьмемо аркуш паперу й накреслимо схему: що знаємо, що відчуваємо, що треба робити: мені — своє, вам — ваше…

— Разом не хочете?

— Вийде — так чи інакше — разом… Тільки до цього «разом» треба підступати з різних боків… Ваш батько правильно сказав: з фашизмом марно боротися методами парламентського демократизму… Ми кокетки, Андрію Володимировичу, ми граємося в демократію… Знаєте, як свого часу Шеварднадзе нагнув домушників у Грузії? Ні? А дуже просто: провів зміну Кримінального кодексу республіки і вдвічі підвищив строк за домашні кражі… Ну злодії й ринулись із Тбілісі… А тут — «ах, ні, що ви, треба профілактувати злочинність, Леонід Ілліч правильно говорив: «Народ стомився від жорстокості, дамо людям пожити спокійно!» Дали…

…Звернувши з бульварного кільця на Петровку («Москвич» за ними не поїхав, газонув до Трубної), Строїлов вивалився з-за баранки, Костенко не встиг його навіть зупинити (от дурний, друга машина напевне йде слідом, контрольна), кинувся до телефону, набрав «02»; даремно все це; бандюги зараз звернуть до ресторану «Узбекистан», там можна не тільки номер поміняти, а слона вивести, ніхто уваги не зверне: в умовах демократії, навіть молодої, люди починають втрачати породжений тоталітарністю дух загального пильного доносительства, думають більше про себе (особистість пробуджується), ніж про те, як одягнуті і про що розмовляють ті, хто їх оточує…

— Даремно ви це, — сказав Костенко, коли розпашілий капітан кинувся на своє сидіння, люто газонувши, розвернувся, мало не врізавшись у маршрутне таксі, й погнав униз, слідом за «Москвичем». — Смисл? Куди мчитеся?

Не відповідаючи (зовсім попелястий став), Строїлов зробив круг, проскочив мимо «Узбекистану», звернув до Центрального ринку, розлючений, ударив кулаками по баранці і, несподівано для Костенка смачно виматюкавшись, пояснив:

— Черговий по ДАІ став з’ясовувати, хто я такий, замість того щоб номер записувати й передавати тривогу на пости…

— Це новина для вас? Ще Бісмарк писав, що росіяни повільно запрягають, але швидко їздять… Спочатку нас жарений півень має в зад клюнути, а доти — неповороткі ми й спокійні до абсолютної надмірності… Я ж казав — даремно…

Лише віддзвонивши до начальства в ДАІ (розмовляв з ледь стриманою люттю, але коректно, витримки хоч відбавляй), запитавши Ізмайлово, чи не засікли десь Варенова (ні, не засікли, як крізь землю провалився, шукаємо повсюди), закінчивши обмін інформацією з КДБ — запросив дані на родичів Сорокіна, якщо такі залишились, — Строїлов очікувально обернувся до Костенка.

Той пошукав очима великий аркуш паперу; Строїлов немов зрозумів його (як це часто буває: відчуваєш бажання співрозмовника за мить до того, як він виразить це словом!

Ми ще тільки стоїмо перед пізнанням безкраїх загадок світу, щенята напівсліпі, а гонору скільки?! упевненості у власному всезнанні?! фанатичної віри в дурні баєчки?!), вийняв з шухляди поганенького стола (тільки у малорозвинених країнах такі меблі в робочих кабінетах, як у нас) графлений для преферансу аркуш (оце так кооператори, ну, молодці, га!) і твердо сказав:

— Не вмієте на шматочках писати… Я також… А за гонки — пробачте. Образи не міг погамувати.

— Нічого, буває… Я через це проходив. Ну, давайте креслити… Повернемося до грудня вісімдесят першого… Із справи видно, що Маргарита Набокова, подружка Зої Олексіївни, приїхала до неї між дванадцятою й першою годиною з невеличким, так?

— Так.

— З її свідчень можна зробити висновок, що вона чекала під дверима майже п’ятдесят хвилин, так?

— Саме так.

— Потім стала дзвонити від сусідів, але телефон Зої Олексіївни був безперервно зайнятий… Правильно?

— Так.

— Переносної телефонної трубки у ванній кімнаті у Фе~ дорової не було, так?

— Правильно.

— Отже, за логікою, її саме в цей час убивали… Чи вже вбили… Чи вбивця просив її не відчиняти дверей. Так?

— Так.

— Чи вона сама чомусь не хотіла відчиняти дверей… Може, до неї прийшов Гена, просив знову пустити його на постій… Так?

— Так…

Костенко зручніше влаштувався на підвіконні, насупився, вперто, йшов за думкою:

— Хто й скільки разів допитував її постояльця Гену з оркестру МВС? Отож бо й воно… Один раз, потім — ні-ні! Звідки він узявся в домі Федорової? Хто навів? Хто дав її адресу й телефон? Назвав адміністраторку, а її навіть, не викликали на розмову… Все пройшло мимо нас… Я ж кажу: тільки-но наближалися до чогось, що було неугодне якійсь силі, нас осмикували: «Ведіть розслідування, а не фантазуйте…» Але ж виникає ще одне запитання… І Броніслав Брушинський, старий друг Зої, і артист Москонцерту Володимир Руднєв в один голос свідчать, що Федорова дзвонила до них від години до трьох, збирала бригаду для поїздки на гастролі до Краснодара… Розумієте?

— На це я не звернув уваги.

— Я ж кажу, почерк у оперів поганий… Я звернув увагу, бо десять разів справу утюжив… Який смисл брехати цим людям? По-моєму — ніякого… Так, правильно, слідів насильства й крадіжки не було, але чи не означає це, що до версії звичайного пограбування нас підштовхував убивця, який лишив на підлозі гільзу? Професіонал напевне забрав би… А перед нами розіграли спектакль аматорства…

— Чому? Переляк, бажання якнайшвидше втекти…

— Правильно… Все правильно, тільки чому в районі дванадцятої у квартирі чувся шум води? А коли Федорова розмовляла по телефону з друзями, то ніякого шуму не було? Тільки начебто вона з кимсь перемовлялася… До речі, подружку свою, Маргариту, вона кликала до себе після першої години, та приїхала раніше… І знаєте, що я зараз подумав? Якось мій друг з Чека сказав, що розвідники, намагаючись уникнути підслуху, вмикають воду — ніяке радіо чи телевізор не врятує від звукозапису, все одно відділять потрібні голоси від сторонніх, а от коли шумить вода, записати смисл того, про що говорять люди, які хочуть зберегти таємницю, неможливо… Хтось із наших висунув версію, що Зоя Олексіївна, діставши відмову у виїзді, зв’язалася з організацією, яка допомагала грошима таким же, як і вона, нещасним… Я почав крутити цю лінію, але прийшов наказ: «нб треба, дурниці, ми перевіряли»… А що, коли нинішній Дейвід, у минулому Давидов, був тоді в неї? Або Хрінков… Тьху, Сорокін! А вже ця сволота напевне знає, як уникнути звукозапису…

— Зв’язку не бачу.

— Я теж поки не бачу, але щось у мені молотить…

Дедалі більше мене цікавить, чим цей радянський Дейвід займається в Америці. Ми допитували у справі Зої племінника Арманда Хаммера, чомусь писали його «Гаммером», і дуже великого лиса допитували, на ім’я Лев Йосипович Родін, американський бізнесмен російського розливу… Як думаєте, зможемо через них з’ясувати нинішню професію Дейвіда, якого возить у «Волзі» з чужими номерами садист з плачливими очима — штурмбанфюрер Сорокін, він же Хрінков?

Строїлов, наслідуючи Костенка, відповів так собі лінивенько:

— Мені сьогодні в Держконцерті сказали — я навмання туди подзвонив, — що Дейвід зараз подвизається як менеджер російськомовних письменників та акторів.

Костенко посміхнувся:

— Ну, Строїлов, ну, сучий син, умив мене, губочкою обтер, як малюка! Ну а далі? А де ж касетки Зоїні?! Де? Де вони?! Кому знадобились?!

Сплигнувши з підвіконня, Костенко витяг записну книжку, погортав її, досадливо виматюкався, поліз у кишеню, перебрав кілька візиток, знайшов потрібну, набрав номер і, закуривши, присів на краєчок стола:

— Алло, товаришу Ромашов? Це Кр… Невже в мене такий примітний голос, що з першого слова впізнаєте? Правда? Хм, не знав… Ну, здрастуйте, карний розшук вітає Чека… У мене питання: не змогли б ви — а коли не можете, то хтось із слідчої служби КДБ — з’ясувати: чи не мав якийсь там Сорокін з колишнього слідчого чи П’ятого управління, що раніше називалося Секретно-Політичним відділом, засуджений у п’ятдесят сьомому за те, що був катом, в особин стому користуванні пістолет марки «Зауер»? Я? З Петровки… Телефон? Зараз спитаю… Який у вас номер, товаришу Строїлов? Готові? Диктую…

… Строїлов подзвонив Костенкові майже о першій годині кочі, довго вибачався за те, що так пізно тривожить, нарешті пояснив:

— Я не наважився б вас тривожити, Владиславе Романовичу, але експерти з Ярославського обласного НТВ повідомили, що човен слюсаря Окунева підняли…

— Того, що з кооперативного гаража? Який у Саблазі сидів?

— Саме так… Отож, хлопці вважають, що його човника хтось розконопатив перед тим, як відправити по рибу… І бензину в мотор залили на саме денце, бак лиш до середини озера доїхав…

— Окунєв сам-один там був?

— У тому й справа, що привіз його якийсь приятель на «Волзі»…

— Тільки не кажи, що це був Сорокін.

— Не кажу. Другий був. Чи то кавказець, чи то єврей… Переночував у тієї бабусі, де завжди зупинявся Окунєв, і поїхав на світанку, ось усе, що поки мають…

— Їхати туди треба.

— Завтра ранком подамся.

— Вам немає резону… Ви — міський, хай там районна міліція скородить, вони це вміють… Ви мене чекайте, в мене завтра архіважлива зустріч. З ким — не сказав. Він і не міг говорити про це нікому; якщо хочеш зробити справжнє діло, навчись мовчати, інакше все пробалабониш.

7

— Емілю Валерійовичу, ви мені повірте, — Варенов знову подався до боса; тхнуло перегаром; Хрінков поморщився, відкинувся на спинку стільця; на випещеному, сильному обличчі промайнуло жалісливе презирство. — Я битий-перебитий, тертий-перетертий, Емілю Валерійовичу, зараз саме час їхати на відпочинок! Володя точно формулював: «лягти б на грунт, опуститися на дно»… Я це шкірою пошматованою своєю відчуваю…

— Помітив за собою стеження? Щось підозріле в дворі? Дивні телефонні дзвінки? Коли відчуття підтверджено фактами, тоді це рятівна інтуїція, привід для дії… А коли просто здається — треба перехреститись, нерви розгулялись… Не годиться, Ісай, впадати в паніку марно…

Вони сиділи в обшарпаному харчопромівському кафе; майже нікого не було — ранок; ліниво-поблажливі офіціанти не звертали на них уваги — ні коньячку не просили, ні пивка, щоб поправитись: кава, сир, омлет, три порції холодцю; це не клієнти, хоч сивий, підтягнутий, статурний, років шістдесяти п’яти, у скромному американському костюмі й фірмових американських черевиках з мідними пряжечками виглядав як справжній гість — саме такі й виступають по вищому розряду, з коньяком «Варціхе» і десятьма порціями чорної ікри. Та й співрозмовник його, молодий чоловік, в елегантній спортивній куртці, джинсах і «адідасах» останньої моделі, справляє враження грошовитої людини. Офіціант — психолог що тобі Фрейд, він від держави зарплату одержує сто карбованців, а заробити треба тисячу, щоб бодай якось зводити кінці з кінцями, без знання людей, без загостреного жіночого відчуття клієнтів житимеш впроголодь, як чернь інженерна…

— Ну, згадуй, — дружелюбно налягав Хрінков; обличчя непроникливе, напружено зосереджене, очей не видно, приховують димчасті окуляри «ферарі» (кажуть, у країнах загниваючого капіталу такі двісті зелених коштують, страх подумати). — Вишкреби себе. В усьому самому собі признайся, зразу гора з плечей звалиться. Кожна людина таїть у собі щось таке, у чому їй страшно чи соромно признатись. Але це — дурість! Від неповаги до себе це відбувається, повір… Допомогти тобі? Поставити запитання? Підвести? Може, п’єш забагато? Це вбиває в людині душу, це непоправно… Похмільна людина, особливо та, що хоче вином страх заспокоїти, — знахідка для противника; такий і язиком меле, і розколюється в перший же момент, і підозріливий понад міру… В юра де пив?

— У Миколи.

— Він один був?

— Один, — очищаючись, з тягнучою готовністю, немов заворожено, рапортував Варенов.

— Що пили?

— Коньяк.

— Де купив?

— В «Арагві».

— Коли?

— Позавчора.

— Як потрапив туди?

— Приїхав повечеряти.

— З ким?

— Один.

— Хто обслуговував?

— Баба. Нова, я її не знаю.

— Яка на вид?

— Жирна.

— Скільки років? Прикмети?

— Років сорок, блондинка, очі чорні, родимка на лівій щоці.

— У якому залі сидів?

— У правому, ліворуч від оркестру.

— А до цього? Пив?

— Так. Друг зайшов…

— Він у зав’язці?

— Так.

— Як звати?

— Ви не знаєте.

— Назвеш — дізнаюсь.

— Вася Казанеленбаум.

Хрінков посміхнувся:

— Знаєш, як звучить найпоширеніше прізвище російського атеїста?

Варенов розслабився: Хрінков ставив запитання неквапливо, але якось зсередини вимогливо, не одводячи пильного важкого погляду, що завмер десь на його переніссі; насилу щось розірвав, те, що притягувало його до співрозмовника, й відкинувся (тільки не різко, вільно, а обережно, очікувально) на спинку стільця, відповів, одкашлявшись:

— Не знаю, Емілю Валерійовичу, звідки мені…

— Хрестоспоруденберг.

— Справді був такий? — Варенов щиро здивувався, з принадною довірою.

— Був, — усміхнувся Хрінков, — у нас усе можливо… По якій статті цей твій Вася проходив?

— Валюта.

— Більше з ним не зустрічайся. Валютників не тільки карний розшук пасе, а й Чека.

— Не міг же я табірного друга погнати, Емілю Валерійовичу…

— До речі, подавай на обмін квартири… І сиди на дачі, там просто рай, ми її не даремно купили, Ісай… І дівок викликай наших, перевірені, ні СНІДу, ні триперу, та й не стукачкп, тішся — донесхочу! Скажи-но мені, а після цього самого Хрестоспоруденберга ти відчув тривогу?

Варенов похитав головою:

— Ні, він тут ні при чому… Він мені нічого особливого не пропонував, не мацав, я відчув би… Мені після Людки, вночі, здалося, ніби мій вказівний палець гумову рукавичку порвав… Коли ми рукавички палили, я толком уваги не увернув, але уві сні наче кіно показали: стирчить палець з цього американського триклятого гондопа, стирчить, щоб мені воді не бачити…

— Оце так, га? — спохмурнівши, спитав Хрінков. — Приверзлось уві сні? Чи певен, що було насправді?

— Не знаю… Якщо й приверзлося, то так виразно, там до діла, що й утямити це можна: чи це було, чи сон лихий… Але немовби я її за пояс пальцем держав…

— Гаразд, — замислено мовив Хрінков, — добре, що вискоблився… До мене більше не дзвони, домовились? Я сам дзвонитиму — в разі потреби… Не мені вчити тебе: тепер у країні демократія, отож, коли раптом твій пальчик справді стирчав, ми тебе все одно витягнемо, тільки мовчи як камінь… Тепер без купи доказів до суду не передадуть. З Людкою ти водивсь, як і всі, не заперечуй цього… І походи завтра й післязавтра по місту… Можеш виступити у хаммерівському центрі, де завгодно… Хвіст побачиш — не реагуй і перевіряйся якомога менше, живи з розправленими грудьми, забудь страх, Ісай, перебудовуйся…

— Хочете засікти лягавих, якщо вони почали за мною стежити?

— Немає такого терміна «стеження». Непрофесіонально це… Вживай слово «спостереження», так буде грамотно… Але в принципі ти правильно зрозумів, я хочу саме цього… Пити не більше двохсот грамів… Це не прохання. Це — наказ… Техніку перевірки спостережників я зараз тобі на вулиці викладу, нехитра наука, але ази її треба знати… І останнє, — Хрінков витяг з кишені кілька фотографій, розклав їх на столі. — Цей чоловік тобі ніколи дорогу не переходив?

Варенов довго роздивлявся кольорові поляроїди, потім повернув їх Босу й замислено відповів:

— Чорт його знає… Щось знайоме в обличчі є. Якщо я його й бачив, то на Петровці, в нього очі «мусора»…

— Правильно кажеш… Саме на Петровці ти й міг його зустрічати…

— Чи не полковником він був? У бісах ходив, командував у розшуку?

— Припустимо… Прізвище запам’ятав?

— Та хіба вони свої прізвища називають…

— Костенко… Тобі це ім’я ні про що не говорить?

— Ні, — відповів Варенов твердо. — Не чув.

Хрінков засунув у кишеню фотографії й підвівся, кинувши на стіл десятку:

— Запам’ятай це обличчя, Ісай. Зараз попрацюємо годинку, потім їдь на дачу, прийми еленіум і поспи, а о сьомій можеш починати гульню, о’кей?

Натаскавши Варенова на ази, як виявити за собою спостереження, Хрінков попрощався з ним біля Ісаєвого «мерседеса», вийшов на площу, зупинив таксі й поїхав у бібліотеку Леніна; звідти, з курилки, подзвонив по телефону й, не називаючи себе, обмежився лише розкотистим «добрий день», ледь змінивши голос, хрипкувато сказав:

— Моченов кульгає, самому ходити важко, нехай йому допомагають пересуватися, починаючи з сьогоднішнього дня, він з дачі вийде о шостій, добре було б його зустріти, все-таки фронтовий друг, хто йому допоможе, як не однополчани?!

Через півгодини по ланцюгу буде передано наказ Боса: «Поставити спостереження за Вареновим; прослідкувати всі його контакти; по можливості зробити фотографії тих, хто його топче; головне завдання — з’ясувати, чи не пасуть його служби».

А Хрінков у цей час сидів у читальному залі для наукових працівників за книжкою й робив виписки з «Історії соціального страхування в Росії» — хоч думав зараз про інше, про головне, про своє життя думав…

…Опинившись в Саблазі, пройшовши через знущальні побої, він відчув, як став кришитися його первісний стержень; упевненість у тому, що те, що сталося, — поганий сон, ось-ось кінчиться, не може таке тривати довго, змінилася відчаєм: життя програно, розтоптано, пішло за вітром.

Кепкування блатних, які легко перекинули кличку «фашист» з довбаних полонених, недобитих троцькістів та бухарінців на нього, вірного сталінця, який віддав життя боротьбі проти контрреволюції й прихованого в глибинну людську потаємність зрадництва, що іменується Кримінальним кодексом «шпигунство», підвело його до грані зламу: залізь на нари до пахана, підстав зад, і побої враз закінчаться, дозволять купувати у ларку печиво й маргарин — от і почнеться нормальне життя «зека». Що ж, це також треба пройти, за одного битого двох небитих дають.

Він замкнувся в собі, тримався, як міг, найдужче боявся призналися в тім, що народився в місті Глупові: конвоїри, для яких ще п’ять років тому він був богом, істиною в останній інстанції, тепер, посміхаючись, дивились, як його ганяли вурки, смішливо перемовлялися: «Катів народ метелить!», «Кому служив?» Він дедалі частіше чув у собі це запитання і дедалі більше переконувався у тому, що нікому тут служити не можна, крім хіба самому собі, бо всі зрадять за понюшку тютюну, як тільки відчують бодай найменшу для себе загрозу.

Він відчув слабку мить надії, коли Хрущов відрулив назад, заявивши, що він з радістю носив би сталінські премії, якби мав хоч одну, сприйняв це як симптом — народ не простить дурневі замах на Йосифа Віссаріоновича, люди шанують самодержця, слиньків не полюбляють. Людиська хочуть мати над собою тверду руку, яка лише й указує, як жити, що думати, кого шанувати, а кого бити до смерті…

Написав листа до Москви: «Був, є і буду вірним сталінцем! Визнання на суді породжене натиском новоспечених чекістів з комсомолят; у таборах панує терор, вурків нацьковують проти вірних дзержинців, раніше такої сваволі не було…»

Чи через його лист, а може, через інші подібні листи у Саблаг прибула комісія — МВС, КДБ при Раді Міністрів (при, — ач як викаблучуються, аби тільки принизити контру, немає на них Сталіна, зразу у щілини залізли б, тарганячі нелюди) і прокурорські працівники — всього дев’ять чоловік.

Коли прийшла його черга стати перед комісією, серце загупало від щастя: за столом, але з краєчку, непримітно, сидів полковник Шкірятов (чи то племінник, чи то ще якийсь родич незабутньої пам’яті Матвія Федоровича, голови партконтролю, — гроза контри та всіх інших інтелігентиків); знайомі були з сорок п’ятого, ще з Угорщини, працювали під Абакумовим, підчищали вражин, жили як одна душа, тільки Шкірятов господарськими справами орудував, в оперативній роботі був нікудишній, не всім такий хист судився, це особливої кості люди, та й крові особливої, найчистішої…

На відміну від уїдливих прокурорських (вошкарі, відчули послаблення, почали з себе непорочних дів строїти, повернути б наш час!) і уповільнених, трохи незграбних — як слід ще не зорієнтувались — емвеесників, які відповідали тепер за порядок у таборах, Шкірятов і його начальник (цей — з нових, у коридорах не зустрічався, а може, з провінції перемістили в Центр, дай Боже) не поставили йому жодного запитання, лише строчили в блокнотики, не підводячи на нього очей.

Ці умови гри він прийняв одразу, нападав на прокурорських: «Сваволя, культ особи засуджено, а методи лишились! Я нікого ніколи не мордував, свідків немає, мене взяли натиском і шантажем, не один я маяк утратив, сильніші за мене люди втрачали голову, свято вірячи Сталіну!»

Вимагав пересуду, скасування вироку як необґрунтованого. «А поки прийматимуть рішення — партія у всьому розбереться, справедливість візьме верх, запорукою тому діяльність нашого ленінського ЦК на чолі з видатним марксистом Микитою Сергійовичем Хрущовим, — прошу захистити нас, політичних в’язнів, від переслідувань карного елемента»…

…Шкірятов викликав його ввечері, мовчки підморгнув, кивнувши на тарілку репродуктора, говорив сухо, рублено, давав зрозуміти, що розмова фіксується:

— Вашу заяву розглядають… Напишіть, хто з табірної адміністрації проводить політику розколу серед ув’язнених…

— Ви поїдете, а мені тут жити… Я в своєму житті нікого не зраджував і тепер запродувати нікого не збираюсь, — не одводячи залюблених очей від обличчя Шкірятова, відповів тоді він, — не «Хрін» якийсь, а підполковник Сорокін, сталінець, а значить — патріот. Якби мене перевели з цього гадючника у далекий філіал, де засланці живуть, скажімо, в бібліотеку, й не тицяли всім і кожному моєї статті, — тоді я дав би інформацію… Усну, звичайно… А так — ні в якому разі…

Через два тижні його відправили в табір, де сиділи побутовці; частину з них уже розконвоювали; приносили з волі продукти, горілку, теплі шкарпетки, селянські валянці; посадили в бібліотеку, почалося життя; з дня на день чекав скасування вироку, але Микита раптом знову круто повернув, ще дужче попер на Сталіна; правда, невдовзі знову відступив — петляє, зрозумів Сорокін, на цьому й зламав собі шию. Люди хочуть лінії, щоб як рейка була, щоб блищала і вдалечінь простяглась, а коли сьогодні одне, а завтра інше — ржавіти починає… Це можна там, де парламенти всякі та конгреси, а у нас крутити не можна, у нас треба дрючком по шиї, тоді дошкулить.

Отам, у тиші й спокої, він по-справжньому приохотився до науки, признавшись собі, що пропустив усе життя, ставлячись до знання, як до шкільної нудоти. Лише тут, у таборі, зрозумів, чому в заарештованих інтелігентів насамперед опечатували бібліотеки, а потім уже всі книжки звозили в контору: динаміт, страх як рвонути може, коли всіх до нього вільно допускати.

І найдужче серед усіх наук його приваблювала порівняльна історія; наводку дав учитель з Тамбова, якого посадили за гомосексуалізм. Гріх його був такий унікальний у місті, що навіть розглядали на бюро; дехто пропонував судити педагога по будь-якій статті, аби тільки не по цій, стидній, — ганьба області. Учителя пробували схилити до щиросердних показань, що дали б змогу вивести його на п’ятдесят восьму статтю, обіцяли мінімальне покарання, але той твердо стояв на своєму: «Не я один грішний, а й Чайковський був такий, і англієць Оскар Уайльд, згоден нести хрест за природжену любов до брата, не до сестри»…

Він же й наставляв Сорокіна:

— Ви подивіться, мій солодкий, подивіться уважно й непоспішливо, яка примхлива й недоторкана амплітуда історії! Розчиніться в ній, піддайтесь її непізнаному розуму, і тоді, справді, наше каторжне життя здасться вам не таким уже й жахливим… Я ладен з вами попрацювати, у вас тут тихо, влаштуємось під лампою, посперечаємось, як друзі, і дивуватимемось, як малі діти, тому таємничому, споконвіку закладеному в нас, що не піддається ніякому логічному поясненню…

Слова підара лилися слизьким маслом; гидотний запах, що йшов від нього, був мерзенний, але тюрма — ве-еликий учитель, швидко наламує боки: бери розум від усіх, хто поряд, хоч по крихті, але бери, а коли запах гидоти, то ротом дихай, за кожну науку треба платити, ніщо саме з неба не падає, це тільки бородатий єврей обіцяв: «Проголосимо комунію рівних, і всі блага світу стануть нашими»… Не стануть. За них потіти треба від зорі до зорі, щоб бодай якийсь інтерес здобути, а інтерес ніколи загальним не буває, він завжди свій.

Сорокіп тоді зримо побачив хвилі російської історії: від жаху Івана Грозного, який убив космополітичну новгородську демократію й заштовхнув в імперську м’ясорубку казанських мусульман, щоб відкрити шлях до сибірської Татарії, країна прийшла до благосної тихості Федора Іоанновнча — ні опричини тобі вседержавної, ні смертної кари, прийшло до людей благовоління Боже… Але у тій затаєній тихості вже визрівав дух змови бусурмана Борьки Годуна; убив він нещасного царевича чи не вбив — один Господь знає, але поголоска людська об’єднує Московію міцніше від указу чи страти на площі — раз понесло, що згубив істинного продовжувача династії, — нічим йому не відмитися, хоч килимом перед народом стелись… Не ми, не піддані, а Бог має оберігати Царя, Бог, і ніхто інший! Ми — дрібнота комашина, коли що й можемо, то за Богом іти, куди поведе він нас за істинного государя — туди й підемо. А помер Годун (чи труйнули його, спробуй розберись тепер), і понесло-поїхало! Одного за другим скидали всіх, хто видряпувався на престол: «дай нам Димитрія, він — кровиночка Іванова, від свого все стерпимо, аби лиш був н а ш, у кого діди й батьки увірували»… І тільки коли Димитрій нагрянув з поляками і став через це Лже, тільки пройшовши крізь чумний жах, обрали Михайла Романова, і настало заспокоєння на багатостраждальній землі… А коли сів на престол його син — Олексій Михайлович, процарювавши майже півстоліття, захомутав вільних хліборобів кріпосним правом, зробив їх государевими людьми (кому фортеці служать, як не могутності держави?!), то зміг і Смоленськ повернути, й Україну приєднати до Московії! Селянські бунти подібні до разінського — ач, п’янюги, волі захотіли! — випікав розпеченим залізом, голови рубати не страшився, тому й лишився в пам’яті збирачем. При цьому він розумів, що Росії потрібні вікна в Європу, але найбільше боявся швидкості — спрокволу запрошував до Москви західних майстрів, лицедіїв і газетного діла майстрів, але тримав їх при собі таємно, людові не дуже показував, знав, чим може це кінчитись…

І знову, як і сто років тому, в середині шістдесятих, після його смерті, почалася звична вже катавасія, боротьба за трон, а точніше — за вплив на нього. У нас, як зрозумів Сорокін, впливати важливіше, ніж правити… Поки Петро Олексійович набрав силу, поки заворушився на подив приголомшеній Європі, скільки каламуті наприкінці століття сталося, скільки крові пролилося?! А помер Петро, після чверті віку правління, знову — буза: ті, кого виростив він, перші й зрадили його, а Марта Скавронська, чухонка, стерво, яка стала російською імператрицею, створила Верховну таємну раду, де кістки тріщали у кожного, хто на язик слабкий і думку свою мав, шпигунів розплодила, крівця пішла по державі, нею й захлинулась, а на зміну їй прийшов онук царя, бажаний боярській опозиції, і під диктовку ясновельможного Меншикова, сучого сина, скасував усе те дідове наріжне, на чому стала імперія. Але й того вмить з’їли, а вже що далі було, коли бусурманні супостати правили народом, то й сказати страшно, і все йшло, як ішло, поки у палац не ввірвалася гвардія й не поставила на трон дочку Петра, ніжну Лісафет, і наступив мир, і Михайло Васильович Ломоносов представ перед здивованим людством, і були в пошані Воронцов і Бестужеви-Рюміни… Але майже через сто років після смерті Олексія Михайловича, діда, пішла на той світ внучка, дочка Петра. І прийшов на російський трон син її сестриці Анни, що народився від шлюбу з голштінським принцом Карлом Фрідріхом, названим у своїй прусській німетчині Карлом Петром Ульріхом, що став у Москві Петром Третім і одружився з німецькою лялечкою Софією Фредеріке Августою. Він, не зволікаючи, обернувся до своєї триклятої німетчини, уклав постільний мир із своєю Пруссією, запровадив в армії західні порядки, хотів відчинити ворота Московії усім своїм пруссакам, але не встиг: жінка задушила зразу, перетворившись з німецької принцеси на російську царицю, і пішло: той, хто голосніше за всіх про російський інтерес кричить, той і є неросіянин! Династія віднині лише називалася романовською, насправді стала німецькою: у наслідника Павла від Петра Великого лише шістнадцята часточка російської крові лишилась, решта — німецька… От і виникає питання: чи міг російський, слов’янський цар (чи цариця) піти на те, щоб розідрати слов’янську Річ Посполиту, легко віддавши її краківське серце австріякам, а познанські землі — Пруссії?! Але все-таки, — подумав Сорокін, — саме середина століття переламалася, і знову друга історія почалася — ті ж шістдесяті, як і в минулому столітті… Вперед-назад, уперед-назад, немовби хто гальмами нерозумно бавиться… Хто?!

І в кінці століття — як у минулому — почалася вакханалія!

То Годун хитрував, то Сонька вовтузилась, а тут Павла задушив власний син Олександр… У двадцять п’ятому прийшов Микола, розстрілявши декабристів; у двадцять п’ятому — попереднього століття — вбили Петра І, у двадцять четвертому нинішнього століття прийшов Сталін, розкинувши своїх противників; у п’ятдесят четвертому помер Микола Павлович, а в нинішньому віці, через дев’яносто дев’ять років, Йосиф Віссаріонович відправився на той світ… У минулому столітті на початку шістдесятих Олександр Визволитель дарував землю селянинові, а його за це невдячні на бомбі підірвали. А за століття перед тим Катерина прийшла… А ще за сто років раніше — Олексій Михайлович помер, і сум’яття почалося зразу… Так, може, не випадково були ці повторення в нашій історії? Може, треба і йому, Сорокіну, ждати нового знамення?

І — таки діждався! Саме в шістдесят четвертому, на зламі віку, скинули окаянного кукурудзника, а через два роки його розконвоювали…

Отоді Сорокір і зробив для себе головний висновок: ніякі ідеології цій Державі не підійдуть, не по Савці свитка!

Треба затаїтися, ждати свого часу й служити тому, хто себе утвердив не погонами й зіркою, а ділом, тобто золотом, — , воно й тут, у таборі, прикрашає життя, дає масло, теплі під. Їптаники й хутряну шапку — про більше у нашій Державі й мріяти не доводиться, вона — химерна, живе не розумом, а шаленим випадком, треба бути насторожі, а то розплющить ненароком, навіть не помітивши…

Обслуговуючи книжками побутовиків, проводячи серед них агентурну роботу — не так на кума, як на себе, — Сорокін неквапливо плів свою сітку, вимальовував у думці схеми, дивуючись з того, який недосконалий розум російського ділка: аби тільки якнайбільше урвати, нахапати, напитися, а потім голову під крило — і ждати, поки лягаві замолотять у двері моторошної ночі — нехай навіть на дворі липнева спека…

Він не зразу й не випадково заводив розмови із «зеками»; кум, ставши корешом, розповідав багато чого про кожного в’язня; хто цех тримав, хто з підлеглих хабарі драв, а хто сидів у павутині, не ворушився, а йому звідусіль несли.

— Коли самі несли — на чому ж він згорів? — дивувався Сорокін.

Кум реготав.

— Любий, їм би такого, як ти, запопасти, конспіратора, котрий знає службу, ніхто не схопив би… Але, на щастя, наші люди — кремінь, ніхто рота на їхню ікру з «Волгою» не роззявить…

Сорокін довго прицілювався до ділків, а потім немов соколиним каменем упав на завідуючого табірною лазнею Йосипа Михайловича Шинкіна, хазяїна семи цехів — у Москві, Ленінграді, Сочі, Ашхабаді, Запоріжжі, Краснодарі й Кишиневі.

Слухаючи його («жидюга пархатий, не вистачило на вас Гітлера, і Сталін не встиг, усе панькався, суду чекав на Лобному місці, — душогубки надійніші»), Сорокін не міг собі навіть уявити, що саме цей чоловік стане його благодійником, хрещеним батьком, наставником у новому житті.

Саме там, під час табірних посиденьок у бібліотеці, вони й розробили свою теорію охорони бізнесу, не знаючи, що відкривали велосипед, заново винаходячи структуру мафії: «у боса» має бути «заступник», який володіє навиками розшуку, розуміється на агентурній роботі, знає, як будувати допит, і не боїться застосовувати такі методи впливу на представника чуткого клану чи того, кого підозрюють у стукацтві, що примусять заговорити найсильнішу, здавалося б, людину.

Саме він, Шинкін, продиктував перед виходом Сорокіна на волю адреси своїх заступників по «праву» і «бізнесу», подарував свою фотокартку із звичайнісіньким написом («де — пароль для них»); саме він дав йому паспорт померлого Бренкова Еміля Валерійовича — родичів не лишилося, чистота, перевірку на волі провели, документ цілком надійний, живи — не хочу!

Сорокін реготнув:

— Мене «хріном» вурки звали, хочу, щоб у паспорті не «Бренков» був, а «Хрінков».

— У Москві зроблять, не штука… Сорокіна поховай надійно, з цим ім’ям тобі буде важко, — тягнеш хвіст. З одним паспортом тобі, — якщо справу розкрутиш, — не впоратися… І ще: тут, в окрузі, потрись, з німцями Поволжя дружбу заведи, знадобиться, особливо жінок шукай, усяке може трапитися в житті…

…Помітивши, як обличчя Сорокіна зсудомило неприховано-лютим презирством, коли той помітив у п’ятій графі своєї нової ксиви слово «єврей», Шинкін засміявся:

— Звикай, дзержинець-сталініст! У вашого Фелікса Едмундовича дружина не росіянка була і не полячка, та й бог ваш, Карла Марла, — не чуваш, а ви йому досі поклони лобом б’єте… І запам’ятай: не нація визначає людину, а — розум. Тебе не жид посадив, ви в Чека усіх жидів перестріляли, а твій же російський співбрат… І судив тебе росіянин… І били тебе смертним боєм не жиди, а — твої, кровні… А не хочеш зі мною діла мати, гребуєш, — інших знайду, чеши звідси, падло…

Ці прості слова спочатку приголомшили Сорокіна своєю чавунною, що краяла душу, правдою; паспорт мовчки поклав у кишеню, бо знав, коли випускатимуть, шмону не буде — давно розконвойований, як і цей христопродавець мерзенний…

Показавши — через рік — паспорт «заступникам» Шинкіна, одержав ще два паспорти й гроші на купівлю будинку в Краснодарському краї і дачі в Малаховці (сміючись, називали її «Мейлаховка»). Дали оклад тисячу карбованців і доручили роботу; так і почав він плести свою сітку бойовиків, інформаторів, «розвідку» й «контррозвідку» підпільного синдикату, що виробляв люстри, колготки, водолазки, модельне взуття — мільйонні доходи; держава аж ніяк не хотіла бачити, чого хоче народ, тобто ринок, а цеховики — бачили, жили без шор, не старими догмами, а одвічним, безперервним ділом.

Саме він, Хрінков Еміль Валерійович, налагодив перший контакт з Системою, зарядивши тих, хто мав виходи на охорону права; саме він став управляти «кадровою політикою», сприяв проведенню потрібних людей у начальницькі кабінети міністерств та комітетів.

Усе йшло, як ішло; Шинкін, повернувшись з таборів, знову оселився в Кратові, на дачі (яка там дача, замок) тещі своєї, Горпини Тихонівни Загрядиної, діло розширив, Хрінкову дав премію — двісті п’ятдесят тисяч і другу ступінь інваліда Великої Вітчизняної; коли Шинкін пішов на риск і, використовуючи зв’язки Хрінкова, подав на індивідуальний автотуризм у Польщу і НДР, Хрінков уперше відчув задушливе відчуття приреченої заздрості: страх перед площею у ньому був вічний, у могутності контори не сумнівався, розколють.

Тоді й потягло його в шик: прилучився до світу, став обідати в «Націоналі», а вечеряти в Будинку кіно, — воістину, «не кажи, забув він обережність».

Саме там, у ресторані Будинку кіно, до нього за столик і підсіла Зоя Федорова — трохи п’яненька, очі звужені важкою люттю:

— Ну, здрастуй, слідчий! Давно я цієї зустрічі чекала…

8

Уже доїхавши до Мар’їної Рощі, Костенко раптом відчув у собі страх; ще в метро він помітив, що за ним тягнуться двоє, він знав, що цих двох мають пасти хлопці з Петровки, лічильник увімкнено, операція вступає у вирішальну стадію; він був певен, що переграє мафіозі, заплутає їх, шмигаючи у прохідні двори й горища, як-не-як тридцять п’ять років оперативної роботи, полковник Дерковський був чудовим учителем, та й Григорій Федорович Тильнер, який став агентом карного розшуку у листопаді сімнадцятого, часто зустрічався з молодими, навіть після того як пішов у відставку, не кажучи вже про Івана Парфентьєва, начальника Московського карного розшуку; самородок; блатні його Циганом називали, може, й справді було щось циганське в його крові — а вже очі явно роменовські, пронизливо-чорні, з голубиною поволокою, в них завжди були приховані пристрасть, пісня, доброта, лють, колискова ніжність, диво, а не народ, цигани, загадка цивілізації, скорбота про вселенську таємницю, гра…

Страх, що з’явивсь у Костенка, був такий приголомшливий, несподіваний для нього самого, що він сів на лавочку, витяг з кишені свій улюблений «Московский комсомолец» (молодці хлопці, костять як треба, працюють у фронтових умовах, а не здаються, немов по крику живуть: «Велика Росія, але за нами Москва, відступати нікуди») і заглибився в читання, хоч рядків не бачив, злилися в штриховану чорно-білість…

З самого початку роботи на Петровці, а потім і в карному розшукові Союзу повелося так, що начальство посилало його на найбойовіші ділянки (бандформування, озброєні групи нальотників — попередники нинішніх штурмових загонів мафії, особливо небезпечні одиночки — з пістолетом і фінкою).

Поступово у Костенка все більше й більше з’являлися обезшкірені, часом навіть якісь радарні відчуття; він виразно бачив небезпеку за кілька днів до того, як надходили дані про те, що справді саме ц я небезпека загрожує йому і в тому самому місці, яке йому хистко уявлялось. Чим далі розвивалася в ньому ця риса, тим упевненіше він передбачав погоду на найближчі два, а то й три дні (а втім, професор Юра Холодов, товариш по школі, який віддав життя вивченню магнітного поля, тільки посміювався: «У тебе остеохондроз, Славо, на судинки тисне, а цей індикатор надійніший за барометр, ти не Сафонов і не Кашпіровський, живи спокійно»).

Лише мигцем глянувши на людину, він угадував її затаєну недугу, особливо страшно відчував наближення неминучого кінця у ракових хворих; смерть Льовочки Кочаряна передбачив за місяць до того, як улюблений друг їхньої шаленої, розтерзаної молодості (от уже справді «втрачене покоління») сів у своє велике крісло біля вікна, у ньому й помер — безстрасно-мужньо; смерть мужчини має бути формою продовження стилю його життя.

Під час полювання за Скрипалем, який перестріляв п’ять чоловік під час нальоту на касу фабрики, коли взяв сімсот тисяч карбованців, пошук привів Костенка в Молдавію.

Опитувати йому довелося найрізноманітніших людей, аж до шофера секретаря ЦК Щолокова; до речі, той і розповів йому дивовижну історію: голова Ради Міністрів Константинов жив у розкішному особняку, а в цьому особняку, у передпокої, ліпленням прикрашеному (музею тут бути б, а не пристановищу бюрократа з челяддю), висіло чотириметрове дзеркало венеціанської роботи, ціни якому не було. А цілодобову охорону молдавського вождя ніс солдатик з глухого села; замерз бідолашний у своїй дерев’яній будці, що продувалася наскрізь сухим зимовим вітром, вирішив увійти до передпокою панського дому, погрітися; було темно, лише у вікні на кухні стирчав огризок проклятущо-жовтого місяця; страж обережно ввійшов до святая святих, і перше, що він побачив, було обличчя чоловіка, який пильно й безвідривно дивився на нього; солдатик ступив крок назустріч начебто знайомому йому хлопцеві, прошепотів відчайдушно «хто йде?», дряпнув крижаними нігтями затвор; «стрілятиму!», ще один крок ступив (коліна тремтіли від страху), а той, схожий на нього, назустріч, ну й бахнув з трьохлінійки.

Дзеркало з шурхотливо-водопадним гуркотом заіскрило на підлогу… Спочатку в місті потішалися з цього, але — як казали бабусі — таке не для забави, на дзеркало гріх руку піднімати, біда буде. І справді — через три дні Константинова вигнали, треба було зміцнювати Інтернаціонал, крісло голови Ради Міністрів завжди віддавали молдаванинові, призначили місцевого Рудя, і Константинов через це помер від серцевого приступу, не зміг пережити образи, та й з особняка прогнали, як тепер людям в очі дивитися?!

Костенко назавжди запам’ятав слова шофера Щолокова: «Можна, звичайно, глузувати й далі над народними прикметами, тільки коли люди з них століттями не сміялися, значить, резону не було… Розбите дзеркало — на горе, так було, є і буде повік». А що? Правда. Спробуй заперечити.

Пояснити не можемо, тому й потішаємось: «Цього не може бути, тому що не може бути ніколи».

Коли ж я відчув страх, подумав Костенко. Сьогодні ранком? Ні. В метро, коли помітив, що за мною стежать? Ні. Цей страх жив у мені з учорашнього дня. Мабуть, з тієї хвцлини, коли Строїлов-старший сказав, що до нього без упину дзвонять. Мабуть, я співставив жорстокість затаєних людей із беззахисною безпомічністю нещасного старого. Так, я за те, щоб висадити в повітря наші жахливі тюрми, що пропахли віковим смородом карболки, крові, затхлості, і побудувати цивілізовані приміщення для тих, хто переступив Закон; різні люди його переступають, з різних причин, та й держава часто винна у тому, що громадяни стають на шлях зла: коли світ незахшцених бідних, яких не тисячі, а багато десятків мільйонів, сусідить із світом упакованих, про соціальну гармонію говорити — це злочин… До милосердя треба звертатися, з Богом іти до кожного, хто опинився за гратами… До кожного? До того, хто згвалтував п’ятирічну дівчинку, також? Чи готує вбивство немічного старого? Мене завжди картали за гнилий лібералізм, але гвалтівників я саджав би на електричний стілець; американці народ віруючий, богобоязливий, але безжально саджають звірів під струм і — правильно роблять. А ми вважаємо, що, коли режим у колоніях буде принизливо-нещадний, це зупинить тих, кого звільняють; не зупинить, зробить ще жорстокішими, ще страшнішими, вб’є усе людське.

Ні, сказав собі Костенко, я злякався у ту мить, коли прийняв рішення йти сюди, у Мар’їну Рощу, до Артиста. Я йду до колишнього (чи колишнього? спробуй визначити з гарантією?!) злодія в законі Дмитра Дмитровича Нальотова, якого охрестили Артистом через те, що був схожий на Миколу Черкасова; він і говорив «під нього», і танцював, і вірші декламував, особливо Маяковського — точнісінько як Черкасов у фільмі «Весна».

І йшов він до нього не марнувати час, а домовлятися про те, щоб Артист включився в діло. З Вареновим, Костенко був упевнений, міліцейськими методами не впораєшся, тут треба по-іншому, інакше проциндримо все, а прощення за це не буде…

Чи маю я право, ще і ще раз запитував себе Костенко} чи можна мені, полковникові карного розшуку, сідати за стіл переговорів зі злодієм у законі, навіть коли я поставив собі за мету розгром банди?

По-перше, вкотре вже заперечував він собі, я не полковник, а відставник, тут — дистанція величезна; по-друге, Павло Нілін недаремно написав «Жорстокість» про те, як саме бандит урятував ситуацію в далекому тайговому районі, зруйнувавши спільність своїх співучасників по банді. А хто зараз пам’ятає Ніліна? Або Паустовського? «Государеву дорогу» Пришвіна? Юрія Тинянова? Ольгу Форш? Оце, справді, безпам’ятність! А «Дикий собака Дінго» Фрайєрмапа?

Той же «Верезень-квітень» Кожевникова? Воістину, Івани непам’ятущі! Чи шуліки, що налітають на того, хто впав, — аби тільки свіжою кров’ю пахло… У жодній країні немає таких зашорених груп, як у нас: одні не сприймають того чи іншого письменника, бо він не з ними, другого — тому, що сам по собі, третього — традиціям не вірний, а як їм бути вірним у мистецтві?! Якби були вірні — Пушкіна не мали б, він перший почав писати тією мовою, що й понині немає кращої й сучаснішої…

Понесло, подумав він; зупинись, не про це йдеться, якщо я дозволив собі переступити межу службової етики, якій був вірний усе життя, тоді треба стрибати в таксі й чесати звідси, аби заплутати голубів, котрі воркують за сто метрів від мене, перемовляючись про щось, та ще й книжечки тримають на крутих колінах. Не можна стрибати в таксі, заперечив собі Костенко, немовби продовжуючи дискусію з своїм другим «я»; зрозуміють, що я їх виявив; звідси треба йти байдужно, плутати неуважно, щоб їх не полишала впевнені ність у тому, що я нічого не помітив. Головне — скажи собі: чи маєш ти право на той учинок, який може дати ключ до всієї справи? А може, йти так, як велить традиція? І лишитися в глухому куту, темному й безнадійному? І небезпечному для людей на вулицях, бо Сорокін і Варенов (а скільки ще з ними? Хіба тільки ці два бойовики?) спокійно житимуть у місті й продовжуватимуть своє діло, яке щодня, щогодини й щохвилини розбещує не лише тих, хто близький до них, а й загрожує смертю тим, на кому вони зупинять свій страшний цинковоокий погляд.

Костенко підвівся, склав газету, засунув її в кишеню, пошукав очима урну, не знайшов, звичайно; розтер недокурок підбором, соромлячись і за самого себе, а ще більше за нещасну Московську Раду, і неквапливо попрямував до блочних будинків; Артист жив за кілометр звідси, коло церкви; там і пірну…

…Дмитро Дмитрович Нальотов прийшов у кримінальний світ, на жаль, типовим шляхом: батька його, Дмитра Федоровича, у минулому слюсара Дорхімзаводу, призвали в липні сорок першого, коли старшому синові, Миколі, виповнилося сімнадцять, середньому, Василеві, чотирнадцять, а молодшому, Дмитрові, одинадцять. Дружина його, Галина Никифорівна, все ще працювала на Дорхімі прибиральницею, за п’ятсот сорок карбованців на місяць; Миколка, закінчивши десятирічку, став учнем слюсаря, приносив шістсот; вистачало викупити картки — і хліб, і цукор, і сіль, і макарони, і чотириста грамів масла, і кілограм м’яса на місяць; у сорок другому призвали і його; батько і старший син загинули разом, під Сталінградом; залишилась Никифорівна з двома хлопчиками, в кімнаті із земляною підлогою на Ізвозній вулиці, без води й світла, всього лише за сто метрів від Можайського шосе, по якому мчали, як і раніше, заколисуючі «паккарди» вождів: з Кремля — на дачу, з дачі — в Кремль, до сьомгочки, до фазанчиків, буженинки, ікорочки й копченостей…

Мати виблагала ще півставки, надривалася, щоб можна було викупити малим їжу по картках, страшенно кашляла, а в сусідніх будинках на Можайці жили начальники, приїжджали на «ЗІСах» та «Емочках» пізньої ночі, раніше другої чи третьої години зрідка, як великий вождь радянського народу поїде до себе, то й вони додому зразу — хто одну сумку з продуктами тягне, хто дві, а дітки в них рум’яненькі, доглянуті, голосочки дзвінкі, веселі, а надто коли на повітрі після уроків граються (з сорок третього нальотів уже не будо), довкола пересохлих фонтанчиків привільно дітворі, тільки «ізвозних» до себе не підпускали, «хулігани», мовляв, замазури, обідранці…

А коли мама у Нальотових злягла в гарячковому, яскраво-рум’янім ознобі, як почали тягти волинку в бухгалтерії з бюлетенем, як заходилися ганяти малюків від столу до столу, то Васильок замкнувся в собі, обличчя змужніло, особливо коли лікарка сказала, що матері потрібне молоко з медом та маслом, а його тільки на базарі можна взяти — в обмін на всяке лахміття або ж за великі сотні, а звідки?!

— Господи, — надривно стогнала мати, погано розуміючи, що з нею, лише кулачки прикладала до грудей, пекло там у неї й мокрота заварювалась, — раніше на паперть вийшли б, люди добрі подали б, а тепер і церков немає, бідолашненькі ви мої сироти…

Хлопчики знову пішли на завод, зайняли чергу на прийом; видали дві банки американського яєчного порошку й буханку хліба, а що з порошком робити, коли соняшникової олії ні краплі немає, на чому омлет смажити?! Та й дровця кінчилися, буржуйку третій день не топили, від долівки могилою тягне, холодом…

Ось тоді Васильок узяв довгий столовий ніж, запхнув його за пазуху й подавсь у під’їзд, де жили начальники; час був пізній, сів він на третьому поверсі, діждався, коли приїхала машина й здоровенний дядько в чорному пальті, хутряній шапці й біло-жовтих валянках засопів по сходах; витягнувши з-за пазухи ніж, став у нього на дорозі (рослий був, хоч тонкий, мов жердина, а шия, як гілочка ромашки) і, дрібно тремтячи від жаху, прохрипів:

— Віддай по-доброму жрачку, а то ніж увіткну…

Здоровенний дядько кинув сумку під ноги, Васильок схопив її і махнув у моторошну темряву сходового прольоту, чуючи навздогін волання:

— Рятуйте! Товариші, грабують!

…Вранці Василько поміняв на товкучці вкрадені банки шпрот, «Казбек» і в’язку сосисок на бідон молока, масло й мед; повернувся додому — там дільничний сидить; молоко з медом не взяв, а Василька забрав; через два дні до комірчини Нальотових прийшов пахан — руки в наколках, русалки якісь на якорі, жодного свого зуба — суцільні фікси, кинув до буржуйки оберемок полінець, витяг з кишені трубочку грошей, перев’язаних ниткою, пояснивши Дмитрикові:

— Братана твого вислали, ми — поможемо… Я поки матір погодую, а ти чеши до партії, сльозу пусти, на крик переходь і, поки сюди когось із них не приведеш — не злізай…

Матір сяк-так підняли на ноги, пішла на інвалідність; Дмитрик поткнувся на завод, але — не взяли, ще молодий, іди вчись…

От і став його вчителем дядя Женя, злодій у законі…

І закрутилося…

…З Костенком життя звело Артиста в шістдесят п’ятому: затримали його опери райвідділу, та оскільки Нальотова розшукували, то викликали чергового з Московського карного розшуку.

— У нас тут концерт, прямо хоч кіно знімай!

…Артиста взяли на гарячому, не вийшов хміль ще; концерт, справді, давав чудовий: і черкасовська чечітка, коли той у молоді літа патпаташонив, і наслідування пісеньок Марка Бернеса (оперативники йому гітару принесли), і Мирова з Новицьким шпарив, заплющ очі, ну точнісінько ці самі конферансьє хизуються, ну як один!

Костенко сів на лавці, відполірованій до дзеркального блиску сідницями затриманих, заплющив очі й прямо-таки подивувався з таланту заарештованого (три втечі з колоній, сім судимостей, злодій великого авторитету), подзвонив Девону Кочаряну, той, на щастя, був дома, попросив приїхати; взяв Артиста під розписку і, замість того щоб везти його в тюрму, запросив у ресторан «Будапешт», який раніше називався «Аврора» й славився як центр усіх московських процесів, особливо коли там держав джаз Лаці Олах, кращий ударник Москви.

Артист попросився на сцену, і Костенко, не принижуючу його чесним словом, пустив, прочитавши в очах злодія таку вдячність, що в клятвах потреби не було; виступив; провели аплодисментами, викликали на біс…

Домовилися, що Кочарян покаже Артиста своєму режисерові. Він, Левончик, годі ще не постановником був, а асистентом; але назавтра Костенкові вліпили сувору догану.

Артиста відправили в Бутирки, та все ж Левон зміг перекинути йому вісточку: «Тримайся, Слава через тебе погорів, відмотаєш строк — жду, постараюсь допомогти, ти цього заслуговуєш, місце твоє — у мистецтві, а коли й ні, то — поряд з ним».

Артист вийшов через місяць після того, як Левона поховали; в Москві, звичайно, не прописували; подзвонив на Петровку, спитав телефон Костенка; побачилися.

— Проти стіни немає смислу перти, — сказав Костенко. — З тупомордими нічого не вдієш… Я подзвоню в Зарайськ, у мене там приятель начальник розшуку, постараюся влаштувати у міський клуб… Освіту маєш?

— Вісім класів.

— Вступай до школи робітничої молоді.

— Зарайський карний розшук захоче, щоб я стукачем у нього став?

— У нього своїх вистачає… А якби й захотів — ти агент солодкий, про такого тільки мріяти можна, — я не дозволив би, тебе на сцену за вуха треба тягти…

— Не вийде, — Нальотов похитав кудлатою сивою головою. — Я тільки під газом розслаблююсь, а тверезий — від очей глядачів серце холоне, двох слів зв’язати не можу…

— Минеться… Ти до Москви приїжджай частіше, щосуботи та щонеділі приїжджай, на концерти ходи, в театри… Грошей не пропоную, у самого немає, наймись ще кудись, там можна підробити… А в театри ходитимеш — напевне гарну молодицю зустрінеш, одружишся… Отоді й приходь до мене, прописку проб’ємо…

Пробивати йому довелося не прописку, а скасування нової статті, яку припечатали Артистові. У клубі, де він почав працювати, був дитячий танцювальний ансамбль, дітки навчалися досхочу, він їм і «полечку» ставив, і «краков’як», закінчували пізно, не хотіли йти від дяді Дмитра… І десь узялися нелюди — маленьку Ніночку, дев’яти років усього, крихітку, тростиночку з кісками, опоганили й зарізали в осінньому безлюдному парку…

Нальотов чекав тиждень, два, пошуки нічого не дали; тоді він намацав малину, купив горілки, прийшов туди гуляти; феня його була унікальною, провів толковищу з місцевими вурками, дістав слід і схопив двох нелюдів — одному шістнадцять років, другому сімнадцять.

Перед тим як покарати псів, узяв у них показання, все як слід, примусив написати, що пили перед злочином, де гуляли, чому на таке пішли; зв’язавши намертво обох сук, не кваплячись сходив додому, взяв магнітофон і записав їхні показання на плівку; слухаєш — серце холоне… Після цього спокійно сунув ніж у горло, навіть на обличчі не змінився…

У місті його судити не наважились — народ відбив би; всі стояли за нього, жінки без упину кричали коло міліції, з обкому комісія приїхала, насилу вивезли до Москви.

Костенко підняв Дмитра Степанова, той підключив колег, боротьба за Артиста тривала рік; мастодонти гриміли: «Самосуду захотіли? Може, лінчувати почнемо підозрюваних?! А де наше головне завоювання — демократичне судочинство!»

Нальотов ставився до всього цього шуму байдуже, ніби справа не його стосувалась; од адвоката відмовився; на суді замість останнього слова поставив молодій судді запитання: «А якби вашу донечку ось так розп’яли, ви також процесуальних норм вимагали б? Чи самі нехристів відсмугували б по очах бритвою? Якщо скажете, що чекали б суду, засуджуйте мене до розстрілу, жити в цій сучій державі не хочу…»

Крутили й вертіли, що, мовляв, він нічого не задумував, в стані афекту все це в нього вийшло, а він стояв на своєму: «Ніякого афекту, все заздалегідь обдумав, бо знав, що пси дістануть виправну колонію, а звідти вийдуть стерв’ятниками, і не одну мою Ніночку уб’ють, а десятки діточок, винних лише в тому, що народилися в нашій країні».

Дали йому строк, але через три роки помилували: все місто надсилало кожного місяця по листу, так Костенко громадськість навчив, у нас головне, щоб каплею довбати, відписуватися бюрократам набридне, придумають щось…

І знову Артист поселився за сто першим, знову йому Костенко допоміг; щосуботи приїжджав до Москви, тут і зустрівся з жінкою — в церкві, де замовляв службу по Кочаряну; тиха, невеличка, в окулярах, викладач хімії в технікумі, Діана Артемівна; одружився, працював у заводському клубі, став авторитетом, не злодійським — ним він був завжди, — а людським.

Ось до нього, відірвавшись од бойовиків, і прийшов Костенко, не в силі приховати нервовий дрож, бо йшов він сюди для того, щоб знову відправити цю людину в тюрму, на муку і — цілком імовірно — на загибель.

…Уночі, коли Варенов, відпустивши таксі, повільно піднімався до себе на четвертий поверх хрущоби, Артист, діждавшись, коли той уставить хитромудрий ключ у сяючий міддю фінський замок, зробив два кошачих стрибки з того прольоту, що вів на п’ятий поверх, схопив обличчя Варенова так, що вказівний і безіменний пальці правої руки вперлися в очні яблука, а лівою рукою натиснув фіночкою саме настільки, аби метал пропоров куртку, й обережно ввів Ісая в темну квартиру, шепочучи:

— Будеш розумним — заснеш живим, Варево…

9

…Людмила Миколаївна Дрожжина, по першому чоловікові Сорокіна, була дуже огрядною жінкою; очі в неї — водянисті, трохи витрішкуваті, волосся старанно пофарбоване, хоч сивина біля коріння нещадно відтіняла штучну каштановість; на ній був байковий халат, страшенно некрасивої — як усе зроблене вітчизняною легкою промисловістю — розцвітки.

Прийняла вона Костенка в маленькій кімнаті, захаращеній коробками й дірявими чемоданами, на радіаторах опалення стояли трикутні картонки з-під кефіру й молока, всюди розкладені пожмакані пластикові пакетики; закуток утильника, а не житло…

На запитання жінка відповідала спочатку роздратовано, але, мабуть, вік брав своє — старість любить розмову й спогади про те, що вже давно минуло.

— Та я й не хотіла на розлучення подавати, — говорила вона, швидко лузаючи насіння. — Це його мати, вона тоді зі мною жила, гризла щодня: «Вишвирнуть із квартири, до Сибіру зашлють, подавай, дурепо, папери!» А тут і справді прийшли з ГОЗУ, стали метраж обміряти, начебто він і так їм невідомий; лякали… Щоб словом претензію якусь висловити, — нізащо… У нас слова лише для того, щоб брехати, у нас натяками людей зі світу зживають, усі, кому не ліньки, натякають, ну й починає страх проймати… Я — за ручку, написала по формі: і Хрущову, і Булганіну, і Ворошилову, що, мовляв, так і так, мене за що ж?! Дійшов, мабуть, лист, комісію прислали, а бабуня зразу від страху й померла… Ну мене й залишили в спокої, тільки через півроку надіслали папір, щоб я добровільно одну кімнату звільнила… А я що, дурна?! Одну звільниш, то вони й на другу попруть… От я й подала на розлучення, так, мовляв, і так, не хочу бути дружиною ворога народу… Вони перелякались, викликали мене, кажуть, що зараз ворогів народу немає… А потім я за Дрожжина заміж вийшла, він спочатку у полковника Лібачова шофером був, а як усіх посадили при Микиті, в черговій частині працював…

— Де він?

— Та перепився й зразу ж помер… Я з магазину щодня то ковбаски принесу, то чверточку, то сирку… Це раніше дозволялось, тільки тепер злоба людей поглинула, при Сталіні начальство розуміло, що на сімдесят три карбованці зарплати не проживеш, дозволяли брати, тільки потроху: виніс на п’ятірку чи там десятку, а більше — ні в якому разі, совість треба мати, та й потім не в закордону крадемо, не чужим даємо, а собі, народу…

Костенко зітхнув:

— Відтоді Сорокіна так і не бачили?

— Жодного разу…

— Любили його?

— Взагалі він непитущий був… Культурний… Тільки один раз ударив, і то — по заслузі…

— За що?

— Надька до мене з села приїхала, сусідка… А тоді лише з довідкою можна було в місто податися… Інакше хіба наш народець до роботи привчиш? Тому і їжа в магазинах була, що селянським бар’єр поставили… А вона без усякого тобі дозволу прикотила, ліки для матері хотіла купити, хороша була жінка, Поліна Василівна, наче сьогодні це було, так добре я пам’ятаю… Мій же пізно на роботу їхав, не те що зараз усі валом на дев’яту валять… Він уночі, бувало, приїде, відіспиться, а до себе годині об одинадцятій ішов, не раніше… Ну, посиділи ми, мадерки випили, він з розподільника часто її приносив, розбалакалися, вона й сказала, що, мовляв, голова в них людоїд, нікого в місто не пускає, наче Гітлер якийсь… Він її випитав про все — як змій був хитрющий, так, бувало, стеле, такий ласкавий, так піддається, — а потім мене до спальні запросив та й провчив: «Кого ти в дім пускаєш, сяка-така?! Щоб духу її не було у цю ж мить!» Правильно робив, звичайно, не можна закон порушувати… Я не образилась на нього за те, що побив, він грамотний, краще за мене знав, що можна, чого не можна…

— То вам про нього нічого не відомо, Людмило Миколаївно? Ні листа він вам не написав з табору, ні посилки не попросив?

— Я ж як вийшла заміж, мені з Сорокіним не можна було… Дрожжин, я ж кажу, шофером на службі лишився, приписали б якийсь зв’язок…

Кивнувши на сковорідки, маленькі тарілочки, що стояли на столі, порожні консервні банки, складені під радіатором.

Костенко посміхнувся:

— Пригощати любите? Куховарити?

— Кожна жінка до цього запопадлива…

Мабуть, коли з Сорокіним були, від гостей відбою не було?

— Та що ви?! Тільки Лібачов з Бакаренком приходили… Вони ж у ті роки нових до себе не підпускали, тільки щоб свої! Та й то ми, жінки, на кухні, а вони в їдальні, окремо… У них же все таємне було, ми лише тарілки підносили, холодець, звичайно, насамперед, вінегрет, ковбаску з сирком…

— Після того як Сорокіна забрали, до вас ніхто не приходив від нього?

Вона махнула рукою, погойдуючись, розсміялась:

— Ой, та що ви! У них і раніше, в добрі часи, коли Сталін був живий, царство йому небесне, як кого з їхніх у під’їзді заберуть, то вони, віч-на-віч зустрівши дружину того чи дітей, не помічали їх, крізь них дивилися… Тепер так не вміють, опаскудився народ, безсилі всі… Чому порядок був? Тому що в кожному був страх! Хіба можна без страху жити?! Тільки страх совість береже… Е, якби повернути Лібачова з моїм, дати їм лише тиждень волі, усе налагодилося б! І в магазинах було б повнісінько товару! І базікати перестали б! І депутатів отих самих до Сибіру б — заводи будувати!

— Думаєте, якщо депутатів вислати — вмить продукти з’явилися б?

— А що, ні?! Раніше спробуй слово сказати! Зразу захомутали б! Ну й працювали тому!

— А з артистами як бути? З письменниками? Говорять та пишуть.

— Та від них же вся біда! Єврей цей… як його? Жванецький… Зі сцени з нас збиткується, а глядачі регочуть і в долоні плещуть…

— Сорокін вам про Зою Федорову нічого не казав?

— Як це не казав?! Ще й як казав! Признався, що закоханий був у неї, коли холостякував… У неї всі мужчини вклепувалися… Так уже її любив, так захоплювався, що навіть карточку її на стіні повісив, клеєм приклеїв, потім ножем зчищав, сліди лишились, шпалерів не було тоді, композитором якимсь заклеїли, Будашкіним начебто…

— А чому ж він її здер?

— Сказав «так треба». Запитувати його було не можна, державна таємниця… «Треба» — значить, «треба»… Потім уже люди гуторили, що вона насправді не Федорова була, а якась американка, начебто її підмінили, операцію на обличчі зробили, аби зручніше шпіонити… її ж і вбили за те, що на американця шпіонила… Кара все одно спостигне, куди від неї не ховався б…

— Вважаєте, що й після тюрми займалася шпигунством?

— А вони всі, кого Микита повипускав, шпіонили… Образа їх гризла, ну й баламутили народ… Ні, я правильно кажу, без батога з нами не впоратися, нам строгість потрібна, інакше будинок по цеглинках розберемо…

…Сестра Сорокіна — звали її Нінель Дмитрівна — виявилася двоюрідною, але брата свого любила дуже й пишалася ним неприховано:

— Зорге Зірку дали, Миколі Кузнецову також, а Женю нашого обійшли… Він же в тилу ворога працював, був грозою гітлерівців, і заарештували його по брехливому доносу, ніколи й нікого він не саджав… І вбили його від страху, що він доб’ється правди…

— Як убили? — Костенко здивувався. — Хто?

— З табору лист надійшов, там усе було написано: власовська банда його з світу звела… Милка, його жінка, від нього відмовилась, заяву проти нього відправила, а всі його листи — він спочатку їй писав — мені переправляла… Я тільки-но йому відповіла, як зразу похоронка…

— Коли це сталося?

— Уже при Брежнєві… Тоді і Лібачова випустили, зайшов до мене, чайку попили…

— Симпатичний був чоловік?

— Він страшний був, — відповіла Ніпель Дмитрівна твердо. — Але я його в цьому не звинувачую, його таким зробили… Тепер їх усіх ганять як попало, а в чому їхня вина? Що присяги дотримувалися, були їй вірні? Чесно служили партії? От нехай партію й обвинувачують, вона їх такими зробила, спробуй не виконай наказу — це ж злочин! І тоді так було, і тепер так… Тільки тоді кричали «Ура, Сталін!», а зараз «Геть Сталіна!», оце й уся різниця… Корінь не зачепили, корінь живий…

— А від кого ви дізналися, що ваш брат був розвідником, таким, як Зорге?

— Милка говорила… Коли вона ще його агентом була… Він женитися на ній і в думці не мав… А вона його пузом приперла, мовляв, понесла від-тебе… А вона безплідна, бо нелікованою венерикою перехворіла… Я раз побачила коло Білоруського чоловіка — ну Женя, та й годі! Я за ним… А він не один, з дамою в манто, схожа на іноземку, красуня, тільки дуже худесенька… Я вже хотіла покликати його: «Женечко, дорогий», — а він як крізь землю провалився.

— Де ж це було?

— А як від Білоруського вокзалу до Будинку кіно йти… У костюмчику йшов, у сірому, сивий, статурний, справжній іноземець… Я тоді й вирішила — а може, його для хитрості у табір посадили? А насправді до другої роботи приставили… Я там двічі його бачила, тільки вдруге з маршрутного таксі…

— Давно?

— Та ні… З рік тому…

— Теж у сіренькому костюмчику і в черевиках з золотими пряжечками, так?

— Невже він?! Ви знаєте його, чи що?

— Нінель Дмитрівно, мені здається, що під Євгена Сорокіна інша людина працю є… Тільки тому я до вас і прийшов… Та жінка, що з ним ішла, яка була з себе?

— А навіщо вона вам? Щось я вже розговорилася…

Костенко посміхнувся:

— Тепер не страшно… До речі, у вас похоронка на брата де?

— Та я ж тричі кімнату обмінювала! Хіба папірець при таких переселеннях збережеться? І потім, навіть якби я почала про льготи клопотатись, мені все одно відмовили б — тільки батькам дають, дітям та жінкам… А Милка його матір отруїла. Навіщо мені зберігати? Сенсу нема… Ну а та жінка, що з ним ішла, була вертлявенька, руденька, по землі наче літала, й ніжки, як балеринка, ставила — шльоп-шльоп…

…Син полковника Лібачова, кандидат технічних наук Револт Федорович, призначив Костенкові зустріч під час обідньої перерви у себе в інституті. Вислухавши запитання, кивнув:

— Розумію… Вас, звичайно, спонукає не мирний інтерес?

— Звісна річ, — Костенко зрозумів, що з цим сильце ставити ні до чого: різкий, реагував на кожне слово, він не прийняв би гри, розмовляти треба відверто.

— Я готовий відповісти, якщо зможу…

— Кого з товаришів по службі вашого батька ви пам’ятаєте?

— Я мушу бути впевнений, що мої відповіді не обернуться якоюсь викривальною статтею, де буде паплюжитись ім’я батька…

— Даю слово.

— Я не виправдовую його, аж ніяк не виправдовую, але в мене дорослі діти, самі розумієте…

— Розумію. Тому запевняю ще раз.

— Я вам вірю… Щоб ви краще збагнули, в яких умовах я виховувався, розповім один епізод… У дев’ятому класі один мій друг шепнув, що, виявляється, разом з Леніним у курені під Розливом ховався й Зінов’єв… А Сталін туди приїжджав тому, що найближчі ленінські соратники — Троцький, Каменєв і Луначарський — сиділи в тюрмі у Керенського, в Хрестах… Я взяв і спитав батька — чи це правда? Він відповів не зразу, походив по кімнаті, потім поцікавився, хто розповів мені про це; я сказав, він кивнув, витяг з холодильника пляшку, випив, закусив квашеною капустою й після цього сказав: «Як же ти, Револю, дозволяєш усяким мерзотникам безкарно зводити наклеп на Ілліча?» А через місяць батьків мого шкільного друга заарештували, а його самого вислали за Полярне коло… Він тільки через дев’ять років повернувся, коли мого батька посадили, зустрів мене біля під’їзду й плюнув в обличчя… Битися не міг — без руки, на лісоповалі по плече відбатували… Від нього я це витерпів — по заслузі дістав… А тоді, коли біда з нцм сталась, я батька спитав: «За що ж Льоньку вислали?! Невже ти допоміг?!» Він зняв ремінь і мене до крові відшмагав… Не по сідниці бив — по обличчю, по шиї… Пряжкою, з розмаху, і сховатися нікуди було, скрізь діставав… А вночі прийшов до мене — я в їдальні спав, на дивані, — сів у ноги й заявив: «Синочку, любий, прости заради Господа Бога, в мене серце крається за тебе кожну мить, боюся, знаєш, скільки в мене ворогів, уяви лише, скільки нелюдів радітиме, коли тебе в камеру запроторять?! Нікому вірити не можна, синочку! Любенький мій, зрозумій це на віки вічні! Ні-ко-му! Кожен у нас зрадник, кожен!» Знаєте, як він плакав тієї ночі? Мати його заспокоювала, я скавчав, як щеня, а він сидів і ридав, а потім устав, узяв стілець, почав у всі щілинки заглядати, а сам себе по голові кулаками гатив — боявся, що записали нас: нещасна людина, так йому страшно було жити на землі, так самотньо… Я пригадую, одного разу до нас його вчитель зайшов, Ройтман, дядя Мотя, теж полковник, його звільнили з органів у сорок дев’ятому, тоді всіх євреїв виганяли, а потім саджали під гребінку… Ніколи не забуду, як батько сховався за шафу, а матері шептав: «Скажи, що мене немає дома, не можу я з ним розмовляти!» А той чув усе, стояв, посміювався, а потім крикнув: «Тебе зразу після мене візьмуть, дурень! Краще поговорив би та рапорт написав…» І — пішов… Батько вийшов з-за шафи, плюнув під ноги і кинувся його наздоганяти, але не зміг… Ну, запитуйте, часу в мене обмаль, на госпрозрахунок сіли, треба крутитися, тільки так і можна» з нашої тмутараканячої сплячки виповзти, якщо не задушать країну квасні недоробки…

— Однаково мислимо, — кивнув Костенко. — Кого з батькових товаришів по службі пригадуєте?

— Усі на один кшталт… Хоча одного пригадую… Дядя Женя Сорокін… Цей, мабуть, був серед них найсимпатичніший…

— У чому це виражалося?

Лібачов здивувався:

— Не розумію.

— Ну, «симпатичність» його…

— Він був привітний, без подарунка не приходив, умів слухати… Коли дядя мій — він був фізик — починав говорити про проблеми науки, слухав уважно, решта ж як барани дивилися… Одчайдушний був — це хлопчикам і жінкам подобається: раз стойку на підвіконні зробив, а ми ж на шостому поверсі жили…

— Він у вас з дружиною бував?

— Так… З Кірою… Красуня була, по-англійськи чудово розмовляла…

— Кіра?

— Так… Вона приходила до нас років десять тому — батько вже не піднімався… Також померла… Здається, вони разом працювали…

— Коли батько повернувся, ви з ним про його справи розмовляли?

— Намагався… Але це кінчалося сварками… Він захищав не Сталіна і не Рюміна, він себе захищав, своє життя… Як собі признатися, що кращі роки віддав дияволові?

— Ви знаєте, що він вів справу Вознесенського?

— Здогадувався… Він цієї теми уникав…

— І справу Федорової…

— Про це обмовився… Сказав, що жалів її, але американець, з яким вона була зв’язана, ще в двадцятому році був у Росії, шпигун, працював при штабі Колчака, дружив з адміралом… А її, казав він, Сталін спочатку опікав, хотів знову запросити на дачу… Прямо з камери…

— «Знову»? Вона бувала в нього на дачі й раніше?

— Мабуть, так… Я добре пам’ятаю батькове слово — «знову»… Я, до речі, це припускаю… Сталін зовсім не був монахом… Але, на відміну від Берії, він не був хамом, він, мені здається, хотів любові… І коли жінка поривалася до нього, починався високий зв’язок, не брутальний… Такий зв’язок тримають у таємниці — і мужчина й жінка… ї потім —¦ це мені батько відкрив, — в охороні Берії були сталінські інформатори, тому перелік жінок, яких до нього приводили, лишився в архівах… А сталінського архіву не було, все знищувалося на пні… Відчувався досвід його співробітництва з охранкою…

— Вважаєте, ця версія небезпідставна?

— Певен цього… Інша справа: чи вступив він у цей зв’язок з санкції партії? Чи продав душу дияволу…

— Вас не зачепило, коли батька посадили?

Лібачов посміхнувся:

— Ще й як! У нас завжди б’ють по родичах, інститут заложників, вищий прояв людської злості… Довелося поїхати з дому, працював у тайзі, в Сибіру поступив до інституту, приховав, звичайно, що батька засудили, а коли все відкрилось, я вже дисертацію захистив, за рік упорався, у нас, на моє щастя, бюрократія повільна, гниє, а не діє… Я ще нічого, а як нещасному сину Берії? Чудовий інженер, дуже чесна людина, а живе під чужим прізвищем… А чим він винний? Чи син Ягоди? А того взагалі розстріляли, коли й тринадцяти ще не було… У нас син відповідав, відповідає й відповідатиме за батька — у цьому вся наша вікова жорстокість і дрібне неблагородство… Я пригадую, як батько, хворий уже, його рак з’їдав, телевізор дивився, особливо коли артисти різні виступали, поети… Посміювався презирливо, нігті гриз: «Дружочки мої! Ач, як соловейками розливаються…» Та ось іще що, — обличчя Лібачова стало лагідним, усмішка торкнулася рота, — батько, пригадую, дядю Женю Сорокіна «пересмішником» називав… І справді: він так потішно копіював усіх, хто сидів за столом, так мінявся, зображуючи людей, що, здавалося, в ньому жила не одна людина, а багато абсолютно різних індивідуальностей…

— Він до батька не приходив після того як вийшов з тюрми?

— Та він же помер у таборі… Батькові хтось із стариків про це сказав, начебто лист звідтіля надійшов… Бакаренко, батьків заступник, той частенько до нас заходив… Завжди пляшечку приносив, самогонку сам гонив, як сльоза була, на травах…

— З Бакаренком давно бачились?

— У минулому році…

— Як ви до нього ставитесь?

— Мені здається, його тільки тому й не посадили, що здав батька й дядю Женю Сорокіна… Боязливий він чоловік, але — незлобивий…

Костенко не втримався:

— Цей незлобивий чоловік комісара Савушкіна калошею бив по лобі й під нігті голки заганяв…

Лібачов не здивувався, знизав плечима:

— А що ви хочете? Якби він не вибив з нього показання — самого посадили б… І калошами по лобі били б, і голки заганяли б… Це звичайна річ… І все це може повторитися, якщо Горбачов не зуміє втримати ситуацію років з десять, поки не прийдуть люди, які підкорятимуться закону, а не пахану…

— Як вважаєте — зуміємо?

— Якщо Захід не допоможе — провалимо… Ми живемо в умовах такого безправного жебрацтва, що злість може роз’їсти країну, як іржа… Тільки багаті люди пишуть для дітей казки й пісні, голодні вчать зла й заздрості…

Прощаючись, Костенко міцно потиснув коротку, сильну руку Лібачова-молодшого:

— Скажіть, а що найдужче любив Сорокін? Книжки? Картини?

— Які книжки?! — здивувався Лібачов. — При чому тут картини?! Хто тоді про це думав?! У нашому класі тільки я один жив в окремій квартирі, решта — в комуналках, по п’ятеро в кімнатці… Куди книжки ставити? Де репродукції вішати?! Він холодець любив, оце його пристрасть! Холодець, розумієте?! Я досі такий холодець у кулінарії купую, хоч колись мене розгодували до неподобства, — батько пайок одержував, «лікарське харчування», так би мовити… Мамуня на ньому не лише дім тримала, а й свою сестру з братом у люди вивела… Холодець — оце справжня пристрасть дяді Жені, та ще ансамблі пісень і танців, він танцював, як Бог, усе мріяв на живу балерину подивитись…

10

Коли Зоя Федорова підсіла до столика Сорокіна в Будинку кіно, він відчув у голові тоненький, виснажуючий душу писк. Цей писк, розриваючи скроні, нагадав той, який він ніколи не міг забути: перше бомбування у сорок першому, коли він тремтячими руками смикав шворку чорного світломаскування, раз по раз оглядаючись на підслідчого, що сидів перед його столом, здається, військовий, готував його під розстріл, умовляв узяти на себе шпигунство (раніше мотав на зв’язок з англійцями, потім негайно переробляв на гестапо, довелося переписувати цілий том показань)… Шворка не піддавалася, ніхто не міг і подумати, що фріц прорветься в московське небо, гадали, що це чергова кампанія з цим чортячим світломаскуванням, повисить та й знімуть… Заарештований підвівся: «Давайте допоможу»; Сорокін тоді схопився розлючений, підбіг до дверей, розчахнув їх, загорлав конвою, щоб бігли до нього, а сам накинувся на нещасного, збив його ударом на підлогу й почав бити чобітьми по обличчю, повторюючи слинно-піняво: «Я тобі допоможу, фашистський виродок, я тобі так допоможу, що Лон… Берлін кривавими сльозами заплаче!..» А полковник той, поки був притомний, хрипко видихав сміх — разом з кривавими бульками, що робили його рот проститутським, вульгарним: «Лонд-Берлін, ой, не можу, Лондо-Берлін…»

Сорокін перестав його бити лише тоді, коли бухнула бомба, яка заглушила на мить гавкіт зеніток; прохрипів конвою, який упорався нарешті з світломаскуванням, щоб витяг контру з кабінету, а сам поспішив у підвал, відчуваючи пекуче, хистке тремтіння в суглобах…

…І тут, у Будинку кіно, переживши моторошне відчуття безокого, з лихим запахом (солодке тління) жаху, що супроводжувався все тією ж — на щастя, нікому не помітною — хисткою трясучкою в суглобах, він зрозумів, що коли зараз, негайно, не перейти в лютий наступ, то може статися непоправне: актриса трохи піддала, тут у неї, сучки, всі свої, почнеться скандал, прийдуть лягаві, протокол, «прізвище, ім’я та по батькові», а паспорт на інше ім’я, от і кінець життя, більше не встанеш, каюк…

…Зламавши ще одного арештанта, Сорокін, як завжди, переходив на довірливу дружбу з нещасними, а вони, немовби відкинувши рятівничо-вибірковою пам’яттю кошмар принижень, безсоння, тортур, що передували зламу, йшли на це, поривалися до нього, вважали, що він, Сорокін, єдина жива істота, з ким вони спілкувались протягом місяців, а то й років, тепер же, коли жах скінчився, не може не віддячити за ті признання, які нещасний сам і формулював, старанно виводячи літери учнівським пером.

Саме під час цих співрозмов Сорокін, не налягаючи, дуже лагідно, повертався до самого початку, називав імена людей, що мимохідь згадувались у справі, зацікавлено й доброзичливо розпитував про них, демонстративно закривши папку: «Це не для протоколу, нічого не писатимемо, сам для себе хочу розібратися, поговоримо, як більшовики, — відкрито, без страху…»

Найдужче цікавили його ті, кого жертви називали на самому початку слідства (ще до застосування вищого ступеня застрашливості) як свідків, спроможних підтвердити їхню невинність і вірність справі великого Сталіна.

Коли арештанта було вже зламано і він підписав усе те, що дозволяло доповісти керівництву про розкриття чергової контрреволюційної змови (а це автоматом давало підвищення по службі, премію, квартиру, а може, й орден), треба було створювати заділ на нових вражин.

Тому, розмовляючи за чашкою чаю з бутербродом про тих, кого згадував арештант, Сорокін часом ліниво викидав на стіл протоколи допитів: «Ви на нього (неї) сподівались, а ось що вона (він) про вас показує… Ні, не сидить… Дома живе… А ви вірили, голубчику (голубочко). Люди, батечку мій (люба моя), тварюки невдячні, це вам не олені і не ведмеді, зрадять залюбки, немов би це дає їм утіху, хтивість якусь…»

Не кожен, звичайно, арештант лютився на «зрадника»; дехто тримався, а випадкові, кого треба було ізолювати по спущених списках, на цьому засипалися, такі подробиці викладали, стільки пікантностей відкривали, що про заділ можна було не турбуватись… Протоколу немає, а плівочка шарудить, сріблом шарудить, навічно закладав в пам’ять казни новеньких вражин; зв’язок поколінь, так би мовити. Правду сказав Федір Михайлович: «Соціалізм — це коли всі рівні і кожен пише доноси один на одного»…

Сорокін, звичайно, не пам’ятав імен усіх людей, котрих згадували на допитах Федорової, але за ресторанним столиком, де зараз сиділи її друзі, він бачив, і Тетяну Окуневську, яку випустили водночас із Зоєю Олексіївною, і актора, чимсь схожого на Жжонова, — відгрохав на каторзі довгі роки, і тому стратегія атакуючого захисту з’явилася в його мозку вмить: вищий смисл перших годин арешту полягає в тому, аби довести в’язневі: «Як не виправдовуйся, все одно в тобі є гріх, у кожного є гріх, тільки на небі безгрішні живуть», і на цьому зім’яти його, витягти людський стрижень, породити в душі бентежний жах, цілковите переосмислення прожитого: справді, кожен у чомусь затаєно винен, особливо в тій країні, де всі закони про «не можна», але нема — і, дай Боже, аби не було — закону про те, що «можна»…

Не одводячи очей від обличчя Федорової, він тоді сказав:

— Я ж сюди не просто так прийшов, я з вами побачитися прийшов… Ні, я не скажу вашим приятелям про наші з вами розмови про них усіх — забули, мабуть, як ми про вашу подругу говорили? Про Бориса Андреєва? Про третього, що за столиком вашим сидить, Жжонов, здається? Можу нагадати. Архіви в мене, плівочки тримаю дома, адже голос у людини не міняється — якщо тільки не рак горла…

Він помітив, як обм’якло тіло жінки і в очах з’явилося щось темне, наче хтось перед лицем ковдрою махнув; отже, вгадав, попав у точку страху…

— Я нікого не закладала, — сказала Федорова згаслим голосом. — Хоч як ви це з мене вибивали…

Сорокін розслабився:

— Прізвище моє забули?

— Ім’я пам’ятаю: Євгеній Васильович…

— Це не ім’я, Зоє Олексіївно, це псевдонім. Хто ж своє справжнє ім’я заарештованому відкриває? А втім, це не так важливо, називайте, як завгодно… Ви справді нікого не зраджували: сам на сам можу вам це підтвердити… Але ж плівочку можна настригти так, що не відмиєшся… Ми людям вірити не вміємо, ми документам привчені вірити… Так от, давайте-но мирно й дружно перенесемо нашу розмову на той день, який влаштує вас; у мене серйозна ділова пропозиція, Зоє Олексіївно… Як мені відомо, ви в Америці процес проти адмірала Тейта чи то програли, чи то не почали, а на кону, як ми чули, велика сума стояла… Ось у мене й виникла ідея: чому б нам з вами не написати книжечку «Кат, адмірал і жертва. Діалог трьох жертв двох Систем»? Не відмовляйтеся зразу, не треба… Мене після смерті Сталіна, як самі розумієте, демобілізували, працюю в Академії наук, кандидат, є вільний час і друзі, які можуть запропонувати вигідний контракт… Не рубайте зопалу, Зоє Олексіївно, подумайте… А я до вас зайду, коли дозволите… Днів через два… Якщо хочете — то ви до мене, залишу адресу…

Він грав безпрограшно; знав, що до нього вона не піде, дома й стіни допомагають; натиснув:

— До речі, ваших безпосередніх слідчих Бакаренка й Jliбачова було покарано: Лібачова немає в живих, а Бакаренко спився, Бог в шельму цілить…

— Били мене не тільки вони… Ви — також…

— Я рятував вас, Зоє Олексіївно… Ви не знаєте, як там били… А у вас і зуби цілі, й обличчя не спотворене… Я доповідав Абакумову, що ви стійко переносите залякування, отже, справді не винні у найстрашнішому — в спробі терору проти товариша Сталіна…

Федорова згорбилася, руки безсило впали вздовж тіла:

— «Товариша» Сталіна… Вовк свині не товариш…

— Тоді за такі слова вас би шльопнули зразу… А тепер вони — у ваших устах — дорого коштують, адже нинішні владики прагнуть Йосифа Віссаріоновича відмити, все на Берію валять… Дрібнота, мізерні брехуни, на цьому й згорять… Що Берія без Сталіна міг? Нещасний чучмек, який погано розмовляв по-російськи… Я вам про ту пору багато можу розповісти — з цього боку барикади… А ви — з того… Чим не сенсація? І про адмірала я сенсацію припас, повірте на слово, — забезпечите дочку й онука на все життя…

…І колії через два дні, зібравши через свої старі зв’язки всю інформацію про Федорову, її дочку, про те, як після того коли їй відмовили у візі, актриса була на грані зриву, він прийшов до неї, попередньо обклавши квартиру спостереженням, вона йому відчинила двері; не зразу, правда, принишкла на якусь мить біля замка, відчуваючи безсилий, гнітючий страх, але — відкрила все-таки; кат, коли він справжній кат, назавжди входить у плоть і кров жертви, зверхністю своєю входить, бо довгі місяці він був її всевладним господарем, а таке ніколи не забувається.

Відкривши воду у ванній, Сорокін тоді почав першим наговорювати на магнітофон, зрідка підводячи очі на Федорову (вона була в синьому платті, туфлі із замші, навіть грим наклала, молодець стара, не здається, жінці й помирати треба молодою):

— Так, я кат — за посадою і званням. Я розповім про те, через що мені довелося пройти, перш ніж я наказав ввести у свій кабінет гордість радянського кінематографа Зою Федорову — очі величезні, розкриті світові, ямочки на щоках, розгублена усмішка, відома в країні кожному, — двічі лауреата Сталінської премії, зірку екрана, королеву хлопчачих мрій…

Я народився в двадцять першому році; батько, демобілізувавшись з Червоної Армії — він воював під знаменами кінноти Будьонного, — повернувсь у свою будочку шевця. У партію його прийняли перед наступом на Львів, який планував Сталін. Шевців було мало, партійців серед них ще менше, тому він примкнув до осередку комунгоспу й був у міському активі, всі більшовики йшли до нього набійки ставити — свій, отож, і заробіток був, і напружуватись особливо не треба — доти, поки не проголосили неп і не поперли з усіх щілин кооператори… Мати мені вже пізніше розповідала, яка це була трагедія для батька: «Ленін зрадив революцію, перекупили його німці, знову буржуї при ділі, а де ж торжество світової революції?! Загальна рівність?! Щоб ніхто один від одного не відрізнявся?! Щоб усі були рівні за достатком?!..»

Мати перечила йому: «Зате тепер голодних немає, Васю! Хто невтомно працює, може й булочки купити, і цукерочку дитині, а раніше хоч зуби на полицю клади…» Батько не вгавав: «Нехай і зуби на полицю, але моє червоноармійське серце не може терпіти, щоб один фасонив у шубі і на прольотці котив у ресторан-кабак, де буржуйські танго грають, а другий — як жував чорний хліб, так і понині його жере!»

А матуся відповідала: «Та ж укомівські не тільки на прольотках, а й на автомобілях шикарять, і пайки їм дають, і панські будинки для себе позаймали». А батько їй: «Влада на те й влада, щоб над нами стояти, самі таку вибрали!»

Від образи запив, роботи стало менше, та й активний дуже зробився — щовечора йде на диспут якийсь там і лає нових буржуїв на всі заставки… А людям приємно, коли того, хто кмітливий, старанніший, а тому — багатший, матюком криють і вимагають у нього все нажите відібрати… Ясна річ, такому плескають у долоні та «ура» кричать… Мати моя слова боялась, у Росії всі дужче від смерті слова бояться, і недаремно, як виявилось… Хто вже там придумав петицію Леніну, не знаю, але батько одним з перших підписався, щоб неп скасували, кооператорів посадили в концтабори, з конфіскацією майна, аби тільки всі люди були рівні по заробітку і щоб ніхто не виділявся… З Москви приїхав комісар Забуров, попередив, що це є ухил, просив схаменутися, бо, мовляв, самим нам з розрухи не встати, голота; треба залучати капітал і голови ділових людей, хоч вони й гниди й кооператори, але все одно треба терпіти… Батько — нізащо! А тут ще Глікман організував товариство шевців, більшість роботяг до нього примкнула, бо він харчі давав і замовленнями забезпечував; батька, як матінка розповідала, аж трусило від люті, на всі пустився заставки, примкнув, казала мама, до групи, яка почала таємно друкувати прокламації проти буржуазного непу та кооперації, виступав на біржі праці, збирав безробітних, запалював їх словом ненависті до тих, хто ситий і одягнений. На базарі виступав перед тими, хто непманівські діжки тягав і з ранку хлібне вино пивком лакував, хоч і заборонено було алкоголь… І з цього приводу батько гнівався: «Ленін сам не п’є, тому не розуміє душі нашої людини, не дає завити горе вірьовочкою, а новий буржуй який хочеш фіньшампань дістане, аби був золотий червінець у кишені…»

Ну й докричався: спочатку з партії вичистили, а як образився та пішов на повний голос Леніна з Троцьким ганити за зраду великій ідеї, ото й нагрянули вночі люди в кожанках і повезли батька в ДПУ… Повернувся він через півроку, зношений украй, але — тихий… І сидів на розі колишніх Губернаторської вулиці й проїзду імператора Олександра Другого, перейменованих на вулицю Леніна та проїзд Зінов’єва, доти, поки Сталін прикрив неп і почав колективізацію… Ось тоді тато й розправив спину… В партії його відновили, доручили проревізувати глікмановський кооператив, він, звичайно, постарався й став після цього начальником міськкомунгоспу… Ну, звісно, ордер нам видали, зайняв батько три кімнати Глікмана у великій семикімнатній квартирі, жити б та жити, але, видно, дуже довго його образа гризла, серце дало себе знати. Однак — не здавався, пив, як пив: тоді йому звідусіль несли, навіть коли голод настав, як начальникові не догодити?! Від нього тепер усе залежить — дозволить чи не дозволить. Підлеглих у батька стало двісті чоловік, самих контролерів майже сімдесят душ, не те що раніше у кооператорів: три чоловіки в правлінні, ось тобі і вся бухгалтерія…

Словом, у тридцять четвертому помер батько, перепився, чесно кажучи… Через п’ять днів у нас з матінкою дві кімнати колишній батьків заступник відібрав, а мені вже тринадцять років було, тямив, що й до чого, жерти хотів без упину, а що мати могла дати, коли картки відмінили?!

Раніше, при картках, хоч щось обламувалось, а як відмінили їх, то для нашого рівня людей почався справжній голод, відтоді про картки й мріємо — як-не-як, а все-таки гарантія, що не вмреш з голоду… От і пішов я в шістнадцять років на завод, якраз у тридцять сьомому це було, тоді й пояснювали нам, чому з продуктами перебої, житла немає й черевики не можна купити… Хто правив країною? Промисловістю? Сільським господарством? Ось вони, перед вами, на лаві підсудних, дивіться: Розенгольц, Радек, Ягода, Дерібас, Ратайчак, Лівшиць, Пятаков… Усіх не перелічиш… Троцькісти як один, та й нація однакова… Правда, про націю пошепки говорили, натяками, бо на Мавзолеї поряд зі Сталіним стояв Лазар Мойсейович… Та, слава Богу, хоч один, а раніше — страшно й лічити! Троцький, Зінов’єв, Каменєв, Кон, Цеткін — а росіяни де?! Один Калінін?!

У тридцять дев’ятому мене призвали, провчили рік, дали габардинову гімнастерку и синє галіфе, повісили трикутник і направили в НКВС… До цього я справді гвинтиком був, що скажуть, те й повторював, як папуга, спробуй не повтори, країна притихла, лише на мітингах усі один перед одним викручувались, щоб ніхто не мовчав — кругова порука! Дали мені кімнату на Можайському шосе, вісімнадцять метрів, підлога паркетна, у ванній — газова колонка, гаряча вода цілий день, мийся — не хочу! Маму до себе привіз, до лікарні її прикріпив — і душі там усякі, і ліки, і синє світло від бронхіту, просто рай!

Перший допит я не один проводив, із старшим лейтенантом Лібачовим, — він нарешті підвів очі на Федорову, — так, так, з вашим головним слідчим, який на мене ногами тупотів: «Слинько, не можеш від американської шлюхи показання добути! В білих рукавичках вирішив працювати?! Це на фронті стріляти кінчили, а ми продовжуємо, поки всю погань не випалимо!» Ніколи не забуду перший допит, Зоє Олексіївно, помиратиму — не забуду… Я ж хлопчиськом ще був, всього лише двадцять років, нічого не тямив…

— Лєрмонтов у двадцять років був уже великим поетом, — заперечила Зоя Федорова і мерзлякувато зіщулилась, слухаючи сповідь свого ката.

— То він же геній був! Йому культура всього світу була відкрита, тому що французькою й англійською розмовляв як рідною мовою… А я? Що я знав у житті? Що мовчати треба — знав! Не висовуватись — також знав! Беззаперечно вірити тому, хто над тобою сидить, — втовкмачили! А хіба ви не схилялися перед Сталіним, як перед Богом?

Немовби чинячи опір самій собі, Федорова відповіла:

— Не те щоб схилялась, але принаймні…

— Ех, Зоє Олексіївно, Зоє Олексіївно! Навіщо собі брехати? Згадайте, як благали мене: «Дозвольте написати Йосифу Віссаріоновичу! Він не знає, що ви тут зі мною робите! Він негайно звільнить мене!» Хіба не було такого? Забули? Не сердьтесь, я ж вам не докоряю… Коли мене збиралися після смерті Сталіна виключати з партії, я також писав листи «дорогим товаришам», членам хрущовського Політбюро, ми споконвіку чолобитні несли вождям, лише вони можуть врятувати й зберегти… Не від Сталіна у нас це — від усієї гіркої історії нашої… Ну та гаразд, відступив я від теми… Я ж іще й не почав вискрібатися перед вами, я тільки підходжу до цього… Так от, викликав мене вночі Лібачов… Було це, добре пам’ятаю, чотирнадцятого червня сорок першого року… На стільці посеред його кабінетика сидів чоловік у шовковій сорочці якогось ніжно-кремового відтінку, штани на ньому були модні, широчезні, розкльошені, з срібною іскоркою, черевики, хоч і без шнурків, на босу ногу, але — лаковані, з тупим носком, я такі тільки в кіно бачив…

— Ось, — сказав Лібачов, — дивись на цього типа! Дивись і запам’ятовуй кожне його слово!

— Я не «тип», а дзержинець, — відповів арештант з досить помітним акцентом. — Мене в Чека особисто Фелікс Едмундович приймав…

— Один він? — спитав Лібачов. — Чи ще хтось з ним був?

— Були.

— Прізвища, звичайно, забув?

— А чому ви мені «тикаєте»? Навчіться дотримуватися чекістського кодексу.

Лібачов замислено повторив слова заарештованого, немовби оглядаючи їх, як дивину якусь, і карбовано повторив запитання, перейшовши на «ви».

— Прізвища пам’ятаю, — відповів заарештований. — Артузов там був, Уншліхт і, здається, Бєленький.

— Дуже добре, — кивнув Лібачов. — А Кедрова не було?

— З товаришем Кедровим я познайомився наступного дня… Я з ним працював до двадцять сьомого року.

— Я можу записати ваше показання в протокол?

— Це — можете.

Лібачов надряпав запитання й відповідь, дав підписати, промокнув здоровенним прес-пап’є й вів далі:

— А як ви ставилися до товариша Кедрова?

— Дивне запитання… Це мій учитель… Більшовик, у партії трохи не з початку віку, конспіратор, він мене в перше відрядження посилав.

— Коли?

— У двадцять другому.

— Куди?

— Ваше запитання є посяганням на державну таємницю… Запросіть моє командування в розвідці, якщо там вважатимуть за потрібне — дадуть відповідь… І поясніть: мене викликали у нагальній справі з Берна, викликали шифром тривоги, я залишив групу, щоб повторити тут дату початку війни, а мене — замість того щоб негайно почати роботу по переведенню групи на нові завдання — тримають у камері… Ви хоч доповіли Сталіну, що я тут? — Товаришу Берії, нарешті.

— Доповіли… Скажіть, у вас ніколи не було підозр щодо Кедрова?

— Та ви що, з глузду з’їхали!

— Підбирайте вирази!

— Війна ось-ось почнеться! Про що ви думаєте?!

— Ви стверджуєте, що війна почнеться «ось-ось»?

— Так!

— Кого з ким?

— Нацистів проти нас.

— Нацисти — це хто? Дружній нам рейх?

— Це він вам дружній, — вибухнув арештант. — Вам! А не мені!

— Що ж ви від інших чекістів відгороджуєтесь? Даремно, ми також дзержинці… Гаразд, це у вас нерви розходилися… Давайте запишемо ваші свідчення про те, що Кедров — справжній більшовик і що Німеччина нападе на нас найближчими днями… Якого числа, до речі?

— Двадцять першого.

Лібачов зареготав:

— Хто ж війни у будень починає? Справжні стратеги війну до святкових днів приурочують… Не відмовтесь підписати правильність відповідей?

— Цих — не відмовлюсь.

Лібачов знову промокнув бланк протоколу допиту своїм прес-пап’є і, підійшовши до заарештованого, схилився над ним гачком:

— Так от, «дзержинець» паршивий, Упшліхт і Артузов призналися в своїй троцькістській контрреволюційній диверсійно-шпигунській діяльності, і їх розстріляли! А «товариш» Кедров іде під трибунал за те, що, будучи старим агентом англійської розвідки, виконував завдання своїх хазяїв і сіяв панічні чутки про майбутній напад Німеччини на Радянський Союз! Ти був його людиною — сам признався, за язик не тягли. Отже, коли хочеш, щоб твоя сім’я не опинилася в сусідній камері, сідай і пиши власноручне признання: коли й де одержав вказівку Кедрова завербуватися до англійців, аби зруйнувати союз двох великих держав Європи.

— Ви що, збожеволіли?

Лібачов тоді подивився на мене так, що я на все життя запам’ятав:

— От як поводяться справжні вороги… Затям це… і примусь його говорити… Зараз… при мені…

У мене навіть голос сів: «Як?»

— А так, як тобі підказує революційна свідомість.

Я підійшов до арештанта й, тамуючи тремтіння в голосі, сказав:

— Наших товаришів мордують у буржуазних катівнях… Революція не мститься… Скажіть правду, і ми передамо вашу справу в наш пролетарський суд.

— Я сказав усю правду. Я ніколи ні до кого не вербувався. Кедров для мене був, є й залишиться більшовиком.

Лібачов обгриз усі нігті — й без того майже до м’яса обгризені — й сказав тихо:

— У зуби тільки не бий. Він на процесі з розквашеним ротом не потрібен. У нас тиждень строку, двадцять другого Кедрова трибунал судить, цей — співучасником піде, якщо не хоче свідком обвинувачення.

— Які у вас докази? — спитав арештант. — Докази які?

— Ну! — Лібачов прикрикнув на мене. — Слабий, чи що?! Чи — жалієш вражину? Ось на нього показання, — він тицьнув пальцем у папку, — дев’ять чоловік на нього показали як на шпигуна, продажну шкуру, за фунти працював, сволота! Щоб відняти у нас усе те, що дала революція!

І я, замружившись від страху, з усієї сили вдарив арештанта у вухо, і так ударив, що він, злетівши зі стільця, лишився лежати на підлозі…

— З графина хлюпни, — сказав Лібачов. — Зразу заворушиться.

Вилив я на нього воду тремтячими руками, арештант відкрив очі, подивився на мепе з невимовною тугою й жалістю, повільно підвівся, сів на свій стілець посеред кімнати й сказав:

— А я не вірив, що нацизм — заразливий… Ти ж гітлерівець, синку, справжнісінький гітлерівець.

Узагалі у сорок першому слово «гітлерівець» не вважалося за образу… У якійсь багатотиражці навіть надрукували «товариш Гітлер», здається, на заводі імені Сталіна… Але ж недавно ще ми «Професора Мамлока» дивилися, «Сім’ю Оппенгєйм», там фашистів ганьбили, тільки у сороковому ці фільми заборонили, але я все-таки образився і ще раз заїхав йому у вухо — ніякий я не гітлерівець, а молодий більшовик, учень великого Сталіна, страж завоювань революції…

І знову він упав, але не обм’як, був готовий до удару.

— Бийте, — сказав він. — Можете до смерті бити, нічого від мене не доб’єтеся, наклепи зводити не буду, гітлерівці погані.

Тут вискочив Лібачов з-за столу й став його штовхати чобітьми у пах, у живіт, у груди.

— Ну, чого ти?! — задишливо крикнув він мені. — Помагай! Що я кажу?!

Ніколи я не зможу описати, а вже тим більше пояснити, як і чому в мені збурилася невідома доти, але все-таки якась рідна тьма й забилося щось давно забуте, але — тепле…

Я не міг погамувати тремтіння, яке мене пройняло, наче лихоманка трясла; в очі наче піску насипали, вилиці звело, жах і шалене відчуття волі стали нероздільними, в мені з’явилася величезна сила, щось рисяче, тягуче, я аж замружився від того, що думка зникала, поступаючись місцем ознобному, некерованому інстинкту..; А потім мене охопило дивовижно-солодке відчуття вседозволеності влади — особливо коли і мій носок увійшов у м’який живіт арештанта, що корчився на підлозі…

…Замучившись, Лібачов подзвонив по телефону й дав команду, щоб привезли дружину арештанта:

— Він молодий, — кивнув на мене, не одводячи очей від сірого обличчя арештанта, що лежав нерухомо, — стінки тут тонкі, фанера, послухаєш, як він з нею на диванчику соватиметься, посопуть уволю, от весело буде, правда?!

…Словом, дав арештант показання, спробуй не дати…

Сторгувалися, що візьме на себе англійське шпигунство, але Кедрова закладати відмовився… Кедрова вивели на трибунал двадцять другого червня, коли вже війна йшла, — судили за «поширення заздалегідь брехливих, панічних чуток про підготовку Німеччиною війни проти свого союзника — СРСР». Судити почали вранці, а після виступу по радіо Вячеслава Михайловича виправдали… А двадцять третього забрали знову — свідок, як-не-як… Ну й шльопнули зразу. — Сорокін витер піт, що виступив на лобі, й несподівано спитав: — У вас дошки якої-небудь немає, Зоє Олексіївно?

— Що? — Федорова спочатку не зрозуміла його, слухала з жахом, кусаючи губи…

— Дощечка, може, якась є на кухні? — Сорокін зараз говорив тихо й спокійно, немовби й не він щойно істерично хрипів у магнітофон.

— Підставка є хохломська…

— Якщо вас це не обтяжить, то принесіть…

Жінка насилу підвелася, сторожко оглядаючись, вийшла на кухню, повернулася з хохломською дощечкою, простягла гостеві…

Сорокін розчепірив ноги, поклав дощечку на коліна й, коротко змахнувши рукою, ударив ребром долоні; дошка хряснула, як кістка, забіліло свіже дерево — з тією лише різницею, що відкритий перелом тільки в першу мить сніжно-білий, потім закривавиться, а дерево — неживе, не боляче йому; як було білим, так і лишилось…

— Отак-от, Зоє Олексіївно, — сказав Сорокін. — Це тепер, коли я не молодий уже… Уявляєте, яка сила в мені була, коли я вас допитував? Що з вами сталося б, якби я вдарив хоч раз по-справжньому? Я ж вас жалів, Зоє Олексіївно, жалів… Думаєте, знімаю з себе вину? Ні. Я коли з Абакумовим в Угорщині був, книжок заборонених начитався, дещо зрозумів про нашу професію, знав, що план женемо — для поповнення безплатної робочої сили! Але я ніколи не міг забути того страшного відчуття, коли сильний, здавалося б, чоловік, такий, як той нелегал з розвідки, якого ми з Лібачовим нівечили, ставав дедалі підвладнішим мені, маленьким і беззахисним, а ніщо так не розбещує людську душу, як відчуття владарювання над тим, хто слабший за тебе й покірний… Кого ж мені винуватити в цьому, Зоє Олексіївно? Кого? Ви Сталіну вірили, і я Сталіну вірив… Ви своєму режисерові вірили — мовляв, так грай, а не інакше! — і я своїм начальникам-режисерам не міг не вірити: «Ось показання на вражину — два, п’ять, десять! А він мовчить! А що він справді задумав?! Яке зло може принести народові?!» Я ж не людину бив! Шпигуна! Диверсанта! Фашиста! Хіба я вас бив боляче? Скажіть?

— Не в цьому справа, — Федорова судорожно зітхнула. — Біль перетерпіти можна, жінка до болю звикла… Але не можна передати словом стан, коли здоровенний чоловік замахується на тебе, дав ляпаса, за волосся тягає, Господи… Ви ж з мене людське вибивали, на тварину мене перетворювали…

— А що мені було робити?! Якби ви не підписали бодай щось, мене бракоробом оголосили б! А бракороб — це той же шпигун! За ним пильнуй… Я знав, що значить потрапити в камеру… Я знав, що для мене це одним строком навряд чи кінчиться, найімовірніше — кулею… Так, так, так! Тому мені, катові, було страшніше жити, ніж вам, жертві… Думаєте, я не знав, що ви ні в чому не винні? Знав… Співчував вам, ох, як співчував! Але що я міг зробити?! Як мав повестися я — кат за фахом, який знав, що його жертва ні в чому не винна?! Якби він, кат, сказав про це голосно при всіх, то Берія його, ката, перетворив би на шматок м’яса! На відбивну! Дайте пораду, благаю, дайте! А то мені важко буде розповідати вам, як страшно було вести вашу справу, мабуть, найстрашнішу з усіх… Адже про вас сам Сталін запитував, розумієте?! Особисто він!

— Господи, та що ж мені вам порадити? Ви, який мучив мене, позбавив материнства, жіночого короткого життя, ви, який… Ви, той самий, ви… просите поради в мене?

Підборіддя її затремтіло, очі налилися слізьми, вона одвернулася до вікна, і в цю коротку мить він обняв її холодним оцінюючим поглядом, знову похнюпився, лоб вкрився зморшками (він навчився міняти обличчя, особливо — враз старити його) й прошепотів глухо:

— Що ви відчули, коли вас привезли у внутрішню тюрму?

— Сором, — відповіла Федорова, не роздумуючи, і, витерши очі пальцями, знову обернулася до нього.

— Що?!

— Сором…

— Це коли вас роздягли, обшукуючи?

— Та ні… Жінки до цього інакше ставляться, ми ж до гінеколога ходимо, така доля… Мені за все стало соромно… За те, що мене — артистку, яку знає народ, могли заштовхнути в машину й запроторити в тюрму… За те, що безсловесна жінка в радянській військовій формі полізла пальцями… Навіщо? Шукала, чи не сховано там чого? Ті, хто мене забирав, знали, що я навіть не встигла одягтися… Хіба не могли їй про це сказати? Соромно стало за те, що немає у нас людей, а тільки істуканчики, які не прислухаються до своєї думки й серця, а дотримуються лише інструкції. Соромно стало за той мертвотний запах карболки й затхлості, убогий дух одвічної, знайомої нам неволі… За вас мені стало соромно — за те, що мучили мене, знаючи, що я ні в чому не винна… Достоєвського почитайте… У нього все про це сказано… За країну було соромно… Тільки це вже потім сталось, у Владимирі, коли я — слава тобі, Господи, — з Лідією Руслановою в одній камері опинилась… Там і за нас, арештанток бідолашних, бувало соромно, коли жінка голосила під вікнами: «Юноша с лицом слоновой кости, карне глаза! Откуси, отгрызи два моих соска…»

— А страшно було?

— Не знаю, — замислено відповіла Федорова. — Якби ви все швидко робили, а ви ж по-обломовськи працювали, ізмором брали… Місяці минали, роки… За цей час смерті собі бажаєш, як порятунку… Мабуть, Сталін зрозумів наш характер, коли в засланні серед росіян, жив, відчув, що хоч ми й невмілі обломи, зате совісливі, соромимося сказати, коли бачимо, що не так, боїмося словом людину скривдити, ворогом назвати ворога — якщо тільки не чужоземець він, усе думаємо, схаменуться, помилка сталась… От він на хребет нам і вліз… І роз’єднав народ на квадратики, щоб вам легше було тримати його на мушці… І в кожному квадраті радіотарілка з ранку до ночі у вуха — бу-бу-бу-бу… Одне й те ж, одне й те ж, а раніше цього самого репродуктора ніхто і в очі не бачив, новинка, спробуй не повірити, коли місяцями й роками товчуть однакові слова, а хто їх не повторяє — зникає з життя… Якщо повторюватимеш людині місяць, що вона свиня, — повірить… А тут роки бубоніли… Аби сором наш гнівом залило й бунт запалахкотів, треба такого натворити, щоб кожного зачепило, — а найбільше жінок, у яких на руках голодні діти, й дров немає, щоб буржуйку розтопити… А Сталін усе міряв жменею: одного — на тортури, другому — орден, третьому — нову кімнату, четвертому — розстріл… Черезсмужжям народ роз’єднав, поставив одного проти одного… Соромно мені було, — повторила Федорова, — одне лише й тримало, що дочка лишилася на волі… Та яка там «воля»… Я була в тюрмі за стіною, вона — в тюрмі без стін, різниця невелика, гарантій ні в неї, ні в мене не було, не знали ми, що таке гарантії, та й не взнаємо ніколи…

— Ну гаразд, Сталін, це все зрозуміло, — ствердно кивнув Сорокін, — а зараз вам хіба не соромно, що не пускають до дочки в гості?

— Ще й як соромно… Та ми завжди під глибою держави жили! Не вона для нас, а ми під нею… Зараз, слава Богу, хоч нами править не хворий деспот, отже, надія є, у Брежнєва діти добрі…

— Син чи дочка? — неуважно спитав Сорокін.

— А це вже моя справа, не ваша…

— От бачите, — він співчутливо всміхнувся, — розм’якли, сказали те, про що говорити нікому не треба… Добре, я — як карнавка… Все умре в мені… А коли б на моєму місці гад сидів?

— А хіба ви не гад? — Федорова зітхнула. — Справжнісінький гад.

— Ми ж домовилися, Зоє Олексіївно… Я — кат… Але — водночас жертва сильніших від мене катів… І ті, в свою чергу, також жертви… У нас винних немає, у нас самі розплюснуті… Але ж сором — це жалість… Сталін же велів вас до себе привезти, на Ближню дачу… А ви не усвідомили цього… Як Абакумову? Га? Ви про нього подумайте! Про Берію подумайте! Сталін ваше кіно часто дивився, він «Подруги» любив, повторював, що хоче розмовляти з вами віч-на-віч…

— Ну і як же ви посміли йому відмовити?

— Розкажу. Тільки ви до нашої наступної розмови постарайтеся пригадати, що з вами було в камері у травні, незабаром після Першотравневого свята… У нас тоді ланцюжок вийде: ви — я, я — ви… Чим не сенсація?!

Після цієї бесіди він провів ретельну роботу: полетів (нікому не довірив) у Краснодар, зустрівся там з потрібними клієнтами (його група працювала в тісному контакті з начальством із Сочі, що мало виходи нагору; гарантували передачу цехам необхідних верстатів та сировини), домовився із старим дружком, що той пошле до Москви кілька людей з посилками для актриси: «Треба побалувати улюбленицю народу фруктами, не вміємо берегти пам’ять, тому й живемо в лайні, знайдіть до неї підходи по своїх каналах, подивіться, з ким вона тут контактувала під час гастролей, звідти й тягніть»; повернувшись до Москви, вийшов на тих, хто був знайомий з солістом оркестру Міністерства внутрішніх справ Геною Титовим, пустив по Москві інформацію про те, що він не просто квартирував у Федорової, а виконував ряд її доручень комерційного характеру — що купити, що продати, та й, мовляв, вабило його з дитинства до пристаркуватих жінок, форма едіпового комплексу. Тільки після того як зашерхотіло в місті, подався на другу зустріч, а тим часом дав завдання своїй команді шукати невдатного літератора, який сидить без грошей і вважає, що в його тяжкому становищі винні всюдисущі вороги, і аж ніяк не він сам…

11

— Ти мене добре знаєш, Варений? — перепитав Артист, пробуючи лезо фінки об ніготь великого пальця. — Чого замовк? Комбінуєш? Відповідай! Марно думкою танцюєш, програв — говори.

— Я ж кажу, по кличці — знаю.

— Це ясно. Мене всі блатні по кличці знають. Я питаю, як ти мене знаєш? Добре чи з чуток?

— Добре.

— Хто тобі про мене говорив?

— Льоня.

— На Русі півмільйона «Льонь». Кликуха? У якій справі проходив?

— «Косий»… У Донецьку брав касу…

— У Новочеркаську він касу брав… Ким ти йому був?

— Я не жопник, не підставлявся… Масаж робив, штани прасував, подарунки приймав як близький…

— Ну й що він тобі про мене розповідав?

— Говорив, що ви його вчитель.

— Правильно говорив. Значить, якщо ти йому, близький, то мені ти — фльондра, в рот помочуся — проковтнеш. Так?

— По закону — так.

— Сумніваєшся, чи що?

— Я кажу — по закону маєте право.

— По закону я на все маю право. А ти проковтнеш?

— Ви мені пред’явіть, у чому я провинився? У чому предмет розбору? Через що ви почали толки?

— Це не толки, Варений… Це процес… І щоб ти зрозумів, чому я називаю ці толки процесом — хоч мені з тобою говорити ні до чого, ти манюпусінький для мене, такими, як ти, я розплачувався, на кон ставив, — розкажу тобі випадок про те, як два авторитети тікали… Вони йшли через мордовську тайгу, розуміючи, що їх уже шукають… Йшли по компасу, їли чотири сухарі на день і один шматок в’яленого м’яса. І якось уночі до їхнього вогнища підійшов ведмідь і попер на одного з друзів, і шваркнув його лапою по спині… А другий не втік, схопив тліюче поліно, засадив у горло ведмедеві й повернув звіра на себе… А в цю мить я — так, так, якщо договоримося, я тобі спину свою покажу — встиг вихопити з-під рюкзака штик і встромив його в шию ведмедеві… Я не знаю іншої людини, яка пішла б з поліном на ведмедя, аби друга врятувати… Таких людей на цій грішній землі більше немає, Варений… Таких людей треба оберігати й пестити… А ви цю людину вбили…

— Кого ви маєте на увазі?

— Яструба.

— Мені ця кликуха невідома.

— Це не кликуха. Прізвище.

— Я такого не знав. Даремно ви мені висуваєте це обвинувачення. Якщо не досить моєї клятви, скажіть, коли й де це було, я виставлю алібі, і, якщо ви мені не повірите, можете запросити кого хочете для офіційного розгляду.

— Подумай ще раз, Варений. Я розумію, що ти не був скрипалем у цьому ділі, не ти вів соло, ти йшов другим, стояв на шухері, ждав у машині — це мені ясно… Але те, що ти замазаний його кров’ю, — я знаю.

— Життям клянуся, не мазався!.. Нічого про цього Яструба не чув!

— Добре… Що ти робив тиждень тому?

— На дачі здихав.

— На малині, чи що?

— Ні… Ми малину не держимо… Нормальна дача…

— А потім?

— Потім був у ділі.

— У якому?

— Причетності до Яструба не має. По закону можу не відповідати, інше число.

— Добре… Хто підтвердить, що ти дохнув на дачі? Сім днів тому, день і ніч, головне — ніч?

— Нянька.

— Блатна?

— Ні.

— Яка ж їй віра? Ти вистав мені свідка, який бовтає по фені і згоден відповісти перед нашим законом, я ж не один вирішуватиму, зі мною ще два авторитети в ділі…

— Офіційно заявляю: няньку можна взяти в толк, вона перевірена людина, брехню не покриватиме.

— Мені нянька не потрібна… Мені твій пахан потрібен, Варений. Я йому хочу це питання поставити. Якщо він тебе відмиє й дасть мазу, я піду по іншому сліду…

— По закону я не маю права віддавати пахана. І вам це відомо краще, ніж мені, тому що ви не просто законник, а й авторитет…

— Ремствуй на себе, — замислено відповів Артист і, не спускаючи очей з Вареного, повільно, немов з натужним болем, відкинувся на спинку стільця. — Де телефон?

— А що? — Варений подався до нього. — Навіщо? Кому ви хочете дзвонити?! Не вірите?! Я ж офіційно клянусь! Абсолютно офіційно!

— Де телефон? — повторив Артист і підвівся; він зіграв утому, дозволивши Вареному побачити опущені плечі, обвислі руки, схилену набік голову, — всі ці хвилини розмовляв з напруженням, зараз настала розрядка; ну, стрибай на спину, Варений, унікальний шанс, я ж до телефону йду, авторитетів викличу, настане твоя остання година, не пропусти мить…

Він ішов повільно, човгаючи переставляв ноги; аби тільки не переграти; кожен злодій — артист, лише досвідчений — талановитіший, а шістка — як провінціальний конферансьє з минулорічними анекдотами, дозволеними цензурою для публічного виконання.

Артист відчув рух за своєю спінюю за мить до того, як почув його; пружинисто пригнувся; масивна попільниця торохнула об двері; він, мов на шарнірах, розвернувся й Прийняв Варенова на груди; той немовби летів слідом за попільницею, виставивши лобасту голову, щоб перекинути ворога, заломити шию, розбити обличчя об підлогу, а потім підтягти до телефону й викликати, своїх, для зовсім інших уже толків.

Артист ударив Варенова ребром долоні по загривку; той мішком упав, розпластавшись на підлозі обм’яклим тілом.

Схопивши Варенова за чуб, Артист підняв його голову, заглянув в пополотніле обличчя; повіки тремтіли, отже, непритомність удавав; ударив обличчям об підлогу, раз, два… п’ять, знову подивився на повіки: лежали спокійно, зовсім воскові.

Повільно розтулив пальці; голова гримнула на паркет; пішов у ванну, набрав води в склянку й зазирнув на кухню; телефон стояв на підвіконні: моргала червона лампочка автовідповідача; натиснув кнопку кісточкою вказівного пальця, зробив тихше, прослухав голоси, записав номери телефонів, куди просили подзвонити, пішов до кімнати й вилив воду на голову Варенова. Той здригнувся, зашкрябався; Артист повернувся на кухню, ретельно витер склянку рушником, залишив на столі.

Закуривши, неквапливо увійшов до кімнати: Варенов стояв на порозі, похитуючись, як п’яний; кров текла по обличчю.

— Іди сюди, — сказав Артист. — Знімай трубку й набирай телефон… Винуватити мене нема чого, я попереджав… Або віддай добром Хріна, я з ним толки на самоті проведу…

Вимовляючи цю фразу, очей з обличчя не спускав, ждав, як відреагує на слово «Хрін»; той здригнувся; попався, сука…

…До Костенка подзвонив звідси, від Варенова, коли той пішов змивати кров у ванну; продиктував телефон:

— Начебто зараз живе по цьому номеру…

…Костенко відразу зв’язався зі Строїловим, сказав, що йде до нього, попросив підождати; Строїлов діждався, вмить з’ясував адресу по телефонному номеру; через дванадцять хвилин туди, на Паркову, послали бригаду; через п’ятдесят три хвилини «муровці» засікли невідомого, який вийшов з будинку «об’єкта»; невідомий (років тридцяти п’яти, блондин, голубоокий, зріст приблизно сто сімдесят п’ять, одягнений у шкіряну куртку й чорні брюки, особливих прикмет не помічено, на мізинці правої руки масивний золотий перстень) зупинив приватну машину і, професіонально перевірившись, сів у неї (номерний знак МЕУ 74–91). Машина рушила в напрямку центру; біля великого панського будинку на Потаповському невідомий, не відпускаючи водія, швидко зайшов у двір і зник у під’їзді двоповерхової будівлі. (Після Жовтня у дворах красивих ампірних громадин, побудованих саме напередодні перевороту, таких потвор натикали дуже багато; і старорежимну красу приємно понівечити, мстиво пригнувши до ступеня безликої рівності, та й у графу «піклування про підвищення матеріального рівня трудящих» цілком вписується реляція про те, що збільшили житлофонд, — у таку коробку можна вселити дванадцять сімей, на кожну — по кімнаті, економія в наявності; одна стіна — капітальна, панська, три інших — по одній цеглині, не замерзнуть, батарею поставимо.)

У будівлі «невідомий» пробув не більше п’ятнадцяти хвилин; зовнішнє спостереження, залишене на Потаповському, засікло молодого хлопця, що вийшов з темного під’їзду через хвилину після «невідомого»; дві машини й далі стежили за приватною, в якій приїхав «невідомий». Він розрахувався біля будинку сім на вулиці Будівельників, увійшов у четвертий під’їзд; судячи по тому, що вікна засвітилися на третьому поверсі, отже, він жив у квартирі номер дванадцять; з’ясували ім’я та прізвище: Володимир Аркадійович Никодимов, сорок четвертого року народження, росіянин, не судився, освіта незакінчена вища, працює по договору в московському торзі, розлучений; дружина, Никодимова Валерія Юріївна, сорок дев’ятого року народження, інструктор Росконцерту з організаційних питань. © http://kompas.co.ua

Хлопця, що вийшов слідом за Никодимовим, взяли в спостереження під кличкою Довгий. Його довели до Варсоноф’ївського провулку; там жила Валерія Юріївна Никодимова. Пробувши у неї десять хвилин (з’ясовувати не довелося, на дверях була табличка з прізвищем та ініціалами), Довгий повернувся додому о двадцять третій сорок сім і більше нікуди не виходив; прізвище Страхов, звати Геннадій…

Список мешканців усіх квартир на Парковій (судячи з номера телефону, котрий дав Артист, там жив Сорокін) Костенку й Строїлову принесли о п’ятій ранку на горище будинку, що стояв навпроти того під’їзду, звідки вчора ввечері вийшов Никодимов! Потрібних прізвищ — ні Сорокіна, ні Хрінкова — серед мешканців не було.

— Що робитимемо? — спитав Строїлов.

Не відриваючись від окулярів бінокля, Костенко відповів:

— Ждати.

…Ждали до восьмої.

— Очі не злипаються? — спитав Строїлов, розтираючи обличчя своїми донкіхотськими, довжелезними пальцями.

— Злипаються.

— По каву, може, з’їздити?

— Потерпимо.

— Хочете відпочити?

— В обличчя його я один знаю…

— Думаєте, міг борідку відпустити?

— Міг… Судячи з усього, в нього дуже розвинене почуття небезпеки… Але я не можу збагнути: навіщо йому стежити за нами?! — Костенко опустив бінокль, закурив, потер почервонілі очі й здивовано, з неприхованою розгубленістю зиркнув на Строїлова.

— Я також думаю про це.

— Хто йому міг сказати, що ви тепер ведете справу Яструба? Хто?

— Про це знають вісім чоловік, усі до одного…

— Отож бо й воно… Тому й страшно…

Костенко знову втупився в окуляри бінокля й знітився: Хрінков, він же Сорокін, невідривно дивився йому в очі — простягни руку, торкнешся до нього.

— Він, — прошепотів Костенко.

Строїлов несподівано для самого себе зіщулився, обачно підніс до губів «вокі-токі» й прошепотів:

— Чоловік у спортивному костюмі — той, хто нам потрібен. Не спускайте з нього очей. Робіть фотографії. Доповідайте про маршрут безперервно…

…Строїлов-старший подивився на ще мокрі фотографії чоловіка у спортивному костюмі, який біг підтюпцем по вулиці, відкашлявся, поклав пергаментну руку на пташині свої груди й тихо сказав:

— Це він, Сорокін, мій слідчий…

О десятій годині тридцять хвилин Валерія Юріївна Никодимова зайшла до кабінету свого начальника з текстом телекса у Нью-Йорк. Адресат — Джозеф Дейвід; американця спішно викликали на переговори про концертне турне радянських акторів по-Сполучених Штатах.

Об одинадцятій сорок Костенка підвезли з Петровки додому — відключитися хоч на кілька годин, не спав цілу ніч.

У дворі було чисто; в під’їзді також; але погляд його — тренований, всепомічаючий, особливо в ситуаціях екстремальних — чомусь затримався на дерев’яних дверцятах, що закривали електричну й телефонну розводку на сходовій клітці. Костенко навіть не збагнув, що його кольнуло; зайшов у порожню «квартиру, прочитав Маняшину записку про те, що і в якій послідовності треба підігріти, виніс табуретку на сходову клітку («просто жах, яких слів попридумували, га! самі себе до тюрми підштовхуємо — «клітка»; яка ж у нас страшна, безпросвітна доленька»), обережно став на неї, прочинив зелененькі дверцятка ширше й зразу помітив біля своєї розводки маленький пластмасовий присосочок; надів окуляри, витер сірника; «Мейд in Гонконг»; («оце так номер! Значить, і мої розмови пишуть?! Хто?!»)

…Разом із Строїловим приїхав експерт з НТВ; поки дивився присосочок і «пальчики», капітан, випивши чашку дуже міцної кави (безсонна ніч зробила його обличчя сірим, під очима залягли глибокі синьо-жовті круги, очі немов провалились, так буває у здорових людей з тяжкого похмілля), мовив, хрустко потягшись:

— Заїжджав ваш знайомий Ромашов, з комітету, сказав, що нам висилають усі матеріали слідчої справи на Сорокіна… Пістолет у нього був… Саме «Зауер»… Подарував його сам Абакумов… Забрали при арешті, де він зараз — невідомо.

… Подзвонили з Петровки:

— Добрий день, товаришу полковник, це черговий по…

— Я сплю, — перебив Костенко, — подзвоніть через дві години…

— Та до вас же капі…

Костенко обережно поклав трубку на важіль, пояснивши:

— Не треба знати тим, хто нас слухає, що капітан Строїлов зараз у мене… Цікаво, чи визначить експерт, куди підтягнуто цей телефонний жучок? Чи він може передавати текст моїх розмов на відстані?

Виявилося — на відстані до кілометра; сиди собі в машині й катай на диктофон. Ну бандити пішли! Ну технічна оснащеність! Сищикам би таку!

Костенко зайшов до сусідів, звідтіля подзвонив на Петровку; черговий повідомив, що «Злий» (так називали Сорокіна у зведеннях зовнішнього спостереження) був прописаний на Парковій під прізвищем Вітман; після пробіжки був дома, нікого не приймав, щойно вийшов з квартири, зараз приїхав у Безбожний провулок, до Пшонкіна Бориса Михайловича, літератора…

О другій годині подзвонили з Ярославля: фотографії Никодимова й Страхова, передані по фототелеграфу в редакцію обласної газети, показали тій бабусі, в якої зупинялись слюсар кооперативного гаража Окунєв і його невідомий супутник. Бабуся (Цибуліна Ганна Максимівна) пізнала Геннадія Страхова, саме він приїздив разом з її покійним постояльцем. Але після того як до неї зайшли сусідки, свідчення змінила, сказала дільничному, що це не точно: «могла й помилитись, очі вже старі, сліпі»…

О третій годині Строїлов зібрав оперативну параду; перед тим як доповідати високому начальству, вирішив зв’язати всі епізоди воєдино, якнайретельніше опрацювати версії, перше слово надав Костенкові.

Той підвівся, подивився на членів оперативної групи (зовсім ще хлопчиська, обличчя хороші, з такими можна йти в розвідку; куди тобі в розвідку? відходив; а може, ще ні?), тяжко зітхнув і, спитавши у капітана дозволу закурити, почав доповідати:

— Я вдячний нашому керівникові, капітану Строїлову, за надану можливість поділитися своїми міркуваннями по тому вузлу проблем, який ва… нам треба буде розв’язати… А не вийде — будете… будемо рубати… Отже, перший огляд квартири Зої Федорової, проведений дванадцятого грудня вісімдесят першого року, показав, що в кімнатах не було слідів боротьби, насильства і пограбування. Обстановку у шафах і тумбочках не було порушено; знайдено дорожні коробочки з-під перснів з товарними ярликами — від тридцяти до трьохсот п’ятдесяти карбованців, вилучили дванадцять касет, що були в ужитку, — лежали в тумбочці коло, ліжка, знайшли ощадну книжку на ім’я Федорової — вклад сто дев’яносто сім карбованців вісімдесят дев’ять копійок… У стінці — при ретельному огляді — знайдено ще дві касети, «Лоу Войс» і «Панасонік»; кулон жовтого металу з білим каменем, брошка, перстень. З журнального столика вилучено відбиток пальця на дактилоскопію. В кореспонденції її а піаніно знайдено чотириста сорок карбованців; десять золотих коронок; біля балкона знайшли вироби з білого та жовтого металу: шість пар запонок, підвіску, сережки, персні, браслети… Щось іще було — точно не пригадую… Наступного дня огляд квартири продовжили… Знайшли конверт, де було дві тисячі карбованців, ще кілька перснів, гарнітур — браслет, два персні і кулон… Отже, версія пограбування мала відпасти сама по собі… Але хтось зверху наполягав опрацьовувати саме цю версію… Чому? Не можу відповісти… Незадовго до загибелі Зоя Олексіївна одержала листа… Розпечатавши його, вона знайшла свій портрет із журналу — з виколотими очима; там же була записочка: «брудна американська підстилка, тебе жде саме така смерть за зраду Батьківщині!» Невдовзі вона одержала ще один свій портрет з ідентичною запискою… Запам’ятайте, вистрілили їй у потилицю, куля вийшла через око… Однак версію політичного вбивства нам опрацьовувати не давали… Один співробітник ВЦРПС, якого я допитував, — він кілька разів заходив до Зої Олексіївни — викривав її у своїх свідченнях: «Я слухав розмови тих людей, що в неї збиралися, — про тортури, розстріли й муки у так званих «сталінських таборах» і ніби занурювавсь у бруд. Якось я не витримав і сказав: «Як вам не набрид сморід минулого?!» У відповідь на це вона обізвала мене донощиком і сексотом… Більше я в неї не був…» Одна на допиті показала: «Федорова дуже погано говорила про товариша Сталіна — навіть після того як скинули Хрущова і знову почали писати правду, яким великим стратегом був Йосиф Віссаріонович. І взагалі в неї занадто часто бували якісь дивні типи… Одного разу я в неї зустріла бридкого єврея з довгим носом… Може, її сіоністи вбили?»

Строїлов усміхнувся, процитувавши злу епіграму на одного літератора: «І сам він горбатий, і вірші горбаті, а хто ж винуватий? Євреї винуваті».

Костенко кивнув:

— І все-таки ми й цю версію намагалися опрацювати… А от її квартиранта, соліста ансамблю пісні й танцю МВС, якогось Геннадія Семеновича, нам вдалося допитати лише один раз; згори тисли: «досить, набридло, не туди гнете»… Він твердив, що познайомила його з актрисою — ще в сімдесят сьомому році — адміністратор московського естрадного об’єднання товариства сліпих, а в мене були відомості, що саме цю адміністраторку хтось обачно до соліста підвів… Хто? Я вийшов на Краснодарський слід, тоненький, пунктирний, але — багатообіцяючий… та з Краснодара подзвонили керівництву, найімовірніше Медунов: «Не чіпайте чесних людей»… Я не стомив вас, товариші?

Відповіли, як школярі, заворожені, одним подихом:

— Ні!

— Гаразд, — похмуро всміхнувся Костенко, — підемо далі… Від цього самого квартиранта Гени я вийшов на якогось «Олега» і «Вікторію Іванівну» із Свердловська… Начебто вона — працівник Ювелірторгу, дістала Федоровій гарнітур за п’ятнадцять тисяч карбованців, саме на ту суму, що актриса виручила, продавши свою дачу… Але ж, судячи з огляду місця вбивства, гарнітур цей не було вкрадено… Мені й цю лінію обірвали — не наказом, звичайно, а, як казав великий кормчий, «тихою сапою»… Ну й, нарешті, головне, «Олег»… Чи той це був «Олег», котрого називав квартирант, чи ні, з’ясувати не вдалося — не дали. Про цей епізод я говорю вам першим… Час настав… Не тому, що гласність, а через те, що сталося в Москві за останні дні… Отже, «Олег» цей був артистом, гастролював від Москонцерту, їздив з циганськими ансамблями, з грузинськими, вірменськими і, здається, ще з єврейськими та молдавськими… «Олежек» говорив — і я цю інформацію мав, — що його друг Борис Буряца, артист Великого театру, продав одному з тузів кримінального світу, скупникові краденого, якомусь там «Федору Михайловичу», кулон роботи Фаберже за двадцять п’ять тисяч… А один студент Ленінградської духовної академії розповів, що у Бориса Буряци є покровителька дуже важна і впливова на ім’я Галина Леонідівна і що дома в нього зберігається на мільйон карбованців антикваріату й пістолет, схожий на «Зауер»… Я цю інформацію послав своєму начальству… Ті перекинули по інстанції; минуло години три, й мене висмикнули: «віддайте матеріали». Я заперечував — мовляв, це не за правилами, я ще не збагнув тоді, про кого йшла мова; вліпили догану, інформацію відібрали… Але ж пам’ять відібрати не можна… Отже — я пам’ятаю… А наступного дня я ще одне повідомлення одержав: той же «Олежек» говорив друзям, що про Зою Федорову, про те, хто її оточує, поінформований Борис Буряца… Отак от… А він, Борис, після скандального арешту, пов’язаного начебто з викраденням брильянтів у Ірини Бугримової, приборкувачки тигрів, і досить швидкого звільнення з-під арешту прожив недовго — десь під час поїздки, чи не в Краснодарському краї?! — раптово занедужав, потрапив на операційний стіл і помер зразу, а був же ще молодий чоловік, усі свої таємниці забрав із собою, а їх було багато, ох як багато… І я їх знаю…

Костенко знову витяг сигарету, перепрошуючи, глянув на Строїлова; той знизав плечима:

— Владиславе Романовичу, не ставте мене в незручне становище, ви тут старший…

Костенко закурив і, сильно потерши потилицю, вів далі:

— Тепер давайте подивимось, що сталося десять днів тому… Все йшло б, як ішло, якби не підійшов до мене чоловік, який відрекомендувався Хрінковим Емілем Валерійовичем… Ну підійшов, ну запросив попрацювати в кооперативі, ну назвав нашого спільного знайомого Мишаню Яструба… Все це дрібниці, якби я не побачив у його машині Давидова, якого допитував у справі Зої Олексіївни, — розмовляв я з ним на свій страх і риск, без протоколу, бо він крутився навколо Буряци і його товаришів, а також «дами-покровительки»… І коли я прийшов сюди — подивитися, що лишилося від справи Федорової, — з’ясувалось, що Давидов цей тепер став «Дейвідом», до того ж напрочуд швидко, без будь-яких перепон махнув до Америки — через місяць після вбивства… За нього, як я з’ясував, поклопоталися: згори була вказівка, чи то від Щолокова, чи то від когось іще… Ясно? Ось тому я й запросив дані на Хрінкова. Але того, що до мене підійшов, у столиці серед «хрінкових» не виявилося… Довелося виготувати робот; спочатку робота впізнав Мишаня Яструб: «садист-слідчий, заарештували в п’ятдесят сьомому, били смертним боєм у Саблазі, називали Хріном»; потім упізнав генерал Трехов, який і Зою Федорову звільняв, і слідчого її саджав… Я, саме я, попросив Яструба знайти мені підходи до Хріна, котрий назвав «свій» кооператив… А випадкова у цьому кооперативі працювала подружка Мишані, і, мабуть, Яструб знайшов — найімовірніше через Людку — ці самі підходи, за що його і вбили… І Людку — також… Практично одночасно… А потім — прибрали слюсаря гаража Окунева, де зберігалася машина, з якої знімали номерний знак… До речі, також був у Саблазі… А потім батечко нашого керівника, генерал Строїлов, назвав прізвище робота — підполковник колишнього КДБ Сорокін, Євген Васильович. Тому я ще раз і. ще раз запитую себе: чому Федорову не пускали в гості до дочки? Хто саме? Вона не хотіла емігрувати, мріяла побачити дочку й онука — всього лише. Чому раніше її пускали в Штати, а потім зробили злобною відмовницею?

Я питаю себе: чому через вісім років після вбивства актриси до мене — цілком конспіративно, відчувається професіонал — підійшов Хрінков, він же Вітман, він же Сорокін, який мав пряму причетність до тієї трагедії, яка, зрештою, й розметала її сім’ю? Чому разом з ним був Дейвід, зав’язаний на Бориса Буряцу? І тих, хто його оточував, підтримував, спонукав?

Я питаю себе: чому в квартирі Федорової було так багато магнітофонних касет? Я подивився книжку Вікторії Федорової «Дочка адмірала». Чому мати не розповіла їй про те, що вона звернулася з проханням звільнити її батька до Сталіна? Саме до Сталіна, а вже потім виник Берія… Це мені підтвердив і народний артист Юрій Медведєв під час нашої розмови, це саме він повторив і на допиті у інспектора карного розшуку 40-го відділення Карасьова — п’ятого лютого вісімдесят другого року… Багато свідків говорили, що Зоя Федорова жила досить скромно, але, як кожна мати, мріяла допомагати дочці й онукові — тому так багато гастролювала, — потрібні були гроші… Купувала — для цього ж — золотце та камінчики… Так говорили — фактів немає… Друг Федорової, якого допитував той же інспектор Карасьов, — вони разом знімалися в картині «Іван Нікулін, російський матрос» ще в сорок третьому році — підтвердив, що Вікторія за свою книжку одержала в Штатах двісті двадцять п’ять тисяч доларів, нестатків не відчувала… У одного з допитаних письменників прохопилася фраза, що під час поїздки до дочки Зоя Олексіївна мала намір подати до суду позов на батька Віки адмірала Тейта — нібито він використав її одкровення, опублікувавши їх без її на те згоди: у разі позитивного рішення суду вона одержала б сто тисяч доларів неустойки… Ця лінія також не одпрацьовувалась… А втім, це зрозуміло: ми не входимо до Інтерполу, дикуни… Знову запитую себе: навіщо я, знаючи про справу Зої Федорової більше за інших, знадобився Сорокіну й Джозефу Дейвіду? Дивний симбіоз садиста з колишнього КДБ і так званого імпресаріо з Нью-Йорка… До того ж — знадобився я їм невдовзі після того як вийшов у відставку, на пенсію, аж ніяк не «райську», а всього лише полковницьку. Ну а все подальше вам відомо… І про те, як за мною поставили спостереження, і жучок до телефону, і як дзвонять до генерала Строїлова, дивно дзвонять, почерк відчувається певний, манера сорокових років, абакумовсько-рюмінська школа нагнітання жаху, розладжування людської психіки. Сорокін, він же Хрінков, він же Вітман, — під контролем, Никодимови — також, никодимовські бойовики — виявляються; спостерігачів, що за нами топають, з’ясовано; версія вбивства слюсаря гаража Окунева опрацьовується… І — головне: ждемо прильоту Дейвіда. Як з ним побудувати комбінацію? Чи — одразу брати? Але ж Міністерство закордонних справ не дасть — доказів немає, я на їхньому місці теж був би проти… Що накажете робити?

Строїлов обережно кашлянув, прикривши рот вузькою долонею:

— Мабуть, спочатку ви розкажете, як вам пощастило вийти на адресу квартири Вітмана-Хрінкова-Сорокіна, Владиславе Романовичу…

Він дивився на Костенка, не мигнувши оком, обличчя було недвижне і бліде — аж синє.

Старий дурень, подумав стомлено Костенко, коли ж ти відучишся влюблятися в людей з першого погляду? Мало собі лоба бив? Ну, відповідай; закладай Артиста, зраджуй його, він же тобі вірить, як Богу, а Богу все прощають, навіть зраду…

12

Брежнєв, Андропов і Щолоков жили на Кутузовському проспекті, в одному будинку й одному під’їзді — на третьому, п’ятому й сьомому поверхах.

Ці три чоловіки, будучи члендми ЦК однієї партії, членами «парламенту» однієї країни, були притому індивідуальностями зовсім різними, один одного взаємовиключаючими.

До змови проти Хрущова секретар ЦК Андропов, який відповідав за зв’язки з компартіями соціалістичних країн, примкнув на самій останній її стадії, після того вже як Микита Сергійович, розіграний Сусловим, провів нові постанови проти селянства, коли секретарям сільських партосередків та керівникам райкомів (сільськогосподарських) наказали розгорнути кампанію за здавання корів колгоспам: «поясніть народові, що вигідніше одержувати безплатно молоко на фермі, ніж мучитися з кормами, пасти, вручну доїти». Так самій ідеї селянського господарства було завдано ще одного хрусткого удару. Відтоді й почали наводняти Москву «плюшеві десанти» — селяни, яких відучили працювати так, як вони звикли споконвіку. При Сталіні вони жили й помирали в селах безпаспортними кріпаками, в місто — ні-ні, за це каторга світить, тільки деякі шибеники, окаянні сміливці ризикували прорватися до столиці, аби купити ковбаски та сиру — дізнається хтось із сусідів, у ту ж мить напише куди слід, ну й «воронок» тут як тут — вісім років Особлива Нарада дасть за «економічну контрреволюцію». А коли Хрущов дозволив нещасному класу-годувальнику одержати паспорт, що гарантував свободу пересування по країні, але при цьому знову став відбирати у безправних хазяїв корів та свиней, коли хлібороб дістав замість цього можливість узяти в місті масло, сметану, ковбасу, не вкладаючи у товар тієї любові, солодкої втоми, сили, поетичної світанково-західної години, які вкладали його дід та бабуся, ситуація в країні змінилася кардинально; ще хрусткіше затріщала казармено-планова економіка, почалися закупки зерна за кордоном.

Хрущов, якого апарат підштовхував до сталінсько-сусловської догматики, повторював на кожній «зустрічі з трудівниками села», що тільки надлишкові бюджетні вклади держави змінять обличчя села, тільки трактори, вантажні машини, гігантські агроміста, елеватори, ферми, обладнані за останнім словом техніки, визначать перелом у сільському господарстві.

Він забороняв собі розуміти (та й Лисенко поряд, захотів би — не дозволив, володів распутінською магією, впливав на Хрущова як удав на кролика: тільки дочка починала розмову про Лисенка, що він — гірший за шамана, Микита Сергійович червонів, мало ногами не тупав, хоч дітей своїх ніжно любив), що лише одне може врятувати селянина: гарантоване право власності на землю, на худобу й на корм. Ленін, запровадивши неп, не вклав у сільське господарство жодного червінця — просто на зміну продрозкладочному грабіжництву прийшов розумний податок. І вдячний селянин уже на другий рік продподатку відповів країні тим єдиним, чим міг відповісти — повним достатком продуктів, бо праця лише тоді на втіху, коли видно її результати, якими ти, хазяїн, маєш право розпоряджатися за власним бажанням, а не за наказом чиновного рила.

Андропов вивчив усі праці Леніна, написані після введення непу; особливо ретельно конспектував його кооперативний план, але раз по раз співвідносив це з ситуацією в Угорщині (епізоди будапештського повстання відклалися в ньому навіки, синдром цієї пам’яті жив окремо від нього; він ніколи не міг забути, як пополотніло обличчя сина, коли той побачив на ліхтарі, перед ворітьми резиденції, тіло «Пішти», їхнього служителя по дому дяді Іштвана, повішеного за ноги, хлопчик часто з ним грав у шахи. Він завжди пам’ятав останню зустріч із сталінським гауляйтером Угорщини Матіасом Ракоші; той замислено говорив: «Ви самі ще не розумієте, що натворили на двадцятому з’їзді…» І все-таки, коли діти підросли, Андропов упевнено повторював: «Одноманітність — протиприродна; в однаковій мірі це стосується й соціалістичних моделей»). По-перше, попрацювавши в європейській Угорщині, він бачив наочно, наскільки результативні кооперативні й одноосібні господарства, але, по-друге, будучи явищем, сформованим у сталінський час, він не міг відмовитися від тієї схеми, яку втовкмачили геть чисто всім у країні: «лише через радгоспи й колгоспи, і аж ніяк не через Особистість хлібороба суспільство може прийти до добробуту».

Він ще не був готовий до того, щоб запропонувати свою доктрину (всі ми по краплинах вичавлюємо з себе рабів, та ніяк вичавити не можемо — скільки років уже, майже все двадцяте століття!), але й не міг погоджуватися з тим, куди повернув Хрущов: почалося нове відчуження селянина від останніх решток власності, хоч і безкровне, таке, що різнилося від жаху колективізації, але все-таки моральне по своїй суті, форма цивілізованого сталінізму (якщо такий, звісно, можливий). І коли кривавий вихор колективізації (точніше — знищення селянства як основного ферменту суспільства) можна було звалити на інокровний елемент, підступних і всюдисущих жидомасонів, які пробралися в ЦК у жовтні сімнадцятого, а може, ще й раніше (навколо Леніна багато пронозуватих роїлося), то на кого звалювати експерименти шістдесятих років, коли країною правили росіяни і — якоюсь мірою — українці?

Примкнув до антихрущовської змови Андропов і тому, що Микита Сергійович, героїчно проголосивши (наперекір могутнім адептам жорсткого курсу) боротьбу зі сталінським культом, сам почав сповзати в реанімацію цього ж культу: три геройські зірки; фільми, присвячені його сімдесятиріччю; симпозіуми учених про його теоретичний внесок у скарбницю марксистсько-ленінської думки, премії миру — усе це було чуже Андропову і як політику, і як особистості.

Знаючи незлобивість Брежнєва, лояльність у ставленні до колег, сентиментальну чутливість (до речі, це трохи лякало, лідер має бути логіком, відкритим усім точкам зору і тому далеким від сентиментів, які таять у собі примат особистих уподобань), Андропов усе-таки вирішив підтримати його, тим більше що той обіцяв повну свободу рук Косигіну з його економічною реформою, яка закликала передати підприємствам права на дії, а не на сліпе виконання пробірково спланованих наказів, спущених з центру…

Першу зарубіжну поїздку Брежнєва й Косигіна в соціалістичні країни організував саме він, Андропов.

У передачах Центрального телебачення було видно неозброєним оком, як давив Косигін, — своєю неквапливою переконаністю, точністю формулювань і абсолютним спокоєм, тоді як Брежнєв лякався камери, в’язав фрази насилу, знічувався, хоч зовні явно вигравав — широка усмішка, ямочки на щоках, зацікавлена доброзичливість; Косигін був сухорлявий, з роками його схожість з Керенським стала зовсім разючою, одне тобі обличчя, хіба тільки що не було невпинного пориву, такого притаманного першому російському соціалістичному прем’єрові.

У наступну поїздку Брежнєв подався вже один: Косигін явно йому заважав. Андропов не просто відчув це, він дізнався про це від своїх колег у соціалістичних країнах; саме тоді він і написав свої сумні вірші: «Всілякі є в житті напасті, так, люди часто прагнуть власті, але ще є така напасть, що люд і сам псує ту власть!»

Аналітик, він зрозумів стратегію Брежнєва, коли той підтягнув Щербицького, битого Хрущовим; Рашидова — подружились у Середній Азії; Кунаєва, що працював з ним пліч-о-пліч під час «заслання» у Казахстан після смерті Сталіна; пересунув з ВЦРПС на Москву Гришина, який першим почав славословити нового вождя; ввів до ЦК Романова, поставив на найважливіший відділ в апараті Черненка — свого давнього помічника, який працював п і д ним у Кишиневі; звідтіля перетяг і Щолокова, призначивши його на ключовий пост міністра охорони порядку, який мав право віддавати накази внутрішнім військам та дивізії імені Дзержинського, розквартированій у Москві.

Саме тоді Андропов уперше задумався над державною концепцією «зграї». Сталін захопив керівництво разом з тими, хто був з ним на критичних рубежах історії. Молотов у сімнадцятому ще займав, як і він, антиленінську позицію в питаннях війни, миру й співробітництва з Тимчасовим урядом. Тягнув Ворошилова, Будьонного й Мехліса, які працювали з ним у Царицині, звідки їх усіх з тріском відізвав Ленін; просував угору Маленкова та Єжова, які пройшли навчання в його секретаріаті.

Так і Брежнєв почав збирати своїх, саме тих, хто був вірний йому особисто: воістину інстинкт зграї.

Хрущов на таке не пішов; після того як прибрав Молотова, Кагановича, Маленкова, Булганіна, Шепілова, Первухіна, Ворошилова і Сабурова, всю сталінську рать, працював з тими, кого винесло нагору, не дуже й конструював свою більшість, бо вважав, що ті, котрі щойно прийшли, — з ним, і не тому, що він їх призначив, а тому лише, що вірні запропонованому ним курсу… Тільки з Жуковим і Фурцевою він повівся по-візантійськи, втративши, до речі, в їхніх особах своїх дуже надійних прихильників… (Чи не тоді Суслов почав плести сильце двірцевого перевороту?!)

Аналізуючи непоспішливу апаратно-кадрову політику Брежнєва, його кошачі, обережні переміщення, Андропов зрозумів, що той працює за методами Сталіна — пори двадцятих років, коли всі переміщення вірних людей у конструйованій партійно-державній Системі здійснювали Каганович і Куйбишев, що відали особистими листками, котрі зберігалися в оргінструкторському відділі ЦК на Воздвиженці.

Зрозумівши це, Андропов спробував спрогнозувати майбутнє: Брежнєв, мабуть, плавно спустить на гальмах рішення XX і XXII з’їздів; почуття вдячності було властиве йому; Сталін був його кумиром часів війни, Сталін перемістив його з Кишинева у Кремль, зробивши секретарем ЦК, він не завершуватиме почату Хрущовим справу, він, навпаки, віддасть належне пам’яті великого керманича, народу це угодно, дріжджі традиційного самодержавства й скривдженого у своїй вірі почуття народу («мужик, як бик, засяде в голові якийсь там дур, кілком його не виб’єш звідти») дадуть йому, продовжувачеві великої справи, політичний бариш — «запопадливий до пам’яті»; за це одне багато простять і спишуть, особливо коли економіка тріщить по всіх швах.

Андропов не помилився в прогнозі — усе пішло саме так, як він і передбачив…

Залишаючись секретарем ЦК у зв’язках з соціалістичними країнами, Андропов і далі відстоював лінію XX з’їзду; це був виклик — мовчазний, коректний, але цілком очевидний.

Прибрати Андропова — всього лише через два роки після жовтневої змови — було не так уже й просто: новий вождь обіцяв апарату спокій і стабільність, він мусить дотримуватись слова; врятувала матір-Візантія: ліберала перемістили на площу Дзержинського.

Андропов відповів по-своєму: «Жодна політична акція — чи то процес типу Синявського й Даніеля, розміщення ракет на Кубі чи операція в регіоні Середнього Сходу — не може бути виконана без відповідного рішення Політбюро; за діяльність Комітету відповідає партія, у неї ж права й обов’язки постійного контролю, як, утім, і в Прокуратури Союзу».

Цей його м’який ультиматум, акуратно упакований посиланнями на праці Леніна, було важко не прийняти.

Прийняли, вважаючи, що Цвігун і Циньов зможуть запропонувати новому голові свої умови гри, професіонали, на них лежить вся поточна робота, спробуй устежити, що робиться в усіх кабінетах Дому. (Однак він устежив; якби хтось інший був на місці Андропова, в країні полилася б кров, як у тридцятих; у Росії часом куди важливіше не дати здійснитися масовому терору, ніж зробити рішучий крок уперед до прогресу; ризиковано; чревато відкочуванням у минуле; жах став звичним, благо — хистко-загадковим, страшно в нього вірити.)

Ставши головою КДБ при Раді Міністрів, обачно лавіруючи між Косигіпим, Сусловим і Брежнєвим, Андропов усе-таки зміг усунути дивне «при»; з’явився КДБ СРСР; увійшовши до Політбюро нарівні з Громиком й Устиновим, вони створили свій, найоперативніший підрозділ у Системі, навіть на трибунах кремлівського залу сиділи разом, «могутня кучка», тріумвірат.

Поняття «текучка» Андропов виключив з лексикону, замкнув справи на собі.

Саме йому на стіл прийшла інформація про гецезис Щолокова: приїхав до Москви з великою кількістю планів про реконструкцію системи внутрішніх справ, поворот до громадськості, зв’язки з творчою інтелігенцією, але поступово його оточення почало створювати навколо новоявленого генерал-полковника ореол видатного партійно-державного діяча; почалися підношення — попервах звичайнісінькі кришталеві вази з портретами до дня тезоіменитства, унікальні рушниці, а там уже й до японської апаратури недалеко, до «мерседесів», «БМВ», квартир родичам… У Брежнєва було сто сімдесят свої х, прикріплених до кремлівського спецхарчування; Щолоков прикріпив до міністерського спецбуфета всіх родичів; теща, Галина Іванівна, ганяла шоферів з пайками: «У, влада ваша паскудна, навіть ковбаси не вміє зробити нормальної, самий крохмаль! Пожити б вам так, як за царя-батечка люди жили!»

Виходити з цими сигналами на Брежнєва було неможливо: той держав на дачі подаровані «роллс-ройси», по двісті тисяч доларів кожен, гоночні звіроподібні «альфа-ромео» й штучні «даймлери»… В колекції рушниць зберігалися «Черчіллі», «Пьорде», «Перле», ціни їм немає; потім почали підносити смарагди, брильянти, сапфіри — у домі повішеного не говорять про вірьовку…

…Кілька разів Брежнєв викликав Андропова, ласкаво вмовляв його прийняти погони генерала армії, велику Зірку; той категорично відмовлявся, не входило в систему його уявлень про особистість сучасного політика. (Син, Ігор, подарував на день народження одне з перших видань Плеханова про роль особистості, найдорожчий подарунок, перечитував уже вкотре.) Брежнєв удав, що образився: «У яке становище ти мене ставиш, зрештою?!» Андропов знизав плечима: «Але я ніколи цю форму не носитиму». «Та ходи хоч у піжамі!» — Брежнєв усміхнувся. А незабаром такі ж генеральські зірки одержали Щолоков, Цвігун і Циньов — усіх зрівняв Леонід Ілліч, ніякої різниці між членом Політбюро й рядовими членами ЦК; отак треба саджати лібералів на задні лапи, ось воно — мистецтво візантійської влади…

Андропова, як і всіх у країні, шокували геройські зірки нового вождя, літературні та інші премії, не менше ніж фільми про Щолокова, які знімалися до його чергового ювілею; він дедалі частіше згадував жовтень шістдесят четвертого, сльози Хрущова на Пленумі ЦК, і в серці його з’являлося відчуття трагічної і непоправної безвиході…

Йому важко було приховувати своє ставлення до Щолокова; першій особі, на жаль, був зобов’язаний — правила гри; тримався як міг, але саме тому, що зовні тримався цілком спокійно, не мав права вихлюпнути, хвороба пішла всередину, палила його, щодня й щогодини спопеляла.

Особливо різко загострилася в сімдесят п’ятому, коли Шелепін розіслав членам Політбюро записку про новий культ — на цей раз Брежнєва… Підтримувати ІІІелепіна було вже пізно: оточений Кириленком, Сусловим, Кунаєвим, Щербицьким, Романовим, Гришиним, Тихоновим, Гречком, Черненком, Щолоковим, вождь тепер був недосяжний. Настала пора гри: не перечити, коли виносилася постанова про чергову зірку, не виступати проти публікації теоретичних праць про видатний внесок у скарбницю, а навпаки — знаючи про настрої в масах — сприяти цьому шабашу честолюбства, націливши себе на майбутнє; воістину наказано вижити…

Якось, занедужавши, Андропов приїхав додому вдень; біля ліфта товпилися три міліцейських чини, генерал і два підполковники: вантажили величезні вази, оленячі роги, живопис (портрети щолоковської дружини й невістки). Згадав, що секретар уранці залишив на столі записочку, — у міністра внутрішніх справ сьогодні день народження; поздоровляти — мука; говорити неодмінні у таких випадках слова — язик не повернеться, вчитися начальницько-лакейської науки не поважати себе було противно його єству; поступитися можна багато чим, тільки не основоположними принципами; вирішив дати телеграму; а втім, це ще ризикованіше — Щолоков негайно покаже всім: «ми з Андроповим не розлий вода»…

Він держав у своєму величезному сейфі (залишився в кабінеті від Дзержинського) оперативну інформацію не тільки на Гречка, Рашидова, Кунаєва, Щолокова; з Заходу надходили повідомлення й про інших; про першу Особу також: коли, де, хто, скільки.

Цією інформацією Андропов не міг поділитися ні з ким; вона обпікала руки й краяла серце; іноді його охоплював страшний, безнадійний відчай.

Бажання вийти на трибуну Пленуму ставало дедалі непідвладним йому, хоч він дуже добре розумів, що ретельно підібрана більшість освище його і зжене з ганьбою, прокричавши при цьому начальницьким кримінальникам, які оббирали країну, улесливе «многія лєта», — а внутрішні війська Щолокова подбають про те, що має статися слідом за таким виступом.

Дедалі частіше й частіше він відчував себе полоненим обставин: у вухах дзвеніли слова, які раз по раз повторювали Суслов і Брежнєв: «Тільки психи можуть виступати проти того спокою, який нарешті запанував у країні; нещасним треба допомагати в лікарнях»; насилу пощастило врятувати від психушки Віктора Некрасова! Генерала Петра Григоренка цькував особисто Єпішев, ставленик Брежнєва, друга людина в Міністерстві оборони, комісар: «Божевільного треба лікувати, він не відає, що базікає!»

Син і дочка принесли Андропову книжки Бахтіна — дворянин, репресований, жив впроголодь у якомусь маленькому містечку.

Андропов прочитав книжку Бахтіна в неділю, а в понеділок наказав знайти квартиру для письменника: «Не можна так розкидатися талантами, це справді великий літературознавець».

Подзвонили від Суслова (невідомо, хто настукав?!); розмова з Михайлом Андрійовичем була досить складною, головний ідеолог вважав Бахтіна небезпечним, занадто різким у позиції, б’є алюзіями, але Андропов був непохитний: «Михайле Андрійовичу, я підкорюсь лише рішенню секретаріату ЦК, йдеться про видатного художника, не так уже й багато їх у нас таких, справжню ціну «видатному стилістові» Маркову ви знаєте не гірше за мене».

А на стіл кожного дня надходила інформація про крах економіки країни, про тотальну корупцію і хабарництво, але при цьому мелькали такі імена, які становили цвіт брежнєвської гвардії, його надію й опору, — табу, не чіпай, згориш!

Глухе ремствування в народі так і лишалося ремствуванням — не страшно, нехай собі, головне, щоб незадоволення не оформилося в Ідею, не стало Словом. А Словом володіють інтелігенти, кому Бог сили не дав — наділив розумом, а розум — руйнівна сила, від нього горе, правильно Грибоєдов писав…

Суслов уважно читав зведення, держав руку на пульсі того, що відбувалося, вивчав критичні виступи інакомислячих, особливо Солженіцина, Сахарова та братів Медведєвих; праці Чалідзе й Некрача увагою не балував — чужаки; з Солженіциним багато в чому погоджувався і тому все жорсткіше й наполегливіше вимагав ужити заходів проти нього.

Андропов провів через. Політбюро повторне рішення: КДБ не має права провести жодного арешту, не діставши на те відповідної постанови Прокуратури; навіть видного дисидента можна заарештувати лише з погодження чи за постановою ЦК; «слово партії насамперед». Здавалося б, просте собі рішення, але проходило трудно: номенклатурні мудреці розкусили андроповський хід — той умивав руки, легко ставлячи над собою і ЦК, і правоохоронний орган, покликаний наглядати за дотриманням норм, записаних у кодексах та Конституції…

Чим жорсткішим був натиск Суслова, тим послідовніше Андропов підкреслював у своїх виступах, що КДБ працює під керівництвом партії і виконує лише вказівки ЦК, — повернення до тридцять сьомого чи п’ятдесят другого року не може бути, кожен крок підзвітний…

Коли він був на відпочинку в Кисловодську, подзвонив черговий з КДБ: «Виставку абстракціоністів знесли бульдозери».

Завжди стриманий, навчений приховувати справжні почуття під личиною поблажливого гумору, Андропов тоді вибухнув:

— Який ідіот посмів зробити це?! Який кретин наважився ні такий незмивний вандалізм?!

Черговий обачно кашлянув у трубку:

— Вказівка члена Політбюро ЦК товариша Гришина…

…Андропов мав інформацію, що ряд молодих були противниками вторгнення в Чехословаччину; тридцятисемирічний секретар Ставропольського міськкому Горбачов зустрівся зі своїм товаришем по навчанню на юридичному факультеті Млпнаржем, який став секретарем ЦК Чехословацької компартії при Дубчаку; в розмові з ним підтримував «Празьку весну», безстрашно говорив, що «пас чекає такий же процес, треба до нього готуватися заздалегідь»; його Андропов запам’ятав; таких, на жаль, мало; куди легше бездумно повторювати лозунги, ніхто не підкопається…

Якби ця інформація стала відома Брежнєву й Суслову, ніколи Горбачова не висунули б у ЦК…

Так само, як і тоді, в Кисловодську, Андропов не стримався у розмові по ВЧ з Андрієм Павловичем Кириленком; осінь сімдесят дев’ятого року, проблеми Афганістану:

— Хочете, щоб ми мали свій В’єтнам?! Розумієте, до яких наслідків призведе висадка наших військ у Кабулі?! Усвідомлюєте, що ми там застрянемо?! Це ж аматорство, а не політика!

Однак (і в цьому Андропов, як і всі люди його покоління, був переконаний) він не смів навіть подумати про те, аби саботувати рішення більшості; дедалі частіше згадував слова Троцького, які коштували йому життя: «Права чи не права партія, але це моя партія, і я зобов’язаний виконувати всі її рішення…»

А Брежнєв тим часом, купаючись у сусловській пропаганді, увірував у себе остаточно, любувався авторськими примірниками своїх книжок, погладжуючи рукою сап’янові оправи, перечитував сторінки, ворушачи потрісканими губами, і якось по-дитячому дивувався з своєї сміливості в окремих пасажах (Суслов відредагував ті фрази, у яких «письменницька бригада» забивала положення про ініціативу та власність; ініціативу Михайло Андрійович пропустив, «власність» покреслив: «Століття має минути, перш ніж наше суспільство погодиться на те, щоб спокійно обговорювати смисл російського слова «приватна», аж надто багато нашарувань»). Бувало, що Брежнєв засипав із своєю книжкою на колінах; Вікторія Петрівна тихо плакала, дивлячись на коханого; перемігши Шелепіна, Леонід Ілліч різко здав; раніше потрібно було завжди відчувати м’язи спини, бути зосередженим, пружким; а тепер, відчувши зверхню, пливучу величавість, він дозволив собі розслабитись, а це б’є по організму — справжній спортсмен помирає під час тренінгу, той, хто ліг на диван, віддає кінці раніше…

Він лиш зрідка запалювався, стаючи колишнім Брежнєвим: то, коли Алієв подарує перстень — дуже личить лідеру робітничо-селянської партії, то, катаючись по дорогах дачі на штучному лімузині, оббитому всередині червоним деревом, — новий подарунок Хаммера, то, вмикаючи макет Москви, усіяний дорогоцінними самоцвітами світлофорів.

Помилкою буде вважати, що Брежнєв не знав про ситуацію в країні. Знав, діти йому розповідали. Але він дуже стомився від тридцятирічної виснажливої боротьби за лідерство; тепер боротьба кінчилась; Андропов безсилий вчинити щось, бо оточений його гвардією — Цвігун і Циньов не спускають з нього очей; поруч з Устиновим сидить вірний йому Єпішев, перший заступник, комісар, без його візи ніхто й ніщо не поворухнеться в армії; Щолоков — хоч і божеволіє зі своїми артистами, що каламутять воду в країні (жили б, як усі, а то самі нервують і народ баламутять, божевільні), — міцно тримає в руках апарат внутрішніх військ, а відтоді, як Зять став його першим заступником, про кожен крок пустуна знали в домі, та й діти за нього горою, балує їх, дозволяє все, що захочуть; не треба б так, але, з другого боку, коли ми не зазнали молодості, пройшла вона у боротьбі за хліб насущний, який лише гарантувала посада, то їм можна пожити всмак, бо життя таке швидкоплинне…

Коли одного разу Андропов торкнувся на Політбюро питання про тіньову економіку, про те, що в ряді регіонів країни відбулося зрощування розгалуженої мафії з апаратом Системи, причому в Сочі, як і в Дніпропетровську та Ростові, нитки ведуть до воріт державних дач, Брежнєв сказав, як завжди:

— Не треба розхитувати човен… Узагальнення небезпечні… Можна проаналізувати окремі випадки, але висновки робити передчасно, нехай апарат працює спокійно, він наша надія й опора…

Суслов мовчав: створивши образ Брежнєва, він виявився ним же й розчавлений; голосував проти пропозиції Андропова; арешт директора Єлисеєвського магазину Чека довелося проводити без санкції члена Політбюро Гришина — не дозволив би; так само — без санкції партійного керівництва — взяли сочинського міського голову Воронкова; почалася охоплююча, зовні, правда, непомітна, затаєна атака на брежнєвську корупцію; Андропов спонукав до цієї роботи Прокуратуру, вичленивши з усіх заступників одного — Найдьонова; підказав йому напрямок удару, дав йому матеріали, але сам у цю бійку не ліз — за Медуновим і іже з ним стояв апарат, не поладиш, зімнуть…

…Випадок справді закономірний такою ж мірою, як і закономірна випадковість.

Ліниво відмахуючись від поточних справ, новий вождь подовгу жив на своїх дачах, дедалі частіше просив показувати йому ті фільми, які полюбив ще змолоду; розчулився після «Тихого Дону», велів нагородити виконавця головної ролі орденом Леніна і присвоїти звання народного артиста СРСР — одночасно, такого раніше не бувало: «дуже добре грає цей Меліхов, треба відзначити»; після улюбленого «Зігмунда Колосовського» подивився «Подруги», де знімалась Зоя Федорова; поплакав; Андропов, дізнавшись про це, натиснув: Вікторію Федорову, дочку актриси й адмірала, випустили в Штати, до батька; «бажано духу хельсінкських угод, Білий дім оцінить такий жест Москви».

Хтось, забув, хто саме (мабуть, діти), поклопотався за саму Зою Федорову у вісімдесят першому: «матір не пускають у гості до дочки, в Америці може початися чергова кампанія»; Брежнєв спитав, скільки актрисі років; відповіли, що за сімдесят; сказав — звернутися до помічника по культурі Голикова, розбереться; той розібрався: «з нею справа погана, організувала втечу дочки, зараз має справу з відмовниками, кажуть, через її руки проходять мільйони, розподіляє гроші тим, хто жде виїзду, та і їй допомагають, рука руку миє».

Брежнєв наказав уточнити; можна б допомогти: стара, яка від неї шкода?

Саме тоді почався скандал дома — цього разу з артистом Буряцею; краєм вуха вождь почув, коли говорили, що циган знайомий і з Зоєю Федоровою; того, що стосувалося близьких, не забував ніколи, ставав уважним, безугавна сонливість злітала вмить, очі ставали, як колись, зіркими; довго дивився на своє відображення в дзеркалі — перед кожним пленумом так збирався (згадав, як брат, добряче хильнувши, пожартував: «Льонь, про тебе кажуть — «бровоносець у потемках»; відлучив на деякий час; дурень, знай, що можна дозволяти при гостях).

— Поки в усьому не розберуться, нікуди цю Федорову не відпускати, — сказав, як відрізав.

Тим часом, спостерігаючи за зростанням корупції і мафії, розуміючи, що країна котиться в прірву, Андропов, зміцнивши свої позиції в Прокуратурі, подумав, що настав час переходити до рішучих дій, бо вся Москва вже гула про те, що дочка Генерального секретаря проводить дні й ночі у товаристві Буряци, а той, як повідомляли інформатори, зв’язаний з людьми, які мали виходи на корумповане підпілля; угоди вкладалися на мільярди, був причетний до цього вищий ешелон Системи.

Обережні спроби підштовхнути до дій Щолокова успіхом не увінчались: той гальмував справу, відповідав, що треба ще раз ретельно перевірити одержані повідомлення, а раптом хтось хоче кинути тінь на сім’ю Вождя, можна допустити, що все це — гаспидська робота сіоністських західних спецслужб, які бояться гігантського авторитету, завойованого в світі добрим генієм Леоніда Ілліча, — звичайно, це лютить противника, отже, ця ситуація має бути підконтрольна лише Чека і аж ніяк Міністерству внутрішніх справ.

Андропов погодився з такою концепцією Миколи Онисимовича, але попросив його не відмовлятися спільно опрацьовувати окремі епізоди і того ж дня доручив Цвігуну керувати операцією, додавши, що на ньому, Семенові Кузьмичу, лежить пряма відповідальність за те, щоб Генеральний секретар нічогісінько не знав про те, що відбувається: «ніхто не має права марно нервувати Леоніда Ілліча, нам дуже дорогий його спокій».

Цим він відрізав усі шляхи Цвігуну й Щолокову йти з чолобитною до Брежнєва: «самі приймайте рішення, самі вносьте рекомендації, вирішуватиму не я, а ЦК, аж надто складна справа…»

Андропов розумів, що кожен його крок і вчинок підконтрольні; він жив у стані безупинної кругової оборони; несподіваний арешт Буряци, проведений Прокуратурою й слідчим відділом КДБ у січні вісімдесят другого року — невдовзі після того як пограбували приборкувачку тигрів Ірину Бугримову, здавалося б, окремий епізод, проте стояв він в одному ряду зі справою Зої Федорової, — повів до непередбачених наслідків. (Як тільки Андропова з помпою провели з Чека на місце Суслова, нове керівництво КДБ одразу передало Буряцу карному розшукові з найсуворішою вказівкою Щолокова підійти до справи неординарно…

Здавалося б, скандал погасили, але Брежнєв усе-таки ще й досі не приймав Щолокова, хоч той натиснув на слідчих, і статтю, по якій Буряцу заарештували КДБ й Прокуратура, замінили іншою, значно легшою…

А переміщення Андропова вгору означало, що він тепер зобов’язаний курирувати не лише ідеологію, а й зовнішню політику, тобто своїх колег по тріумвірату, Громика й Установа; поділяй і владарюй; у Кремлі вони тепер сиділи окремо — Громико й Устинов, як завжди, разом, Андропов — біля сонного Брежнєва й спритного Черненка; Чека, таким чином, від боротьби з корупцією усунули; на цей раз пронесло…)

Боротьба за владу входила у вирішальну фазу, і, звісно, перемогти у Цій боротьбі зобов’язані Черненко або Гришин, і аж ніяк не Андропов — чужак…

…Хрінков, він же Вітман, він же Сорокін, дізнався про це через заново налагоджені зв’язки: ниточки високо тяглися; довкола дітей никали свої люди, які виходили на вельможних масажистів, ясновидців, кухарів, міністрів, секретар рів, співаків, катал, педикюрш, ворожок, кравців, кушнірів, танцюристів, актрис, фарцовників, академіків та шоферів — от вони, справжні джерела інформації, хай живе інформаційний вибух!

13

— Ви вважаєте, що я повинен відповідати на ваше запитання? — Костенко закурив, не одводячи очей від Строїлова. — Це щось нове у розшуку… Досі кожен з нас мав право не називати своїх джерел інформації…

— Ви й тепер маєте це право, Владиславе Романовичу, — відповів капітан. — Тим паче, що ви не в штаті… Мова йде про інше… Варенов зник…

— Куди? Вбили, чи що?

— Ні…

— Входили в квартиру?

— Ні. В квартиру поки не входили, щоб не засвітити… Але на телефонні дзвінки він не відповідав — ні вранці, ні вдень, у квартирі — абсолютна тиша, із знайомих нам бойовиків у під’їзді ніхто не з’являвся…

— Через горище могли потрапити!

Строїлов кивнув, подивившись на своїх молодих колег:

— Саме цю можливість ми й вичислили… На горищі знайдено сліди, нічні сліди, які вели від під’їзду Варенова до того, де є вихід у двір, до продуктового магазину… Знайшли його пальці на люку, що веде саме у той під’їзд, сліди зовсім свіжі, ідентифіковані. Отже, він махну в… Я не хотів звертатися до прокуратури за постановою на обшук у його квартирі, за його барлогом безперервно спостерігають люди Сорокіна, ми їхні імена з’ясували, нитки ведуть до якогось Рославлєва Павла Михайловича… Ми взяли його у зовнішнє спостереження, виходів поки що принаймні ні на Никодимова, ні на Сорокіна немає.

— Знаєте що, — замислено сказав Костенко, звертаючись до сищиків, — я просив би вас залишити мене на кілька хвилин на самоті з керівником групи.

— Будь ласка, не сердьтесь, друзі, — вибачився Строїлов, подивившись на Костенка з подивом; діждавшись, поки всі вийшли, сказав: — Хлопці вірні, Владиславе Романовичу… Навіщо ви з ними так?

— Лише через те, що не хочу вас підводити під монастир… Ви краще мене звільніть, капітане, це піде на користь справі… Я встановив адресу Хріна так, як вважав за потрібне, єдиний шанс… Ви пішли б за Дейвідом, будучи переконаним, що він вас виведе на Сорокіна… Я також допускав таку імовірність, але мені хотілося виключити найменшу можливість провалу — ми маємо справу з професіоналом… Коли стане відомо, я к ваш консультант дістав інформацію про квартиру Сорокіна — з вас зірвуть погони…

— Нехай. Головне, що мене цікавить: Варенов живий?

— Був принаймні… Залишити вашу групу мені потрібно ще й тому, що я хочу використати зв’язки моїх друзів… І не тут, а в Нью-Йорку… Ви розумієте, що вам і вашим співробітникам — а я ним, хоч і позаштатно, поки що вважаюсь — треба погоджувати таку операцію. І не дні на це підуть, а тижні.

— Я згоден доручити вам налагодити такий зв’язок… Я не боюсь відповідальності… Закінчую докторську, отже, в разі чого — знайду роботу юрисконсульта…

— Ви вмієте грати, як оперативник старої школи…

— Не люблю слово «оперативник»… Краще — «сищик», традиційно і в десятку.

— Вірите людям, Строїлов?

Капітан відкинувся на спинку стільця:

— Скоріш не вірю, ніж вірю.

— А от я, старий дурень, вірив.

— Ви не були сином репресованого, Владиславе Романовичу… А я це з дитячого будинку пам’ятаю… Не зі школи й не з університету, а саме з дитячого будинку… Постарайтесь мене зрозуміти.

— Зрозумів… Мені вірите?

— Так. Зате ви не дуже вірите мені.

— У чомусь — ні.

— Чому? Є на це підстави?

— Мабуть, що ні… Просто я звик до повсякчасних підніжок начальства… А ви мій начальник…

— Доказ вельми чуттєвий, — усміхнувся Строїлов. — Жіночний, я сказав би.

— У вас дитячий будинок, у мене досвід тридцятип’ятирічної роботи в системі: ми ж усі одне одного поїдом їмо, закладаємо, підставляємо… При генетично общинно-колективістській традиції на практиці ми злющі індивідуалісти, роз’єднані, як гієни: всі між собою вороги, горло готові перегризти з будь-якого приводу…

— Життя важке, Владиславе Романовичу… Буття визначає свідомість… У чергах люди навчилися ненавидіти одне одного, а найдужче тих, хто стоїть попереду…

— Напередодні навали Чінгісхана черг, як мені відомо, не було… Завоювали нас лише тому, що князі котили бочки один на одного… Князів немає, а в усьому іншому картина не змінилась… Гаразд, капітане, обмінялися думками, і — слава Богу… Кличте людей, незручно…

Строїлов підвівся, розчинив двері, запросив своїх співробітників, вибачився за те, що примусив їх чекати, й продовжив — начебто й не переривав наради, — повторивши ту ж саму фразу:

— Будь ласка, не сердьтеся, друзі… Які у кого міркування? Прошу…

— Товаришу капітан, — Костенко підвівся з підвіконня, — як з моєю пропозицією?

— З приводу того, щоб використати ваші зв’язки в Нью-Йорку? Інформація на Джозефа Дейвіда?

Навіщо він усе розкриває, подумав Костенко, не можна ж так усе вивалювати! А може, їхнє покоління по-новому будує комбінації? Але звідки в мені таке страшне, спопеляюче почуття недовіри до всіх?! Я ж нікому не вірю! Нікому! Ти віриш, заперечив він собі; ти, як і раніше, віриш, просто за ці дні тобі відкрилося багато такого, про що ти не знав, і ти злякався й тому гнешся від кожного виголошеного слова… Ти боїшся, признався він собі, що один з цих славних хлопців може бути зв’язаний з тим, хто розповість про нараду другові, а той — подрузі, а подруга — ще одній подрузі, і це дійде до Сорокіна: в нього хороші вуха й довгі руки, на нього працює Система, не хтось там.

Костенко мовчки кивнув, нічого не пояснюючи.

— По-моєму, цікава пропозиція, — сказав Строїлов, обводячи поглядом обличчя колег. — Ні у кого заперечень немає?

Наймолодший хлопець в джинсовому костюмі, який сидів біля дверей, спитав:

— Як саме полковник має намір використати американців?

Строїлов нарешті посміхнувся:

— Нам відповіли: «джерела інформації обговоренню не підлягають, розшифруванню — також»…

Костенко заново оглянув усіх, хто сидів у кімнатці Строїлова, відчуваючи незручність, що посмів не вірити їм, а тому — боятися; він хотів сказати щось цим хлопцям, як-не-як жива легенда: «давайте вип’ємо за тих, хто в МУРі[3], за тих, хто в МУРі, ніхто не п’є»; за нього саме й пили, йому й пісню цю присвятили, так принаймні запевняли старожили НТВ; але він нічого не сказав, тільки двері розчинив ривком, якось грубо, та в цій грубості було видно розгубленість.

Строїлов провів його поглядом, хотів був продовжити нараду, але, помітивши в очах сищиків благання, підвівся й побіг слідом за Костенком.

Він наздогнав його вже біля ліфта, узяв за лікоть:

— Коли я вас чимсь образив — пробачте, будь ласка…

— Та годі вам, — зітхнув Костенко. — Нічим ви мене не образили, просто дуже страшно старіти… Знаєте, як про це сказав де Голль?

— Звідки мені…

— Він сказав: «Старість — це велика корабельна аварія»…

Строїлов витяг із спідньої кишені конверт і простяг його Костенку:

— Що робити з цим?

Костенко розпечатав конверт, побачив дактилоскопію, довідки НТВ й картотеки: «Відбиток пальця належить Нальотову Дмитру Дмитровичу, клички — Паташон, Звір, Артист…

— Де зняли палець? — спитав Костенко, відчувши, як закалатало серце.

— А як ви думаєте?

— Наслідив у Варенова? Але ви ж до нього не входили…

— На одвірку дверей…

— До справи підшили?

— Ні. Чекаю ваших рекомендацій…

— Хто проводив експертизу?

— Галина Михайлівна.

— Народу було багато?

— Вона сама… її страхував один мій хлопчик.

— Вірите йому?

— Як собі.

— Можете дати цю дактилоскопію мені?

— Так.

— Розумієте, чим загрожує?

— Звичайно.

— Чому так легко йдете на це?

— Тому що мені вас дуже шкода…

— Як це розуміти?

— Розуміти це треба так, що покоління мого батька піде не зламаним, із стрижнем в душі, ми — діти свого часу, і час цей — новий, а от ви живете з розірваними серцями…

Костенко зітхнув:

— Послухайте, мені дуже неспокійно за вашого батечка… Завжди сам-один… Можете когось попросити — на цей тиждень хоча б — посидіти з ним?

— Кому він заважає?

— Сорокіну. Як і Федорова йому заважала… Чекісти сказали, що на процесі Сорокіна не було жодного свідка — лише документи, сторінки слідчих справ… Ні вашого батька, ні Зою Федорову, ні Лідію Русланову чомусь на процес не викликали — але ж вони вбивчі свідки… Якби вони виступили проти нього, він не дев’ять років мав би — йому дали саме дев’ять, Мишаня Яструб помилявся, — а всі п’ятнадцять… Ромашов зараз з’ясовує, хто відвів свідків… Скажете: «строк давності». А чи існує він — саме до таких злочинців?

…Степанов довго чортихався — «немає часу, Славику, не встигаємо»; потім нарешті погодився:

— Я подзвоню американським колегам звідси, під’їжджай, занудо.

— Знаєш, що таке «зануда»?

— Знаю, знаю, це та людина, яка детально, протягом півгодини відповідає на просте запитання «як справи?»…

…У редакції в Степанова було як у содомі і гоморрі: в невеличкій двокімнатній квартирі працювало дванадцять чоловік.

— Тут у нас і газета й журнал, — пояснив Степанов. — За радянськими стандартами треба тримати у штаті душ сімдесят, платити в середньому — яке словечко?! — по сто п’ятдесят, аби тільки зберегти рівність жебраків, а у нао працюють з ранку до ночі, зате одержують по-людськи.

— Посадять, — упевнено сказав Костенко. — Коли що зміниться нагорі — в одну ніч заберуть.

— Це у нас уміють, — погодився Степанов. — Тільки це будуть останні посадки нашої державності — реабілітуватиме нас державність якісно нова… Добре, сідай і жди, зараз приїде мій приятель, дуже серйозний американський газетяр, викладеш йому суть справи, але не хитруй і не секретничай, вони цього не розуміють.

— Слухай, а на якого біса тобі ця шарпанина? Життя прожив вільним птахом, навіщо під завісу почепив на себе вериги?

— А хто демократії допоможе? Базікати всі вдатні…

— Демократії у цій країні ніхто допомогти не в силах, — упевнено сказав Костенко. — Утопія.

…Вони подружилися двадцять дев’ять років тому, коли Степанов прийшов у Московський карний розшук стажистом-сищиком, після того як у черговий раз поскандалив з даішником (могутня сила, яка виховувала серед водіїв ненависть до Рад і її зловісних дітей у погонах, — ніде так не вміють принижувати людську гідність, як у нас, особливо на нижніх поверхах влади, цілковита вседозволеність при повній всезабороні). Він прийшов на Петровку, щоб до кінця утвердитися в своїй давній думці: всі «мусори» — гади, ніде проби ставити.

І назавжди запам’ятав ту ніч, що провів у черговій кімнаті Московського карного розшуку, — разом з Костенком.

Він ніколи не міг забути, як Костенко — тоді ще худенький, шкіра та кості, синювато-чорноволосий, у модному переливчастому костюмі і вузьконосих черевиках (виплачував борги три місяці, мріяв одягатись, як Бельмондо, всі ті, хто ріс в убозтві, попервах мріють мати красиві речі) — по-вовчому скрадався попід невеличкими перехнябленими будиночками в Тропарях, неподалік від церкви, там у ті роки було маленьке село, міські вогні ледь-ледь видніли…

Костенко ступав безшумно, раз по раз розлючено обертався на двох сищиків з чергової опергрупи й Степанова, беззвучно матюкався, бо в будиночку дохнув Довгий, озброєний ТТ і фінкою; три години тому вкрав «Волгу», пограбував у Внуково промтоварний, поранив сторожа, коли зараз щось почує — відстрілюватиметься, втрачати нічого, рецидивіст.

Костенко махнув Степанову рукою, щоб той зупинився в простінку між віконцями; якщо, боронь Боже, зачепить «стажиста-писаку», з нього зірвуть погони, виженуть утришия, на такі операції вільних не беруть, самореклама, сам іди під кулю, за це гроші платять, стольник на місяць, а інших не тягни…

Степанов усе-таки поскакав за ним, страшенно боячись, що загримлять п’ятаки в кишені, тому руки тримав, як солдат на параді.

Костенко довго стояв біля дверей, що вели до кімнати, тяжко вгамовуючи дихання. Він не оглядався, бо не міг собі навіть уявити, що хтось не послухається його й ніде слідом за ним під кулю.

Степанов відчув, як збирався Костенко, він прикипів поглядом до його спини, немов уловлював у собі повільні «раз, два, два з половиною, два й три чверті»; відкинувшись, Костенко бахнув у двері підбором, кинувся до кімнати, миттю зорієнтувавшись, мало не впав на ліжко, де спав Довгий, укрившись з головою червоною ватяною ковдрою, викинув, падаючи, праву руку, порско сунув її під подушку, вхопив ТТ, спіткнувся, упав, умить перекрутився двічі й навів пістолет на бандита:

— Руки вгору!

Довгий крикнув щось, вихопив з-під матраца фінку й хотів був кинутися на Костенка, але заплутався в ковдрі й по-клоунськи безпомічно упав на підлогу.

Сищики схопили його, фінку викрутили, наділи наручники, швирнули на стілець.

Костенко повільно підвівся і з тугою подивився на свої переливчасті брюки; коли падав, то вирвав шматок з м’ясом, жодна штопка не візьме, коли ще збере б а ш л і на новий костюм?!

— Де крадене барахло, Довгий? — спитав Костенко, не відводячи очей од дірки на штанях.

— У сараї, де ж іще…

Костенко обернувся до сищиків, ті зразу вийшли; стара жінка виступила з комірчини й хрипко спитала:

— Натворив щось?

Костенко кивнув.

— На кого ж мене лишаєш, синочку? — стара заплакала. — Пенсії немає, помру з голоду, хто очі закриє?

— Громадськість, — посміхнувся Довгий.

— Пащу розірву, — пообіцяв Костенко.

— Тоді в один табір зі мною підеш, — огризнувся бандит.

— Де його одяг? — спитав Костенко стару. — Дайте йому, матусю, нехай одягається, в тюрму повезу.

Стара принесла ратинове пальто, мохерове кашне, костюм-трійку й лакові черевики.

Костенко похитав головою:

— Ватянку йому дайте, матусю… І чоботи… Він тепер надовго сяде.

— Це моє, — сказав Довгий, кивнувши на пальто. — Заробив чесною працею, свідків виставлю.

— Залиш матері, продасть, їй же їсти треба… Хто тепер про неї подбає?

Довгий посміхнувся:

— Влада… Вона у нас добра, всенародна.

Прийшли сищики, доповіли, що барахло справді сховане в сараї, під дровами, все ціле, нічого не встиг продати.

…Коли Довгого вивели на вулицю, Костенко обняв стареньку, що плакала, пригорнув її до себе, і Степанова тоді вразила схожість їхніх облич: у них була однаково безнадійна скорбота і чітке розуміння того, що нікому, ніколи, нічого не дано змінити у цьому світі, — кому що відміряно, того не уникнути, хоч би як старався спокусити долю…

Зітхнувши, Костенко перегорнув паспорт Довгого, відкрив його портмоне, витяг звідти сотенну асигнацію й підштовхнув її старенькій мізинцем:

— Візьми, матусю… На перших порах, гляди, й вистачить, більше дати не можу, крадені…

Стара припала пошерхлими губами до його руки; він руки не відсмикнув, дивився кудись у куток темної кімнатки з долівкою, трухлявими стінами й обшарпаними, перехнябленими рамами; розруха й безвихідь…

Уже в машині сказав Степанову:

— Скільки б не кричали про боротьбу із злочинністю — з місця не зрушимо, поки владі угодно, щоб народ жив у злиднях…

Приятеля Степанова з «Пост» звали Джон Малроу…

Він уважно вислухав Костенка; записав щось на маленьких аркушиках потріпаного блокнотика, спитав, чи одержить його газета право «першої ночі», якщо він накопає серйозну інформацію у Штатах; Степанов одразу встряв у розмову: «Ми опублікуємо матеріал — якщо все піде так, як сподівається полковник, — одночасно, це по-джентльменськи».

Так і домовились.

…Непіднаглядне перехрещення доль людських, народжене зустрічами — запланованими й випадковими, — становить одну з основних загадок цивілізації. Найвища таємниця людства — записні книжки з номерами телефонів та адресами; коли б якийсь диктатор зміг віддати наказ (ще зможе, знайдеться такий!), що зобов’яже математиків обчислити на комп’ютерах таємничі лінії спільності, що об’єднують (чи, навпаки, роз’єднують) людей, які створюють ті чи інші державності, то картина вийде жахлива, бо стане ясно, що історія розвивається не за об’єктивними законами, а за принципом неконтрольованих випадковостей, підвладних лише вищій логіці Буття.

Джон Малроу починав журналістську роботу з того, що проводив дні й ночі в управлінні кримінальної поліції Нью-Йорка; йшов шістдесят восьмий рік, вибух ліворадикального руху в Грінвіч-Віллідж, чудовому районі величезного міста, де традиційно жили художники, артисти, письменники, студентство. Вибух цей співпав з в’єтнамською трагедією; на кожному розі продавалися майки й значки: «Я люблю Хо!», «Народ, що пригнічує інші народи, кує кайдани для самого себе»; добре продавалися лозунги Мао: «Імперіалізм — паперовий тигр»; «Гвинтівка породжує владу». Тут же під час нічних гулянок продавали маріхуану; раз по раз спалахувала білоока, некерована поножовщина; затримані проходили наркологічний контроль — практично всі ширялись.

Одночасно (немовби заздалегідь було розроблено сценарій) у Вашингтоні почалися расові заколоти, запалали особняки — всього лише за три милі від Білого дому; столицю заклеїли лозунгами: «Чорні зраджують Америку»; «Білі расисти продовжують справу Гітлера»; «Кольорові — головна загроза світовій цивілізації»; «Євреї — наймити масонського капіталу, хайль Гітлер!»

Але у Вашингтоні не піддалися паніці; телебачення й газети друкували фотографії усміхненого Віллі Брандта: «Кожен справжній соціал-демократ в юності мусить пройти через ліворадикальний комунізм, природна хвороба зростання». Він сказав це, коли його сина заарештували в Західному Берліні на демонстрації, яку проводили німецькі маоїсти.

Американські політологи розробили стрімко-продуманий план: чорних громадських діячів запросили в урядові організації; у районах з кольоровим населенням лідерів етнічної меншості подвинули в мерії; тому расова проблема поступово нормалізувалась, хоч спочатку здавалося — особливо натурам неврівноваженим, схильним до шарахання, — що становище в країні вийшло з-під контролю центральної влади…

Ось тоді Джон Малроу і зробив собі ім’я, бо саме під час зіткнення представників закону із злочинними елементами вибудовувалась концепція подолання безвихідної ситуації: влада досить сильна й мобільна, аби стримувати хаос, поки законодавці приведуть основні кодекси країни у відповідність до якісно нової ситуації, що створилася в світі.

…Джим Волл, інспектор поліції, у групі якого Малроу дуже часто пасся, став — через двадцять років — великим начальником; до того ж уклав свої гроші (хабарів не брав, невигідно — аж надто великий риск) в акції тієї хімічної компанії, де працювала дружина; одержав міцні дивіденди, це дало йому високе відчуття незалежності й упевнене право на відставку — у тому разі, якби наказ керівництва суперечив його принципам.

Прочитавши факс, який надіслав з Москви давній друг Джон Малроу, заступник директора Волл попросив нью-йоркських хлопців поцікавитися, хто такий Джозеф Дейвід; відповідь надійшла приголомшлива; Волл негайно послав факс Малроу: «Справа цікава; я не можу сказати того, що можна, ні по факсу, ні по телексу, хоч є й таке, про що розказати — навіть при нашій дружбі — я тобі не зможу».

Підстави відповідати саме так у Волла були серйозні: виявляється, нью-йоркське бюро його контори вже давно придивлялося до Джозефа Дейвіда в зв’язку з «російською мафією», яка досить міцно утвердилася в Брукліні й на Майамі.

Перші роки після виїзду з Москви Дейвід перебивався тим, що штовхав російських співаків та акторів у ресторани і на зйомки в масовках; не бізнес — абищиця; заважав мовний бар’єр; учив англійську по словнику, потім найнявся мажордомом до директора видавництва, сподівався, що, коли зануриться в англомовний світ, виключивши спілкування зі своїм и, справа зрушиться з мертвої точки.

Намагаючись бодай трохи зрозуміти боса та його гостей, сумно думав: «Ех, вас навчити б російської, ми гори зрушили б — з моїми московськими зв’язками!»; проштовхнув хазяїну томик мемуарів відмовників, одержав невеличкі комісійні; не бізнес; права на рукописи відомих людей еміграції йому не передавали, дуже дрібний; дедалі частіше згадував Росію — от де можна крутити бізнес, якщо тільки маєш голову на плечах…

Усе змінилось у вісімдесят шостому, коли дозволили приїздити до рідних, — одразу полетів до сестри, та працювала педіатром у Хабаровську, виїжджати категорично відмовилася, двоє синів в інституті, навіщо Бога гнівити?!

Дейвід потрапив у поле зору митного контролю, поліції і ФБР, коли він, повернувшись з чергового вояжу до Москви (це було два роки тому), звернувся до найпрестижніших мисливських магазинів з пропозицією купити тульські рушниці, виготовлені кращими російськими майстрами на спецзамовлення. Його вислухали з явним зацікавленням (ніхто так не вміє прощати калічення своєї мови, як американці; країна інтернаціональна, справжній Вавилон), попросили внести конкретні пропозиції, схвалили ідею («фантастик», «марвелес»), але після того як Дейвід передав умови майбутнім партнерам, у двері його маленької однокімнатної квартири на 23-й вулиці (неподалік готелю «Челсі») подзвонили близько другої години ночі; він подививсь у вічко; на площадці стояв старий у дорогому жовтому пальті з ангорської шерсті, в руках палиця а срібним набалдашником; поряд з ним стовбичив молодий здоровань у шкірянці, який заповзято жував гумку.

— Хто? — спитав Джозеф Дейвід, відчувши, як мороз поза спиною пробігає. — Що потрібно?

— Мене звуть Петріллі, — відповів старий. — Я прийшов до вас з добром… Це з приводу рушниць… Будь ласка, не бійтеся, відчиніть двері…

— Я вас зовсім не боюся! Чому я вас маю боятися?! Але ви не подзвонили заздалегідь і не зробили апоінтмент… У мене гостя…

— Поговоримо на кухні, — всміхнувся Петріллі. — Я також починав роботу в підвалі, а вже потім перебрався в особняк… Ще раз кажу вам, не бійтесь, у нас поки що немає до вас претензій. Я прийшов з пропозицією… І даремно ви сказали про дівку. Брехати — недобре. У вас нема ніякої дівки, ми стежили за квартирою…

Немов загіпнотизований, Дейвід відчинив двері, повторюючи собі без упину: «Ідіот, дзвони в поліцію! Що ти робиш, божевільний?»

Петріллі пальто не скинув, по-хазяйськи ввійшов у кімнату, обставлену старими меблями, сів у скрипуче крісло; здоровань завмер на порозі.

— Послухайте, Джозеф, ви дуже молодий американець, — почав Петріллі. — Ви не знаєте життя цього складного міста, тому можете наламати дров і втратити голову… її вам просто відріжуть, розумієте? Затямте собі, торгівля зброєю традиційно перебуває в наших руках, італійців. Ми з’ясували, що ви не обговорювали питання про рушниці в російському Брукліні. Інакше могла б початися війна. І ви у цій війні програли б, повірте. Ви вирішили діяти без нас — ми вам цього не дозволимо. Ми готові заплатити вам п’ять процентів з угоди, якщо допоможете нашим людям укласти хороший контракт з російськими зброярами. Раджу вам не відмовлятися від цієї пропозиції… Нам вигідно те, що ви володієте російською, знаєте росіян, ще б пак вам не знати, коли ви серед них виросли… До того ж ми готові допомогти вам у продюсерському бізнесі, у нас і там досить зв’язків. Розумієте?

Насилу гамуючи тремтіння, Дейвід відповів:

— Я мушу все зважити. Залиште свій телефон.

Петріллі підвівся:

— Не стройте дурня! Миша цікавиться адресою лева. Завтра о десятій вечора мої хлопчики прийдуть до вас, і ви вкладете з ними угоду… Все… Тепер можете викликати дівку — без цього не заснете…

…Дівку він не викликав; тремтячим пальцем набрав номери телефонів знайомих імпресаріо — Пантелея Давидовського й Шпільмана; один був у Москві, пробивав гастролі Робертіно Лоретті, другий вів переговори з Єврейським театром; подзвонив до Ігоря; в Брукліні про нього говорили як про людину, котра знає все і всіх; зустрілися вранці, на Брайтон Біч, у центрі «російського Нью-Йорка».

Вислухавши Дейвіда, змалювавши його тонкі тремтячі пальці й обгризені нігті, Ігор зітхнув:

— Ви ж тут не перший рік живете, Ося… Навіщо ця російська манера вхопити все самому?! В цій країні такі штучки не проходять — візьми своє, але поділись з ближнім. Це тільки в Росії кожен хоче вхопити все, тому й тут живуть чорт знає як… В одній руці два члени не вдержиш…

— Який член?! — зойкнув Дейвід. — Я ж пояснив вам: прийшла італійська мафія! Вони не жартують! Вони хочуть відняти у мене мій шматок хліба! Я згоден поділитися з тими, хто візьме мене під захист. Італійці запропонували мені двадцять процентів, це грабіж!

Ігор попросив підождати; через три години в невеличке кафе, де вони зустрілись, під’їхав невисокий чоловік з копицею негритянського волосся, одягнений у старий светр і обшарпані джинси; «мерседес» (остання модель, сріблястий, важкий) не замкнув — там залишилися два охоронці; сів біля Дейвіда на краєчок стільця й сумно похитав головою:

— Послухайте, не треба сварити нас з італійцями. Ми не хочемо перестрілок. Вам запропонували п’ять процентів з угоди, п’ять, а не двадцять — ніколи не брешіть своїм, виріжемо язик! То ви погоджуйтесь. Зрозуміли?! Нам віддасте два проценти, три — собі, добрі гроші. Що стосується вашого бізнесу, пов’язаного з акторами й письменниками, — ми маємо всю інформацію про вашу активність — платитимете десять процентів з угод, ми, в свою чергу, допоможемо вам через наші можливості, а в нас вони серйозні. До того ж виконуватимете ряд наших прохань, які вас ні до чого не зобов’язують, — під час поїздок в країну перемігшого щастя. Я думаю, ви досить розумні, щоб не відповісти «ні».

Відтоді Дейвід став кур’єром мафії.

Саме він замовив Хрінкову (після того як уклав з ним угоду про книжку «Кат і жертва») сенсаційну книжку «Радянська мафія. Структура. Статут. Зв’язки».

Саме по цей мікрофільмований рукопис він і подався тепер до Москви.

Саме про це Волл і розповів Джону Малроу; як усе-таки добре дружити з поліцією!

— Можеш назвати видавців, з ким він вів переговори? — спитав Джон Малроу.

— Ні, малюк. Це ж конфіденційні відомості.

— Але ж ти розумієш, що я добуду імена людей, які вели з ним переговори на видання такої сенсаційної книжки…

— Це буде велика помилка, Джон, — сказав Джим Волл.

— Чому?

— Тому що за цим маленьким чоловічком стоять великі сили… Він не здогадується про це, його, кажучи на жаргоні, грають… Я просив би тебе не влізати в це діло, Джон… Ти можеш поламати операцію… Мої люди чатують на нього…

— Добре, я обіцяю тобі не лізти в це, Джим. Але тоді розкажи мені сам: які проекти він обговорював з видавцями? Я можу бути корисним. У мене є інформація з того боку.

— Серйозна?

— Сенсаційна…

— Я весь увага, малюк.

— Це я весь увага, Джим. І щоб у нас з тобою вийшла розмова, я назву тобі одне слово: «Хрінков». Це російське прізвище. Воно згадувалося в розмові Дейвіда з видавцями?

Волл відкрив папку з грифом «Цілком секретно», перегорнув сторінки, їх було не менше як п’ятдесят, спинився на останніх трьох, перебіг очима, професіонально вичленяючи потрібні фрази, похитав головою:

— Ні, малюк. Це прізвище не згадувалося.

— Ти повинен назвати мені прізвище, яким оперував Дейвід! Я тоді назву тобі інші імена, це може допомогти справі…

— Він оперував прізвищем російської актриси… Міс Зоя Федорофф, дружина адмірала флоту Джексона Тейта…

Малроу похитав головою:

— Не хитруй, Джим… Ім’я цієї жінки давно відоме по обидва боки звідси… Це не ключ… Я обіцяю тобі допомогти, коли назвеш людину, яку представляв Дейвід.

— Ти ніколи не був таким настирним… Завербувався в КДБ?

— Туди не вербуються… Це не наша армія… Туди вербують… Різні стани, Джим… Корінь один, смисл різний…

— Не сердься, але я змушений запитати тебе: хто оплатив твій квиток з Москви? Ти сам?

— Бідолашний Джим… Ви всі божеволієте під кінець служби… Ви перестаєте вірити друзям… Подзвони моєму редакторові, я надіслав йому факс, він оплатив витрати, пов'язані з моїм розслідуванням… Це перший випадок, коли ти й росіяни можуть працювати спільно… Поки вони йдуть на це — треба ризикувати, Джим… Ми боїмося, вони бояться, ми не віримо, вони не вірять, прогавимо момент, потім може бути пізно, в них усе може швидко змінитись, дуже багато людей, які мріють усе повернути назад… Якщо ми не подамо їм руки, там може бути катастрофа… Прийдуть нові коричневі, а це дуже небезпечно для світу, Джим…

Волл підвівся з-за столу; здоровенний, опасистий, у широких старомодних підтяжках, він закинув сильні руки за спину, пройшовся по кабінету, потім спинився над Малроу й, перевалюючи своє величезне тіло з п'яток на носки, спитав:

— Тобі щось говорить ім’я Айзенберг?

— Ні.

— Які імена вони тобі дали?

— Це не за правилами, Джйм.

— Це за правилами. Я назвав тобі Айзенберга. Назви тепер ти.

— Дейвід оперував ім’ям Айзенберга? Як автора манускриптів?

— Так.

— Він оперував тільки одним ім’ям?

— Це інше питання, Джон.

— Добре, я відповім тобі… «Вітман» чи «Сорокін»… Такі імена не згадували?

— Ні.

— Як звати Айзенберга?

— Його ім’я ідентичне імені відомого французького письменника… Якщо росіяни не грають з тобою, ти повинен вгадати.

Малроу похитав головою:

— Мені не треба гадати, Джим. Я знаю. Цього французького письменника звали так само, як того, хто мене цікавить, — Еміль.

Волл повернувся за стіл, поклав свої величезні руки на папку:

— Правильно. Містер Еміль Айзенберг. Як сказав Дейвід, він найближчим часом приїде в Штати — підписувати контракт на майбутні книжки…

— Одна пов’язана з справою Федорової, а друга?

— «Російська мафія».

— Як буде називатися книжка про Федорову?

— Я не відповім на це запитання, Джон… Я й так сказав занадто багато… Я вірю тобі — тільки тому й говорив, малюк… А зараз я думаю, що не повинен був цього робити…

— Але ти знаєш, як має називатися майбутня книжка про актрису?

— Я знаю кілька назв… Яку вибере видавництво — їхня справа, не моя… Мене взагалі не дуже цікавить ця книжка… Мене цікавить інший манускрипт — про російську мафію… Про її зв’язки…

— Добре… Я допоможу тобі… Містер Айзенберг — це, звичайно, псевдонім — катував місіс Федорову.

Волл кивнув:

— Сходиться… Одна з можливих назв «Кат і жертва»… Можеш передати це росіянам…

— А якщо вони спитають, коли чекають приїзду містера Айзенберга?

— У цьому місяці.

— Дата відома?

— Ні… І передай, що я хотів би одержати дані про те, чим займався в Росії містер Ігор Бах, у минулому москвич, тридцять дев’ятого року народження, художник, тепер — один з бруклінських мафіозі, контролює бензиновий бізнес у Майамі і два рибних доки в нашому місті…

…Через день після того як одержали інформацію про «Еміля Айзенберга», семипалатинське УКДБ повідомило, що «Сорокін Євген Васильович — після розконвоювання у березні 1965 року — наймав кімнату в сім’ї Фріца й Марти Айзенберг, механізаторів колгоспу імені Шістдесятиріччя Жовтня (до цього — колгосп ім. Берії, ім. Кагановича, ім. Хрущова).

Фріц і Марта Айзенберги виїхали у ФРН зразу після того, як їм не дозволили прописатися в Саратовській області, де вони проживали до масової депортації німців Поволжя влітку сорок першого. Дочка, Єва, ще в 1986 році переїхала у Краснодарський край, де вийшла заміж за Хрінкова Еміля Валерійовича, який узяв її прізвище, емігрувала у ФРН слідом за батьками; чоловік лишився в СРСР».

— Сходиться, — сказав Костенко, повертаючи Строїлову Інформацію чекістів, — треба звертатись у ВВІРи, там десь Його фотографія стирчить. Цілком можливо, що він уже одержав виїзний паспорт… Не прогавити б…

— Готуйте запит, — сказав Строїлов. — Справді, лічильник увімкнено, хоч я не дуже розумію, чому він так заквапився.

— На ньому трупики висять, — відповів Костенко. — Мишані й Людки…

— Думаєте, тільки їх двох?

…З Краснодарського краю повідомили, що Еміль Валерійович Айзенберг, пенсіонер, пасічник, прописаний у Привольному; здебільшого проживає у відрогах гір — здає мед у споживчу кооперацію; чотири місяці тому запросив виїзну візу у ФРН для возз’єднання з сім’єю: його дружина, Айзенберг Єва Фріцівна, виїхала в Ессен в 1988 році; виклик додається.

…Кореспонденцію в домі Айзенберга виймала з поштової скриньки сусідка, Меланія Тихонівна Божко; до неї і приїхав спритний чубатий шофер; «здоровенькі були, бабуню, не померли ще? Давайте, що є, дядьку Емілю»…

Оберемок газет, два листи й листівку з ВВІРу передав експедиторові армавірської райспоживспілки Гнушкіну; той зайшов у кабінет заступника голови; на ранок заступник голови подався в Сочі, зазирнув до приятеля — у минулому заввідділом виконкому, а тепер директора кооперативного ресторану; звідти поїхали на пошту й подзвонили в Москву; люди з групи Строїлова одразу встановили, що прізвище московського абонента було Никодимов, бойовик Хрінкова-Вітмана-Сорокіна.

Потім зафіксували три дзвінки; Никодимов зв’язався з якимсь Ібрагімовим; той подзвонив Сандумяну, котрий і вийшов на Сорокіна:

— Еміль, надійшла путівка в санаторій, будеш викупати?

14

Борис Михайлович Пшонкін почав фейєрверково. Його повість про робітників Далекого Сходу була вчасною, особливо образ головного агронома — добрий, сміливий, широко освічений передовик, приклад для наслідування, справжній літературний герой, а не крихкотілий студент або ж страдницький інтелектуал, повний сумнівів і комплексів. Повість видали наприкінці шістдесятих; поросль молодих літераторів, «діти XX з’їзду», що ввірвалися в літературу, коли їхні батьки й матері поверталися з тюрем, повільно, але неухильно засовувалися в тінь. Перевиданням вони не підлягали, рецензуванню в газетах — також, навіщо зайвий раз нагадувати читачам імена, які мусять зникнути. Суслов уже дав неписану директиву повертати назад, до звичного колишнього; «з критикою можемо вихлюпнути й дитину; так, були окремі порушення законності, але не це визначало наш тріумфальний рух до розвинутого соціалізму, якому тепер аплодує все прогресивне людство».

Саме тоді до кінця фальсифікували марксизм: примат «свідомості» (чи «духовності») винесли на перше місце; «буття» стало підлеглим, другим, суєтним. Один з шестидесятників пожартував: «Коли, справді, свідомість визначав буття, то настав час розпускати компартію й примикати до Лаври чи Ватикану, бо це їхнє гасло — «Свідомість визначає буття», «Дух превалює над Матерією».

Усю нашу убогість, сваволю, закритість кордонів треба прийняти як розумну данність, благовоління, що зійшло на країну перемігшого щастя, а коли людина не хотіла погодитися з цією аксіомою, то зразу відправлялася слідом за Синявським чи Григоренком.

Рокоссовський якось сказав, немовби відрізав: «Недоучений піп намагався командувати нами, професіоналами армії».

Історія повторилась: такий же недоучка від релігії — Михайло Андрійович Суслов, — який зрадив саму доброту вчення Христа, запхнув у марксистські догми ті недогризки моралі, котрі дозволяли йому і його прибічникам, клянучись народом (насамперед російським, мабуть, найстраждальнішим, якщо не вважати тих, на кого обрушився геноцид, — карачаївців, кримських татар, німців Поволжя, греків, калмиків, турків, чеченців, інгушів, та й прибалтійські республіки із західними регіонами України випили до дна гірку чашу), маніпулювати поняттям, вимагаючи від людей переконаної віри у те, що двічі по два — п’ять, а найвище щастя в житті — це тотальна неволя.

…Придворна критика, діставши солодке соціальне замовлення, підняла повість Бориса Пшонкіна до небес: і талановито це, і сміливо, й вади наші показано, але не злобно, руйнівно, а конструктивно, і характери виписані, і стиль — на відміну від телеграфного, американо-хемінгуеєвого — по-справжньому народний, вірний роздольним і неквапливим традиціям вітчизняної словесності.

Твардовський якось сказав про літератора, у долі якого відіграв виняткову роль: «Чи його тім’ячко видержить тягар нежданої слави, що впала на нього?»

Пшонкінське тім’ячко слави не видержало: погарцювавши на читацьких конференціях, він сів за нову повість, сконструював її досить швидко, за звичною схемою: всезнаючий баляндрасник-колгоспник, крутий голова, який прославився у війну, але цурається передового досвіду; партійний ватажок, що змінив міську квартиру на хату (дружина танцює бугі-вугі, упивається гидким Ремарком), зустрів на селі молоду ветеринарку, свою долю; ну, звичайно, й п’янюг показав Пшонкін, і бабу-чаклунку, яка на зіллі розуміється й плете тарабарщину, у цю бабку, як йому здавалося, він заклав глибокий, прихований зміст — з критикою основ марксизму… Журнал не надрукував його: «Повторюєшся»; він махнув до іншого видання, там також одвели, поткнувся в третій, протилежного табору, — бабахнули уривок під рубрикою «Навмисне не придумаєш».

Починалися сімдесяті., настав час глухого самопізнання, хоч і не дозволеного, але все-таки повсюдного — усі народи країни стиха ремствували, дражнити їх ставало дедалі небезпечніше, як-не-як двічі по два чотири, і аж ніяк не п’ять.

Як билинні плачі, так і галасливі агітки, що страх як обридли за десятиліття, більше не цікавили читацьку публіку; ждали альтернативних героїв і неординарних ситуацій, дозволена література, вироджуючись у титуловане графоманство, мовчала; люди замкнулися в собі, почався прихований розкол суспільства на осередки; тих, хто втратив усяку надію, не хотів ждати й зривався на крик, саджали в тюрму, висилали або запроторювали на лікування до психушок.

Дехто, промучившись цілі роки у ВВІРі, відправлявся на Захід; «єврейська жінка не розкіш, а засіб пересування»; ліві, як і ведеться споконвіку на Русі, били один одного, як Пат і Паташон, — на втіху глядачам; праві трималися єдиною групою, розуміючи, що будь-яка зміна обстановки вдарить насамперед по їхніх позиціях — у бій ринуться інтелектуали, зв’язані з наукою й технікою, люди знання, адепти асфальту, їх на «Синь-травах» та «Багряному заході сонця» не візьмеш, їм, бач, давай аналіз та новий ритм. Петро Перший їм до душі, якого всі істинні патріоти Держави не марно вважають Антихристом за безсовісну пристрасть до західної гнилизни й нехтування споконвічними традиціями Держави, перетвореної ним в імперію, де правили самі лише чужоземні супостати…

Пшонкін спробував переписати повість, але застопорило, не міг перебороти себе, пальці відмовлялися виводити слова, що юрмилися в голові, — дурних нема, тепер усі все бачать, тільки одні мають силу виголосити правду, а в других вона наче клубок у горлі застряє…

Ось тоді йому й почали пояснювати, хто погубив Русь, зруйнував устрій, бажаний нації, перевів стрілки на чужі рейки, які женуть в гемонську прірву.

Пшонкін слухав ці слова, завмираючи від болю й гніву; не стримався і викрикнув на зборах: «Хто нами править?!»

Скандал зам’яли, навіть до Спілки письменників прийняли, щоб зручніше було «працювати» з «народним самородком»; відклавши свій рукопис, Пшонкін подався в Бюро пропаганди радянської літератури і відчув насолоду легкого заробітку: виступив на заводі в обідню перерву, півгодини відтарабанив — маєш гроші; а як поїхав кудись на північ — подвійні; хіба це не життя?!

Але пам’ять — страшна сила, в ній завжди таїться вибух: він не міг забути рецензій на свою першу книжку, читання її по радіо, запрошення на телебачення, в літературну передачу, всяких там диспутів у газетах з двома портретами: один — твій, другий — того, хто сперечається; подарувати можна, жінки запопадливі до тих, чиї фотографії друкують…

Сів за третю повість — вирішив розповісти про своє гірке дитинство, але все одно не йшло: як треба описати чорне зло й висловити жах, що клекотав у ньому так, немов хтось здавлював кисть холодними пальцями: «Не терпиться? Перехрестись! У теплі живеш, квартиру дали, гроші даром пливуть — хоч і невеликі, але жити можна в ситості! Не руш!»

Поділився з приятелем, той упевнено відповів: «А це гіпнотизує тебе. Зараз усіх талановитих самородків сатанинські сили намагаються відтрутити од творчості, щоб самим зайняти ваші місця в літературі… Ти магнітами себе обклади, нечистий магнітів не терпить».

Пшонкін роздобув три магнітних бруски, поставив на стіл, але не допомогло: страх гнітив його ще дужче, ніж досі, і чим більше з’являлося нових імен у літературі, чим більше премій роздавали всяким нікчемам, тим дужче він впадав у відчай — немовби за поїздом біжиш, останній поїзд, не доженеш, хана, руки тягнеш до поручня, а вагон все далі й далі, тю-тю…

Ну й запив Пшонкін, страх як запив… Звинувачував у трагедії всіх, тільки не себе; грошей тепер не вистачало; позичав; борги віддавати не міг, по Москві не ходив, а скрадався.

Та оскільки до Пшонкіна прихильно ставилося письменницьке начальство (ті добре знали, кого підтримувати, а кого засовувати; допомагали насамперед невідомим, їх боятися нема чого, не конкуренти, а висмикнеш з лайна — руки лизатимуть, та й непохитна більшість на з’їзді будь-яких інтелектуалів задушить, істинний голос народу), він одержав нову квартиру в тому будинку, куди заселяли літераторів, щоб були під наглядом; коли всі разом, легше зіштовхнути лобами й діставати інформацію; будь-які перевибори, що гарантують керівним, літкорифеям збереження їхніх «Волг», дач, премій, перевидань, похвалу найманої критики, треба готувати заздалегідь, знати настрої кожного і відповідним чином з кожним працювати. А от працювати вміли, ох як уміли! Кого піднести на щит («соловей російської поезії», а цей «соловей» гірший за горобця); кого вдарити запиленим мішком по голові: «далекий від сподівань народу», але потім — на знак замирення — послати до Монголії або ж до Чехословаччини, у монголів шкіряні пальта дешевші, а в Празі люстру можна взяти, та й червоний закордонний паспорт — найвище свідчення благонадійності: «гляди, товаришу, не підведи, батьківщина тобі вірить»… Так, поділяючи і владарюючи, створивши обойму дутих геніїв, «Баянів вітчизняної словесності», жили самі, та й покірним середнякам не заважали, не беручи до уваги, звичайно, таких досадних епізодів, як «зрада власовського недобитка Солженіцина, сіоністського наймита Віктора Некрасова чи злісного наклепника Василя Гроссмана», але з тими вирішував верх, «Баяни» лише оформляли через «Літературну газету» гнів громадськості…

Могутній директор провідного військового видавництва (завжди тримав руку на пульсі сум’ятного письменницького життя, бо треба було поповнювати групу вірних людей, які могли б писати за якогось там генерала мемуари, угодні основоположному напрямку, спущеному начальством для воєнної історії) дістав інформацію про Пшонкіна. Оскільки «стерв’ятники» (так він ласкаво називав членів його постійної групи «переписувачів») були при ділі, завантажені понад силу, гарбали великі гроші, переінакшуючи в потрібному руслі смисл наговореного на диктофони воєначальниками, Пшонкін здався йому кандидатурою цілком прийнятною для використання: позбавлений будь-якої індивідуальності, цей писака якраз і годиться для мемуаристики: за рядками спогадів не видно слова майстра, все гладко, ніяких несподіванок…

З Пшонкіним попрацювали ще кілька місяців, запросили на застілля, де збиралися літературні «авторитети», пообіцяли угоду на нову книжку, поїхали до його родичів — чи не приховує в собі ненароком насіння «малої нації» — і після всебічної перевірки запросили до золотопогонного кабінету, оздобленого, як і належить, мореним дубом, де й уклали угоду на «спецредагування».

Зустрівся з тим генералом, за якого треба було написати фоліант, дістав від нього в подарунок диктофон і наговорені плівки, сів за роботу, впорався швидко, здав до друку…

Зразу підкинули другого згадувача: опрацював і цього.

Зустрічаючись іноді з «авторами», тобто з тими, чиє прізвище стоятиме на обкладинці майбутньої книжки, Пшонкін запам’ятовував чимало з того, про що діди розмовляли за чаркою; часто це було на противагу тому, що йому пропонували готувати для читача. І коли Пшонкін сів за третій том, вирішив показати себе — бабахнув у кількох місцях неправильну правду, те, що йому розповів черговий його генерал, запросивши на дачу, подалі від чужих вух.

Після цього угоду з Пшонкіним не те щоб розірвали, але тягли волинку, записи віддали іншому, і він знову пустився берега, почав непробудно пиячити, але тепер вже в новій якості: він жив не лише билинними міфами, що закладали в нього ті, які спрокволу готували таких, як він, до чорнової (але високооплачуваної) літературнозаписної праці, а й виблисками несподіваної, застрашливої правди, якими поділилися діди.

Той генерал, що виявився останнім, читаючи «свій» труд, замотав раптом лисою, круточолою головою й сказав з прикрістю: «Ах, Борю, Борю, не так же це все було! Брешемо, у вічі брешемо! Якби Тухачевський скрутив шию вусатому падлюці, такої війни, що подужали, не було б, скільки російського народу зберегли б! Краще б тепер про це обачненько надрукувати, ніж таїти… Через десяток літ правда так бабахне, що склади можуть спалахнути… Скільки істини не ховай, все одно відкриється! І про загороджувальні батальйони відкриється, і про СМЕРШ, який більше своїх стріляв, ніж шпигунів, — своїх завжди легше, і про те, які йолопи прийшли командувати, коли вусатий весь командирський корпус під єжовські кулемети підвів! Ех, Борю, синку, запам’ятовуй, що я кажу! Ти старайся мою крамольну правду між рядків заштовхнути, люди натяк дуже швидко розуміють…»

Ось тоді з ним і зустрівся Вітман-Хрінков-Сорокін, що вже давно запитав у своїх бойовиків інформацію на тих, хто вмів писати, але з тієї чи іншої причини скотивсь у пиятику і злобу.

— Борю, Борю, талановита ти наша людино! Не губи себе! Ти державі потрібен! У тебе ж книжка — брильянт, своїм словом написана, — говорив він, похмеляючи Пшонкіна в кафе на вулиці Герцена, що навпроти ТАРСу. — Зараз ляжеш спати, я біля тебе побуду, не залишу тебе… А прокинешся, в лазню підемо, попарю, алкоголь вижену, людиною станеш…

Роки, які він провів під началом міністра державної безпеки Абакумова та останнього його шефа, начальника слідчого управління Рюміна, табірне життя, робота в підпільному синдикаті цеховиків — усе це не могло не навчити Сорокіна лицедійського мистецтва мімікрії…

З одними він був збуджений — відчував у самій глибині своїй непогамовне трепетне чекання близького горя, яке очистить і облегшить, отже, й грати не треба було, варто лише дозволити собі стати самим собою. Часом він лякався цієї шарпаючої жалості, томливого чекання близької й неминучої біди, солодкої втіхи, що з’являлася в ньому, коли він зримо уявляв собі мить краху, але ж тепер тільки й радіти, адже піднявся з попелу, жив так, що навіть і подумати раніше не міг, — не треба оглядатися, боятися зайти у ресторан, щоб товариші по службі не донесли в партком про морально-побутову розбещеність, лічити пожмакані карбованці, відкидаючи на «Побєду», виважувати кожне слово в розмові з колегами, онанірувати в сортирі на хисткий образ жінки-мрії, бо будь-який зв’язок, не оформлений у ЗАГСІ, загрожував тим, що зірвуть погони й вишвирнуть иа вулицю, як шкодливого кота… Розумом усе це він осягав, але затаєного в генах змінити не міг, частіше думав про погане, ніж про хороше, а надто коли планував операцію…

Важче було працювати з інтелектуалами. Особливо довго готувався до розмови з професорами, котрі сиділи на науці, на такій саме, яка могла піти назустріч проханню сивого, небагатослівного, що, видно, багато пережив на своєму віку, «заступника генерального директора з питань постачання й збуту», а могли й відмовитись укласти договір на експериментальне випробування нової техніки у цехах підвідомчих йому підприємств. Він вибрав собі роль сухуватого прагматика, котрий розуміє рабський жах нашої економічної школи, общинну темряву й безкультур’я імпотентної бюрократії, — роль свою грав достойно, зривів не було.

З партійними працівниками й обласними мишенятами було найлегше: фронтовий офіцер, інвалід, служив у Гречка, бачився з Леонідом Іллічем, особисто він і орден вручав; у сировині й верстатах, відверто кажучи, мало що розумію, але комсомолята затіяли потрібну справу, молодь — наша надія, як не згадати оте давнє й не допомогти їм?! Після розмови накривав стіл, попервах не в ресторані, а в себе у номері готелю, на газетці, головне, щоб баличок був, салямі, домашні маринади, варена курочка й хороша горілка… Це вже коли начальники на гачок попадалися й приїжджали до Москви — тут і ресторан (кабінет в «Узбекистані»), і дівчатка у номер; і сувеніри — спочатку скромні, всякі там альбоми ікон, набір дефіцитної літератури, а до шубок та зимових чобіт можна переходити лише під час третьої зустрічі…

…Пшонкіна взяв саме на істеричному зойку, «я — старий розвідник, воював у тилу ворога, допоможи, Борю, завершити книжку, написав, а дошліфувати немає таланту, хто допоможе росіянинові, як не однокровець, усі інші зло в собі несуть, заздрість і зло, ех, Борю, Борю, постраждав би ти, як я, помучився б, тоді зрозумів би мою зранену душу».

Іноді йому здавалося, що останні двадцять років він зовсім не живе, а грає ролі — сьогодні злочинця, завтра добряка, післязавтра дурня, а вже тиждень закінчує нещасним, всепрощаючим простаком…

Назавжди запам’ятав, як у таборі педрило розповів йому про англійського актора, який сподобався королеві в ролі Отелло: «Нехай цей мавр прийде до мене на вечерю».

Прийшов. Вечерю закінчили в спальні її величності; перша леді була задоволена.

Через тиждень побачила цього актора в ролі Гамлета: «Хочу, щоб датський принц провів зі мною вечір за чашкою шоколаду».

Провів. Закінчили в спальні. Була в захваті; на прощання сказала: «Сьогодні хочу тебе без гриму, таким, яким ти в насправді».

— Насправді я імпотент, ваша величність. Якщо ви хочете саме мене — любові не буде, я граю в ліжку ролі — або мавра, або принца».

Сорокін багато разів перелопачував з Пшонкіним ті фрагменти, які напрацював з Федоровою. Плівки розшифровував сам, переписував їх від руки, собі дав ім’я Ката, а Зої — німкені Марти; дію переніс у гестапо воєнних років і сьогоднішнє німецьке місто; кат і жертва, все сходиться, ніяких підозр, в алюзіях самі побояться собі признатися, кожній людині із здоровим глуздом ясно, що Сталін і Гітлер — дві сторони однієї медалі, тільки Гітлер чужих знищував, а керманич — своїх; текст дав передруковувати друкарці, адресу якої знайшов на дошці оголошень; виявилося, що це була глуха бабуся, яка стукала одним пальцем; тоді він використав Людку — раніше Варений поставляв її в номери потрібним гостям, лише потім звернули увагу, як вона на машинці барабанила, — прямо тобі Ван Кліберн.

Суха точність викладу, якій вчили його Абакумов, Лібачов, Бакаренко, зло пожартувала з нього. Він вихолощував написане, розуміючи, що своїми ж руками губить свою працю, але переступити через себе не міг — у ньому незнищенно жила його правда, а він раз по раз намагався обернути її на свою користь, хоч знав: чим менше повертати її в свою вигоду, тим вона страшніша, тобто річ буде дорожча.

…Пшонкін, який відпасся на щедрих хлібах ката, готував для нього раз на місяць переписаний заново текст того чи іншого розділу.

Сорокін сідав до столу і, обхопивши голову сильними пальцями, шліфував кожну фразу. Він з жахом побачив, що Пшонкін витягував усе те російське, що він навмисне приховував, бо замислив зробити для західного читача передмову, в якій закладе фугас, назвавши справжні імена, адреси, пояснивши істинні обставини справи й прокоментувавши, що за законами конспірації він не мав права писати правду, — навіть у перебудовній Росії.

«Кат. Скажіть, Марто («Зоя», «Зоя», «Зоя» — в ньому все тріумфувало й співало), що ви відчули, коли вас уперше поставили в шафу? Як довго вас там тримали? Двадцять чотири години?

Марта. Невже не пригадуєте? Самі, либонь, розпорядження давали…

Кат. Я не мав права давати розпорядження, Марто… Я виконував наказ… Розумієте? Ми всі були кільцями одного ланцюга. Ланцюжок простягався згори донизу, перервати його було неможливо… Треба було хитрувати, таїтися, йти на обман, але на такий, котрий виявився б прийнятним для начальника; той, у свою чергу, обманював вищий ешелон; тотальність брехні, підкореної незаперечному, хоч часто й марному, основоположенню: «застосувати найвищий ступінь залякування… Строк, строк, строк… Звіт, звіт, звіт… А може, заради успіху комбінації треба було затаїтися й чекати, поки заарештований дозріє без застосування тортур і залякування? Це вершина насолоди, коли арештант сам розвалюється…»

Сорокін підвів очі на Пшонкіна, похитав головою:

— Ех, Борю, Борю, голубе мій, добра ти душа… «Розвалюється» — російське слово, тюремний жаргон… А це «либонь»? Так у гестапо не говорили, отож, читач бозна-що може подумати…

— Валерію Юрійовичу, в якому столітті ви живете?!

Зараз усе, що заманеться, можна друкувати…

— Зараз — так. А завтра? Гаразд, ці словечка ми викреслимо… Каву швиденько звари, а я читатиму далі…

«Марта. Отже, ви вважаєте, що вам було страшніше жити під Гітлером, ніж нам, жертвам?

Кат. Звичайно! Вам уже нічого було втрачати! Коли зачинялися двері камери — людині кінець, замість імені — номер або ініціали. А ми ждали, Марто… Ми вірили в те, що маячня рано чи пізно скінчиться, тому й намагалися встановити добрі стосунки з тими, кого приводили до нас на допит: невідомо, як справа повернеться у майбутньому…

Марта. Невже ви сумнівалися в непохитності рейху?

Кат. Спочатку — ні, не сумнівався… Але чим глибше занурюєшся в подробиці, чим більше правди відкривається, тим гірше спиш, тим більше у нас з’являється психів — був нормальний товариш, як усі ми, — а назавтра закукурікав у кабінеті…»

Сорокін старанно викреслив слово «товариш», замінив на «людину» і, принюхавшись до пахощів кави, читав далі, усмішливо похитуючи головою.

«Марта. Хочете, щоб я пожаліла вас, бідолашненьких?

Кат. Хочу… Мені було страшніше й прикріше, ніж вам, повірте…

Марта. Не вірю… Коли ви кинули мене в камеру, повнісіньку блощиць, і вони поїдом мене поїдали цілу ніч, бо світло ж вимкнули, і не було від них порятунку, здавалося, я ступаю по них, мов по багнюці, хрусткій і кривавій, а вони лазять по мені, ворушаться у волоссі, заповзають у вуха, ніздрі, очі, я забула, що таке жалість, я відчувала звірячу втіху, коли давила їх, била розпухлими долонями, стрибала, вслухуючись у ситий звук тріскотливого вмирання безмовних катів.

Кат. І все-таки ви не маєте права судити мене, Марто… Судіть науку… Думаєте, камера така з’явилася сама по собі? Ні. Вона з’явилась як наслідок роботи людської думки… Так, так, не заперечуйте! Працював цілий інститут, зорієнтований на те, аби допомогти рейху швидше добитися від в’язнів правди… Звичайно, тортури якнайшвидше розв’язували язики, фізичний біль протиприродний, розум його відторгав, але ж після того як в’язень дав показання, угодні вищій правді фюрера, він міг відмовитися від них на суді! Скандал! Брак! Кат стає в’язнем! Тоді як мука, подібна до тієї, якої зазнали ви, закарбовується у мозок навіки, ніяких слідів, зате невгасима пам’ять про жах, і ви ніколи не почнете скандалу в суді… Хочете заперечити, що наука не мала права на такі експерименти?

Марта. Ви ніколи не думали, що могли так мордувати вашу матір? Дочку?

Кат. Моя мати виросла в пеклі, їй не звикати до блощиць, до тісноти, до голоду… Нашими пацієнтами були люди іншого кшталту, Марто, ті, котрих вирізняв внутрішній аристократизм… Чернь не страшна режиму, страшні мислячі, яких завжди мізерна меншість… Ви кажете «дочка»… Це питання моралі — ставлення до дітей… Але мораль сама по собі аморальна, дорога Марто. Інквізиція розпалювала вогнища, наслідуючи мораль тієї пори. Вчені, що відправили на вогнище Бруно, свято дотримувалися постулатів своєї моралі… Наші лікарі, котрі працювали з вошами й блощицями, дотримувалися в своїй роботі затверджених норм моралі рейху.

Марта. Мораль вашого рейху подібна до старої істерички, яка несамовито викрикує завчені слова, позбавлені здорового глузду… Вона не може змінити себе, вона безграмотна й темна, вона психічно хвора… А от вчені… Невже розсудливі люди служили вашій камарильї?

Кат. Мораль не лише викрикує завчене, Марто… Ця крикливиця контролює діяльність фінансових органів, які платять гроші — оклади, премії, нагороди…

Марта. Тридцять срібників…

Кат. Чому тридцять?! Десять! П’ять! Потрібен час, до того ж не дуже й багато його, аби пояснйти вченому: «Твори! Ти вільний. В умовах нашої системи, котра дала тобі все! Невже ти не віддячиш їй за те, що вона підняла тебе, прилучивши до знання?! Невже ти не відчуваєш коріння, яке зв’язує тебе з тією нацією, котра відточила твій розум і вирізнила тебе з-поміж мільйонів подібних?! Твори! Все те, що невідомо людству, можеш ти відкрити, і не думай про те, чи це морально до інших, чи ні, будь-яке відкриття моральне, навіть коли спочатку воно здається варварством, — не ти відкрив би, то інший! Це тільки посередність мріє бути на виду, справжній геній зневажає людей, вони для нього як мошкара, мораль натовпу він мусить нехтувати, аби звершити те, що зробить його безсмертним; плоть — тлінна, ім’я приречене на пам’ять, будь вільний, як вітер!»

Марта. Невже вчені — а вони мені здаються мудрецями — могли піти за такою абракадаброю? Те, що ви зараз говорили, — не просто грішно, це істерично, це безглуздя… А вчені запопадливі до логіки…

Кат. О, як же ви помиляєтесь! Вони люди, і ніщо людське їм не чуже… Коли не їм, то їхнім дружинам, дітям, батькам… Не можна жити в суспільстві й бути від нього незалежним… Я пригадую одного доктора, він вивчав психологію людини в екстремальній ситуації… Він був зовсім аполітичний, цей учений, він жив у світі формул, а коли довів, що безупинне гудіння комара може привести людину до абсолютного істеричного безволля, ми випробували цей винахід — так, так, ми, я не смію приховувати від вас, — ми показали йому фільм про роботу з підслідним, і я спостерігав за його обличчям: воно сяяло від щастя, тому що він побачив реальне підтвердження своєї високої правоти, він прорвався до безсмертя, бо вивів закон співвідношення звукових коливань людини і комахи, новий крок до розуміння єдності всього живого на землі… Він сказав мені: «Якби не я, то до цього прийшов би хтось інший»… Світом править «ego», його величність «я»! І мені стало страшно жити, коли я до кінця впевнився у цьому… Страшно, Марто… Немає моралі, немає ідей, є «я», величезне, крихітне, гуркотливе, тихе, але тільки одне «я-я-я-я-я»! Ось у чому початок і кінець усього…

Марта. Коли мене гризли ваші страшні блощиці, я думала тільки про одну істоту — про мою дочку, що залишилася одна-однісінька…

Кат. «Мою»! Саме так! Ви думали про свою дочку! Бо вона належить вам… Ви ж не думали про чиюсь дитину, ви страждали про свою…

Марта. З вами страшно розмовляти…

Кат. А коли, вам було страшніше: тоді, в Моабіті, чи тепер, на волі?

Марта. Звичайно, тепер.

Кат. Чому?

Марта. Тому що ви ходите серед людей і нічим серед них не виділяєтесь… Скільки таких, як ви? Тільки молодших — ось у чому жах… Ждуть своєї години… Вас не повісили за ваші злочини — он який випещений, огрядний… Значить, комусь ви потрібні? Хтось зацікавлений, аби ви й вам подібні були живі? Скільки їх? Чого вони ждуть?

Кат. Боїтеся, що минуле може повторитись?

Марта. Дуже.

Кат. Але ж ваша дочка живе за океаном! І онук там! Ви ж за них боїтесь? Але вони нам тепер недоступні… Отже, «я»?! Знову «я»?! Отже, все-таки кожен думає лише про себе?! Коли так, то ми, справді, будемо потрібні завжди! Думаєте, я хочу, щоб повернулося минуле? Ні, я його також боюсь, бо ніколи не знав, чи вийду з свого кабінету, чи опинюся в камері з блощицями, дорога Марто… Але ви праві в одному: я — професіонал… Я знаю, як переступити через своє «я» в ім’я «ми»… Знаєте, що таке «ми»? Це рабство, тобто страх. Хоч — точніше — навпаки: страх, тобто рабство… Як ви поводилися б, знову опинившись віч-на-віч зі мною в камері тюрми?

Марта. Я заподіяла б собі смерть.

Кат. Як? Чим? Ви забули минуле, Марто. Тюрма прирікає на довге життя — до оголошення вироку чи звуку шарнірно-падаючої гільйотини… У тюрмі, у нашій тюрмі, ніколи й ніхто не може покінчити життя самогубством — занадто вже солодко для в’язня, він не має права розпоряджатися нічим, а тим паче власним життям… Ви боїтеся мене й досі, хіба не так?

Марта. Так. Я навіть боюся сказати старому генералові, що ви живі… Він один не боїться вас…

Кат. У нього розірветься серце, коли ви скажете, що я живий… Ви дуже добрі, тому мовчатимете про це…

Марта. Але дедалі частіше я думаю написати про вас у прокуратуру… Мабуть, я зроблю це…

Кат. Можете… Тільки після того, як вийде наша книжка. Ви ж розумієте, що закон зворотної сили не має, та й довести ви нічого не зумієте… Ми були громадянами одного рейху, молилися одному Богові — ви в камері, я в кабінеті, не можна втекти від себе, Марто…

Марта. В усьому винна Система?

Кат. Тільки вона. І чим швидше ми ціе зрозуміємо, тим буде краще для майбутнього. Люди народжуються ангелами, дияволом їх робить наша Система, хай вона й відповідає за це…»

Сорокін викреслив слово «наша», крикнув Пшонкіну, який наливав каву в чашки:

— Боречко, голубчику мій, ну чого тебе так до русизмів вабить? Ти, зроби ласку, будь ближче до оригіналу, в тебе не німці розмовляють, а наші люди… Чуєш мене?

— Чую, — відповів Пшонкін якимсь іншим, погаслим голосом; він увійшов до кімнати з хохломським підносом і, поставивши перед Сорокіним чашку міцної кави, додав: — Дуже добре чую. Тільки ж і я не дурень… Не про Німеччину й гестапо ви пишете, а про Росію з її ГУЛАГом! І в ката ім’я російське, і в жертви… Я як-не-як письменник… Хоч і невдаха, бо надало ж мені на цій землі народитись…

Сорокін, погойдуючись, засміявся, потім обличчя його завмерло, він узяв ручку й швидко дописав:

«Кат. Марто, а ви й справді не знали, що ваш коханий прилетів у нашу країну не вперше?

Марта. Він ніколи не був тут раніше… Він ніколи не брехав мені…

Кат. Брехав… Він був тут у двадцятому році. Він працював з нашими ворогами…»

15

Сорокін потер обличчя короткими пальцями, вкритими щетинистим волоссям, відчув, як до щік прилила кров і забила злими колючими молоточками — такими лікар Вензель простукує нервові корінці, китайська медицина, рятує від усіх хвороб, а найдужче від старіння; помирати треба здоровим, без гниття, раптово.

Вензель працював у Криму, в санаторії ЦК; Сорокін їздив туди кожного року — до вісімдесят другого, поки був живий Леонід Ілліч; при Андропові, коли почали закручувати гайки, зразу ж припинив; наймав квартиру в Ялті, навіть до інтуристського готелю не потикався, хоч можна було: настала пора непомітності, треба відлежатися, довго таке не продержиться, аж надто надійно все схоплено, питання місяців, двох років — найбільше; перемелеться — мука буде.

…Старанно поголившись (найулюбленіше його заняття; брився небезпечною бритвою золінгенської сталі, подобався йому ризикований скрип металу об шкіру, особливо коло сонної артерії; часто ввижалось, як метал легко перерізує пульсуючу синяву; чомусь виразно відчував запах свіжої, теплої свинини), Сорокін відчинив одежну шафу, вибрав костюм — як завжди, скромний, але неодмінно американського покрою; надів легеньку шовкову сорочку, пов’язав карденівський галстук, примірив черевики, які позавчора привіз Никодимов, — давав йому, щоб розносив хтось із бойовиків, непрестижно надівати нові речі, уроки англійських лордів — дворецький має пом’яти костюм і кілька разів пройти під дощем у нових лайкових черевиках, лише після цього можна з’являтися в світі… Вийшовши з під’їзду, Сорокін неквапливо пішов вулицею; спинився біля будки телефону-автомата, підставив обличчя неяскравому, вже осінньому сонцю, що пробилося крізь низький московський смог, постояв якусь мить, глянув у скло вітрини — там чітко відбивалися ті, хто йшов у нього за спиною, тільки після цього зняв трубку й набрав номер Варенова; довго слухав гудки, дав відбій, набрав інший номер (зовнішнє спостереження змогло сфотографувати через телевик його палець, що тицяв у цифри), спитав, не назвавшись:

— Ну, що з Вареним? Не попав, часом, у клініку?

— Ми перевіряли, — відповіли йому. — Його там немає. Експерти припускають, що в нього могла наступити нервова криза…

— За містом не з’являвся?

— Ні.

— З сусідами говорили?

— Нічого тривожного.

— А як інфаркт? Лежить у квартирі без допомоги?

— У нас є ключі… Можна зайти… Справді, а раптом з ним біда…

— Без моєї вказівки — не треба… Дайте подумати…

Поклавши трубку на важіль, Сорокін рвучко обернувся, охопивши вулицю чіпким поглядом; нічого підозрілого; зупинив таксі і поїхав до трьох вокзалів; там шмигнув у туалет, вийшов звідти в окулярах і в кепочці, засунутій на очі, вскочив в останній вагон електрички; на станції Кратово зіскочив останній, коли состав уже рушив; по стежечці біг підтюпцем, через сосновий бір, милуючись вогняними стовбурами величезних дерев.

Зупинився він коло дачі з перехнябленим парканом; на ділянці працювало троє хлопців спортивної статури; німецькі вівчарки, що кинулися було до нього в рикаючому вищиру, впізнали його і, лащачись, пішли поряд.

…Шинкін Йосип Михайлович, табірний благодійник, котрий забезпечив його паспортами, роботою, квартирою й дачами, сидів за столом червоного дерева (вісімнадцяте століття; скупив антикваріат наприкінці шістдесятих; реставрував; відправив на свою дачу поблизу Риги, в дім сина та племінниці; за теперішніми підрахунками на кожен вкладений карбованець одержав не менше як дві тисячі прибутку — кілька мільйонів, коли рахувати огулом). Біля каміна в низьких, утопаючих кріслах з левами-підлокітниками вмостилися троє гостей — із Сочі, Грозного та Дніпропетровська, керівники тамтешніх кланів, тузи.

Вперше вони зустрілися на нараді Управління (так Сорокін запропонував назвати їхній союз) у сімдесят шостому.

Відрекомендувавши всім присутнім «Спиридонова» — під таким псевдонімом Сорокін тоді працював на півдні країни, — Шинкін дав йому перше слово.

— Колеги, я дякую нашому другові Гридіну (так, у свою чергу, він називав Шинкіна, конспірація і ще раз конспірація) за надану мені можливість поділитися з вами міркуваннями про ситуацію в державі, — почав Сорокін глухуватим баском; від хвилювання покашлював, наче в горлі застряла м’яка риб’яча кісточка. — Хоч ситуація тепер підконтрольна і нібито особливих підстав для занепокоєння немає, але мої експерти з відділу перспективного планування вважають, що певна нескромність вищих членів Управління, показне нехтування законами цієї країни — законами неписаними, нашою темнотою, яка може простити голод, холод, знущання влади, але ніколи не простить багатства сусідові, навіть якщо він заробив його каторжною працею, — можуть дати небажані наслідки. У цьому розумінні ми країна унікальна, і це треба завжди пам’ятати. На жаль, чимало наших колег про це забули, що негайно спровокувало Комітет: Луб’янці довелося подекуди шваркнути лапою. Правда, поки що цілять не в тих, але може ненароком і нас зачепити…

Хочу також поділитися досить тривожними міркуваннями з приводу того, як розвивається наше діло. З одного боку, ми маємо величезне зростання виробництва, що сприяє насиченню споживчого ринку товарами підвищеного попиту, і це, в свою чергу, знижує небезпеку соціального вибуху, котрий цілком можливий. Для нас немає нічого страшнішого за державну нестабільність. Лише паралельність розвитку нашого сектора з державним скреготом може служити гарантією усталеності Системи… З другого боку, зростання нашої активності породило надмірну заорганізованість структури Управління. І в цьому я вбачаю найголовнішу небезпеку, бо тоталітарні режими — я маю на увазі Сталіна й Гітлера — багато прощають тим, хто далекий від політики, але ніколи не потерплять наявності сильної організації…

Головним злочином Вишинського проти державності був розгром злодійських малин, який він учинив; для звіту, звичайно, красиво, але для реальної боротьби з пограбуваннями, домовими кражами, збройним розбоєм цей крок був самовбивчий, бо позбавив НКВС цілої сітки інформаторів, через яких тільки й можна було одержувати інформацію про підготовку страхітливих злочинів… Коли малини знищили, коли завдали удару самій структурі злодіїв у законі, злочинність почала зримо зростати, причому злочинність найстрашніша, тобто несподівана, спонтанна, зовсім непідконтрольна…

Чому Управління, подібне до нашого, було неможливе при Сталіні? Тому, що кожну організацію — якою вона не була б — треба знищити у зародку… Людей нашого типу, тобто істинний цвіт нації, її діловий прошарок, здебільшого знищували злодії у тюремних камерах і таборах… При сталінському режимі країну морально вбивали й тим, що забезпечували тільки обраних, позначивши їх печаттю особистості, а решту не брали до уваги, гвинтики, другий сорт, мовчазна більшість — бо народ наш, як говорив Йосиф Віссаріонович, відрізняється довготерпінням т— і це він правильно сказав. Процес розкріпачення, початий Маленковим на серпневій сесії Верховної Ради п’ятдесят третього року, коли він зняв з кріпосних колгоспників податки, — необоротний, інакше країна розвалиться… Експерименти Хрущова най дорого коштували, тому він і пішов… Але не думайте, що теперішній режим, з яким ми поки що працюємо цілком лояльно, терпітиме нас, якщо ми перетворимось у всесоюзну організацію, — цього нам не простить, яблуко від яблуні далеко не падає… Тому я пропоную заздалегідь розукрупнитися й створити десять — дванадцять опорних центрів, пов’язаних між собою опосередковано.

Озвався Шинкін:

— І почнеться поножовщина між своїми… Ти це пропонуєш? Щоб ми уподібнилися до американських колег? Ні, наша сила в єдності.

— Ми збережемо єдність, Йосипе Михайловичу. Кадри вирішують усе. Ми підберемо людей на ключові пости, ми верстатимемо плани для всіх, ми контролюватимемо прибуток наших центрів, але якщо ворушитимемося в країні, як слон у лавці, нас почнуть розстрілювати з кулеметів — ось вам мій прогноз… Або треба заздалегідь повертати країну — через наші можливості у вищих ешелонах влади — до тоталітаризму, що спиратиметься на наших людей, або перетворюватися в моноліт, але такий, що складатиметься з регіональних центрів…

— Коли ми єдині, — заперечив «Цавребов» з північнокавказького підрозділу, — коли ми знаємо кожного, коли, нарешті, ми віримо один одному, і ця віра базується на фундаменті загального інтересу, що замикається на Москві, значно менше шансів, що в наші ряди ввійде чужий…

Сорокін посміхнувся:

— Даю гарантію, що «стукач» негайно стане відомий групі моїх експертів, ви не раз мали можливість упевнитись у цьому… До речі, хотів би повідомити, що вартість нейтралізації працівників Управління, які скомпрометували себе, різко зросла… Прошу передбачити в річному бюджеті нові розцінки.

— Скільки коштує усунення? — уточнив сочинський «Лузгунов».

— Нейтралізація, — натиснув Сорокін, — коштує зараз як мінімум десять тисяч… В особливо екстрених випадках або ж в умовах підвищеного риску вартість зростає до двадцяти.

— З кого складається контингент тих, хто займається чорною роботою? — спитав «Цавребов».

— Плануванням і підготовчою роботою по нейтралізації, — ще суворіше наполіг Сорокін, хоч розмовляли на відкритій веранді ресторану, найнятого на цілий день, підслухування не ввіткнеш, — займаються молодші брати (так називали між собою злодіїв у законі). За це їм, та й за охорону наших інтересів ми тепер зобов’язані підраховувати п’ять процентів від чистого прибутку — на преміально-представницькі витрати… Колишня ставка — три проценти — стала нереальною, зростає інфляція, цинк (так називали карбованець) втрачає справжню ціну… Звичайно, безпосереднім виконанням роботи молодші колеги не займаються, ці благородні люди живуть по закону, і ми не можемо не поважати їхніх традицій… Я зустрічався з авторитетними керівниками їхніх підрозділів, ми провели конференцію у Кисловодську, вони поставили мене до відома, що питання найму виконавців чорнової роботи, як і раніше, надійно відпрацьовано…

— Думаю, у цьому пункті ми погодимося з проханням експертів, ставки підвищимо, — підсумував Шинкін. — А от як вирішимо з децентралізацією?

— Я проти, — сказав «Гризлов» з Дніпропетровська. — Я згоден з висловленою осторогою: може початися сварка між своїми.

Проголосували: пропозицію Сорокіна забалотували.

Повернулися до його доводів значно пізніше, коли Чека заарештувала директора Єлисеєвського гастроному Соколова й почала полювати за керівником московського торгу Трегубовим; той тримався, як міг, — усе-таки голова ревізійної комісії ММК, депутат Верховної Ради Росії; у розмові з посланцем Шинкіна з прикрістю сказав: «Ідіотство якесь, справді! Начебто я про себе думаю! Я ж раб плану, мені щодня треба Угорщину нагодувати! Так, так, саме так — Москва за кількістю населення майже як ціла країна! А звідки брати товар?! Спробуй не забезпечити місто ковбасою та меблями — зразу на килим! От і доводиться крутитись! Тому ткни, у того візьми — спробуй інакше, одразу вилетиш з крісла! Система робить з людей злочинців»…

Тоді — на другій всесоюзній конференції Управління, що зібралася в П’ятигорську, — Сорокін запропонував сміливий проект:

— При тому, що молодші брати роблять своє діло, і роблять його дуже добре, за нових умов треба переорієнтувати роботу моїх експертів… Розцінки на нейтралізацію чужих знову підвищились, і ми не можемо не підняти ставки — спокій нашої роботи вартий того… Але я запропонував би різко збільшити розцінки на придбання нових друзів у Системі — до мільйона карбованців! Куди легше контролювати ситуацію згори, ніж рубати засохлі сучки знизу… І тріску багато, та й чужих очей предосить…

— Мільйон — не штука, — погодився Шинкін, — зрештою наш чистий прибуток становить чотирнадцять мільярдів… І все це вкладається у відтворення, мертвим вантажем не лежить… Скількох людей згори доведеться зарядити?

— Не менше як п’ятдесят, — відповів Сорокін. — Я готовий захищати цю цифру з олівцем у руці…

Шинкін тоді засміявся:

— З олівцем не треба, «Спиридонов». Навіщо грифелем папір псувати? Сліди можуть лишитись… Ти ж у кишені сонячний комп’ютер носиш, на ньому й доведи…

П’ятдесят мільйонів Сорокіну виділили, заперечив один лише «Азілов» з Самарканда: «Гроші будуть практично безконтрольні, не дуже, звичайно, великі, але все-таки з копійки карбованці робляться».

Шинкін здивувався:

— Пропонуєш, щоб «Спиридонов» у міністрів та секретарів обкомів розписки брав? Так, мовляв, і так, мільйон одержав, служу Радянському Союзу?!

…На минулорічній зустрічі, коли екстрено з’їхалися провідні члени керівництва Управління, Сорокін поставив питання про те, кого слід вважати союзником, — у світлі зовсім несподіваних перебудовчих процесів, що розгорталися в країні.

— Так, звичайно, Система була, є й буде стрижнем нашого суспільства, — говорив він. — Оскільки народ здавна вихований так, що без дозволу першої особи — чи то країна, республіка, область, місто чи район — жодне діяння не може бути проведено крізь поверхи виконавчої влади, ми повинні беззастережно підтримувати апарат — лише в цьому запорука нашого благополуччя. Так, безумовно, Сталін винен багато в чому, він був надміру догматичний, безперечно, але те, що він зрозумів — «без залізної руки з цим народом не впоратись, одвічний варіант — диктатура, тобто реанімація абсолютної монархії, коли замість одного богопомазаника править двадцятимільйонна партія, але керована знову ж таки однією людиною, авторитетом» — робить йому честь; у цьому гарантія того, що ми ще повернемося до переосмислення цієї особистості в усіх її протиріччях… Хто стане нашим головним противником? Це тепер ясно: кооперативний рух, тендітна мрія громадянина Бланка, тобто Ульянова-Леніна… На щастя, наші друзі у Системі за останні місяці навчилися силовим прийомам демократичної боротьби: вони не тільки задіяли Міністерство фінансів з його антикооперативним пресом, а й кинули проти цих діячів керовані ними засоби масової інформації… Вони не закривають кооперативи — не треба різких поворотів; вони просто ставлять їх у таке становище, коли краще самим закрити діло, поки живі й цілі.

Коли ряд видань тепер без упину обговорює суми заробітків кооператорів — а на фоні нашого традиційного убозтва це викликає до них, звісно, ненависть найширших верств населення, — можна не боятися їхнього піднесення. Ми виходили і поки що й досі виходимо з того, що при всій допустимій колотнечі Система зможе зберегти саму себе і не піддасться кооперативним «риночникам», бо реальна поява вільного ринку в цій країні означає кінець нашої діяльності.

Хто ще виступає проти кооперативного руху? «Демократичний фронт»? У них немає серйозної програми. Ліві групи? Вони підтримують кооператорів, але ліві не страшні доти, поки роз’єднані і борються один з одним за честолюбне лідерство. Звичайно, «Пам’ять» могла б стати дуже надійним партнером, ненависть її до кооператорів невтримна, бо ті кинули виклик общинній доктрині, проголосивши примат діяльності Особистості, якби не шалений захист ними ідей фашизму, абсолютної монархії і досить безкультурний антисемітизм…

«Азілов» з Узбекистану вигукнув:

— Який там фашизм, монархія та антисемітизм?! Вони ненавидять усіх, крім росіян! їхній лемент уже зробив своє: наша активність у Прибалтиці блокується місцевими колегами! Думаєте, цього не станеться у нас, у Середній Азії?! У Закавказзі?! На Україні?! Підтримуючи їх, Система може опинитися в межах Московії! Вони ж неосвічені і позбавлені пристрасті до бізнесу! Вони не розуміють, що всі залізничні артерії, що зв’язують нашу економіку із Заходом, проходять через Україну й Білорусію! А там також пробудилася національна свідомість, і цьому багато в чому посприяло саме лементування «Пам’яті»…

«Азілова» підтримав «Арсен».

Як завжди, гостроту пристрастей зняв Шинкін:

— Здавалося б, — він усміхнувся, — я мусив би перший виступити проти того, щоб працювати з «Пам’яттю»… А я, навпаки, таку ідею підтримую… Справді, ця група робить багато дурниць, зате вона фанатична, а це тепер бажано… Як і те, щоб шукати винуватих за розвал економіки серед чужих, і аж ніяк не в самих собі. Це приваблює до них юрбу, а з юрбою жарти погані: в армію забривають саме юрбу… Отож, я спробував би з ними попрацювати…

Підвести до них піддатливих учених і публіцистів, цивілізувати їх, перенести напрямок головного удару з євреїв на кооператорів і тих економістів, що відстоюють ідею ринку, немислимого без кооперації та особистостей… А нам ні те, ні те не потрібне… Отже, поки що не будемо приймати однозначного рішення… Винесемо це питання на черговий з’їзд, а грошенят я їм підкинув би, тільки з умовою, що керуватимуть їхнім агітпропом люди, якими управляють наші експерти… І ще: потрібно безперервно вимагати посилення податкового преса — це вб’є кооператорів і сильних керівників індустрії. Підключити всіх, кого тільки можна, до цієї кампанії — нам податки не страшні, ми гроші не віддаємо й не декларуємо… Далі: йде свара за децентралізацію… Це також для нас згубно… Як і всяка конкуренція… Нехай твої фашисти, — Шинків посміхнувся до Сорокіна, — б’ють і по цих позиціях, нам про них не можна забувати ні на хвилину… Нехай галасують про державність, про те, що Русь споконвіку стояла Москвою, так би мовити, головою, нехай кричать, що лише спритним потрібна конкуренція, самому духу цієї країни бридка, бо бездуховна, нехай на дух тиснуть, духом ситий не будеш, аби тільки в діло не лізли…

— У діло люди без — таланту не влізуть, — відповів Сорокін. — У них сильний консервативний страх: «Поткнуся, а раптом не нагодую країну? Не одягну? Зметуть же людиська!» Ні, у цьому розумінні вони не страшні, їм би похизуватися, артисти, естраду люблять…

…І ось зараз, маючи виклик шефа (чотири без відповіді дзвінки о восьмій ранку), Сорокін побачив трьох регіональних керівників провідних кланів (дніпропетровський — найсильніший, туди, на батьківщину Леоніда Ілліча, чужих мусорів не пускали; з шістдесят шостого року це місто стало закритою зоною). Зустріч ця не планувалася; сталося щось? Одразу ж перебрав у думці: що могло до них дійти? Найстрашніше, коли хтось повідомив про паспорт на виїзд до ФРН; тут і закопають, хоч тих трьох охоронників, що працювали в саду, він же знайшов, навчив і натаскав.

Вони ж і пришиють; Абакумов роками любовно плекав своїх ближніх, а як Сталін моргнув, то взяли вони свого шефа попід білі рученьки та преспокійно запхнули у камеру внутрішньої…

За одну мить він згадав усі свої найсерйозніші заходи, а також загальносоюзні операції, що перебували — за статутом Управління — під його контролем.

Провалів ніде не було; зв’язок налагоджено прекрасно; сталося щось у країні, в найдальшому регіоні — повідомили б негайно; інформація про закордонний паспорт, зав’язана на двох рукописах, — про них, мафіозі, що сидять тут, і про Зою (мільйон зелених, особливо коли продати у Голлівуд, як обіцяв Давидов) — не могла до них прийти, інакше не кликали б сюди; хоча, чому б і ні? Коли він закінчив свої розмови із Зоєю, сказав своїм мимохідь, не педалюючи: «Стара нас більше не цікавить, нехай нею займаються ті, хто страх як хоче зняти брильянти чи всучити їй живопис, особливо її цікавить Де Віт»; а вже далі — техніка, не його клопіт; головне, що її голос і його сторінки надійно сховано, а те, що Пшонкін перелопачує манускрипт, — то й він, Пшонкін, не вічний, пора закруглятись. І діда Строїлова, останнього свідка, нейтралізують, наводку передано, вірна наводка для шісток: геройське золотце, одна Зірка чого варта, та й брязкалець з платиною штук п’ятнадцять, живі гроші.

Ні, на мене виходів немає, я грав через сьомих осіб, спробуй докопайся… Навіть коли й прихоплять фрайєрів, вони на того покажуть, хто з ними зв’язаний, а від того біса треба шість адрес пройти, щоб на моїх хлопців вийти, дулю з маком!

І все-таки він почував себе зараз так, як іноді бувало у кабінеті Рюміна чи Абакумова: висмикнуть після безсонної ночі, допит о п’ятій ранку закінчив, потім на квартиру Кіри махнув, чи до іноземки, балериночки ніжної, випив з насолодою, звідти додому, до остогидлої дурної Мілки, а о десятій дзвонять — «негайно до керівництва», от і тремтиш, поки їдеш на площу: «Що ж трапилося? З якого боку вдарять?!»

Він ніколи не міг забути, як одного разу Абакумов навалився, мов ведмідь: «Хазяїн вимагає Федорову! А вона нестямна! Не можеш зламати дурепу?! Який же з тебе мужик? Даю годину на роздуми. Не внесеш ділової пропозиції — зірву погони».

Сорокін розумів, що ця несамовита жінка усе вивалить Вождю, не можна її до нього пускати; скандал. Хоч, з другого боку, Сталін сам приїхав додому до Кавтарадзе, коли того випустили, — без зубів, у шрамах, шкіра та кості…

Але ж нікого з тих слідчих, хто з цим самим Кавтарадзе працював, не чіпали! Кажуть, навіть медалі підкинули, начебто «За відвагу»… А Кавтарадзе ткнули послом у Румунію — на відгодівлю… Скривдити Батько нас, звісно, не дасть, але сморід може піти, старий злий на язик, скаже, як відріже, не встанеш потім, так і помреш у підполковниках десь у Джезказгані…

Придумав він тоді хвацько: «Федорова в психлікарні, з глузду з’їхала, нічого не розуміє, небезпечно залишати одну, сильні прояви агресивної депресії, лікарі обіцяють поставити на ноги в найближчий місяць, а поки вона без упину вимагає зустрічі з коханим, день і ніч кричить: «Тейт, де ти?! Де ти, Тейт?!»

Абакумов зітхнув: «Оформи рапортом. І наляжте на бабу! Три таких козаки, а скрутити одну американську розкладушку не можете!»

…Кивнувши Сорокіну на крісло біля гостей, Шинкін з-за столу не підвівся, похмуро поцікавився про здоров’я, а потім спитав:

— Кого з твоїх близьких можна послати в Сочі і в Дніпропетровськ?

— Щось трапилось? — спитав Сорокін, опустившись у низьке, грузьке крісло. — Я ніяких сигналів не маю.

— Трапилось, — відповів дніпропетровський «Никодимов». — Два наші директори подали на виїзд… Учинок не санкціонований, роботу вели таємно…

Сорокін відчув, як ухопило за серце; невже грають? Можуть. Ці можуть усе, аси; для чого? Якщо дізналися про Дейвіда, ждатимуть його прильоту, захочуть перехопити; зв’язок; найважливіше у Ділі. Лише один раз тут був розбір, що закінчився смертним вироком, випадок небувалий, прибрали Краснодарського цеховика, який утаїв сорок мільйонів, — влаштували показовий процес, іншим для настрашки…

— Давайте прізвища, — неголосно сказав Сорокін, відкашлявшись. — Приступимо зразу… Серйозні люди? З виходами?

— Виходи є, — відповів Шинкін, думаючи про щось своє. — Не дуже серйозні, але все-таки вони бували на наших регіональних конференціях…

— Хто надіслав виклики?

— Веня і Шурик.

— Лос-Анджелес?

— Шурик тепер живе в Атланті.

— Мабуть, я сам поїду в Дніпропетровськ, — сказав Сорокін. — А чому тут колеги з Сочі? Також скоїлося щось?

— Ні… Поки що ні, — відповів Шинкін. — Колеги пропонують скликати позачерговий з’їзд у зв’язку з кампанією, що почалася проти нас у пресі… Дияволи перебудовуються, ганьблять нас «організованою злочинністю», пора й нам подумати про перебудову… Ти правильно сказав, Ема, про децентралізацію… Того, що ми зробили, не досить, треба ламати структуру, краще пізно, ніж ніколи… Коли й де будемо зустрічатись? Потрібно таке місто, де ти можеш гарантувати стопроцентну безпеку для делегатів…

— Стамбул, — Сорокін хмуро посміхнувся. — Дайте день на роздуми…

…Капітан Строїлов дослухав останні слова Сорокіна, вимкнув апаратуру, поклав долоню на плече шофера й тихенько сказав:

— Поїхали…

І саме в цю хвилину генерал Строїлов, вийшовши з ліфта, дістав в’язку ключів і заходився відмикати замок тремтячою рукою; коли двері відчинилися, він відчув, як його рот затиснули спітнілою долонею й миттю вштовхнули в квартиру; старий упав; у ту ж секунду задзвеніли шибки; на двох хлопців, що ввалилися в двері слідом за генералом, кинулися з балкона сищики; за ними стояв Костенко, блідий як крейда, не одводячи очей від непорушного старого, розпластаного на підлозі…

16

— ««Швидку» викликайте, — сказав Костенко сищикам з місцевого (Миколки Ступакова) відділення.

Говорив зараз дуже тихо, якось загальмовано, не розтуляючи рота, аби не показати завмерлим псам — уже в наручниках, — як дрібно цокотять зуби.

Схилившись над мертвотно-блідим генералом, він обережно поклав долоню під голову, трохи підняв її на себе і, помітивши, як здригнулися куточки рота старого, приторкнувся губами до його випуклого, античного лоба; того жахливого, невідворотного холодання не було; Господи, аби тільки живий!

Костенко підвів очі на хлопців — одному років сімнадцять, малолітка, відпустять, гуманісти, другому трохи більше, — обперся долонями об паркет, підвівся, взяв грабіжників за вуха, люто вивернув їх, шепнувши:

— Пікнете — пристрелю, чинили опір владі… Де третій?

Хлопці пополотніли ще дужче, сопли мовчки…

— Ходімо, — сказав Костенко і, все ще крутячи їм вуха, повів на кухню, до вікна, в якому стирчали зубчасті шибки. Пригнувши їхні голови, він прошепотів: — Ви прийшли вбити батька, пси… Я передбачав, що прийдуть, але не думав, що підставлять таку шушваль. Зараз я пригну ваші хлебтальники до скла й виколю вам зиркалки, якщо зараз же, одразу, ви не скажете, де ваш третій! Лічити не буду… Ну?

— На вулиці, в «Москвичі».

— Номер двадцять чотири — п’ять три?

— Так.

Костенко відкинув сук і взяв «вокі-токі»:

— П’ятий, — шепнув він, — бийте того «Москвича» у задок. Що є сили бийте. І складайте протокол… За кермом сидить їхня воша, заберіть його у відділення й посадіть у камеру.

— Шофер не погодиться нашу машину калічити, запчастин немає…

— Наказ чули? — Костенко майже зірвався на крик. — За невиконання під трибунал підете! Другу машину підженіть до «Піонера», прийміть гостей… І дивіться на всі боки, може, помітите четвертого, того, хто спостерігає за всією операцією… Найменша підозра — ставте спостереження, це — ланцюг…

Костенко сунув «вокі-токі» в кишеню, знову схопив гнид за вуха і, вже не приховуючи тремтіння на обличчі, прошепотів:

— Зараз підете на вулицю. Ясно? Двір прострілюється, прошиють, коли здумаєте тікати. Вийдете до «Піонера». Там буде стояти таксі. Ясно? Сядете. на заднє сидіння. Все. Ідіть.

Випустивши їхні вуха, що стали синьо-червоними, він зняв з хлопців наручники, провів коридорчиком до дверей і, відчинивши їх, кивнув на чоловіка, що стояв на сходовій площадці біля вікна:

— Таких тут вісімнадцять… Ясно, нелюди? Старий живий, тому вишка вам не світить… Але затямте: якщо наважитесь тікати — пристрелимо.

Через три хвилини зашерхотів «вокі-токі»:

— Доповідає «п’ятий»…

— На прийомі, — відповів Костенко.

— Операцію закінчено.

— Підозрілих не було?

— Коло «Дієти» стояла «Волга»… Як тільки наші від’їхали, вона зразу рвонула на розворот до брежнєвського будинку.

— Сідайте їм на хвіст! Ведіть до кінця! З’ясуйте, хто вони, це тепер найважливіше! Ще раз попередьте ДАІ: пси ощирились! Не упустіть! На зв’язок виходьте в карний розшук місцевого відділення… (Ім’я друга, Миколки Ступакова, не назвав; ще невідомо, як обернеться ця справа, — несанкціонованість і таке інше, а йому ще треба пенсію одержати, немає нічого гіршого, чим підставляти своїх.)

…Після того як лікар з «Швидкої» зробив Володимирові Івановичу Строїлову укол («мені здається, він упав головою на тапочку; якби на сантиметр лівіше, літальний кінець неминучий»), викликавши медсестру з П’ятнадцятої клініки, яка шефствує над сталінськими жертвами та афганськими хлопчиками, Костенко рвонув до Ступакова.

Пси сиділи в камері: Гуслін Петро Сергійович, учень десятого класу, член BJIKCM, судимостей і приводів не мав, Залоєв Віктор Матвійович, експедитор поштового відділення, член BJIKCM, судимостей і приводів не мав, і Стружкін Андрій Дмитрович, шофер відділення зв’язку, член BJIKCM, приводів і судимостей не мав.

— Хто навів на квартиру генерала? — спитав Костенко.

— Якого генерала? — Залоєв знизав плечима. — Про що ви?! Ми ніякогр генерала не знаємо… Якби нас на місці затримали, були б свідки, а так тільки при Сталіні на людей наклепи зводили…

Костенко кивнув:

— З тобою ясно… Гуслін, ти також не відповідатимеш?

— А що мені відповідати? Схопили на вулиці…

— Тебе ніхто не хапав… Сам сів у таксі…

— Це не таксі, а ваша оперативна…

— Звідки ти знаєш?

— Там у багажнику ваш скорчився, пістолетом у спину вперся.

— Стружкін, скільки тобі обіцяли за діло? — Костенко погасив недокурок у сірниковій коробці, запитання ставив стомлено, незацікавлено, немовби обм’як, раз по раз прикривав повіки, ніби вони були важкими, непорушними.

— А я взагалі їх уперше бачу… Ви мені діло не шийте… Мою машину розбили, притягли сюди ні за що, ні про що, знущатися з себе не дозволю…

— Ну що ж, — Костенко кивнув. — Іди, пиши, що цих псів ніколи не бачив, і потім можеш котитися під три чорти…

Провівши поглядом Стружкіна, якого вивів з камери міліціонер, Костенко діждався, поки стих безнадійно-тюремний звук кроків, витяг з кишені конверт з поляроїдними знімками, кинув на лавку:

— Можете подивитись… Тут усе зафіксовано… Як ви з його машини вилазите, як з ним прощаєтесь… Але ж він зараз візьме на себе відповідальність за давання неправильних показань… А це — строк. Ясно, нелюди? Що стосується свідків і доказів, то після вас експерти приїжджали, там ваших пальців повнісінько, це — вбивчий доказ… Мене зараз інше цікавить. Хто вам сказав про генерала? Відповісте — відпущу… Але вам це невигідно… Вас сьогодні ж виріжуть, бо ви — свідки… Ясно? За три дні я візьму банду… Клянусь, — Костенко подивився на них ненависними очима. — Клянуся життям, пси… І тоді ви підете на процес, свідками, а не співучасниками… Гусліну дадуть умовно, недомірок ще… Тобі, Залоєв, світить трояк… Якщо, звичайно, старий не помре… Ви ж кинули його, восьмидесятидев’ятилітнього, на підлогу, сталінські вишкребки… Мовчимо?

— А ми все сказали, — тихо повторив Гуслін, втягуючи голову в плечі; поляроїдні знімки розглядав зі страхом, очі гарячково бігали.

Костенко підвівся:

— Ходімо, Гуслін… А ти тут сам посидь, Залоєв, подумай… Іди, Гуслін, я тебе в іншу камеру посаджу, до серйозних людей, не рівня цьому нелюдові, там тобі все по закону розтлумачать… Ходімо…

Він стукнув долонею в двері, конвоїр одразу розчахнув їх, неначе підслухував; у темному коридорі, освітленому тьмяним світлом загратованої лампочки, Гуслін почув хрипкий регіт, що долинав з сусідньої камери.

— Подивись у вічко, — сказав Костенко хлопцеві. — Полюбуйся на своїх майбутніх учителів…

Гуслін мовчки замотав головою.

— Та ти не бійся, — всміхнувся Костенко, — дивись, а то нахилю…

Той припав до вічка; три оброслих здоровила в дранті реготали, граючи в «тюремне очко».

— Відчиняйте камеру, сержанте, — сказав Костенко.

— Не треба, — прошепотів Гуслін. — Я скажу… Наводку на генерала дав Федько Рудий, він зі Стружкою в одному будинку живе, на Кропоткінській…

Федько Рудий виявився Арсенієм Федяшкіним, тридцяти двох років, судимий за квартирні крадіжки, офіціант кафе «Відпочинок»; попросивши Ступакова встановити зв’язки пса, Костенко зазирнув у кабінет, де Стружкін кінчав строчити свідчення.

Діждавшись, коли той пославив карлючкуватий підпис, розклав перед ним — тріскотливим карточним пасьянсом — поляроїдні знімки.

— За дачу неправильних свідчень строк матимеш, — сказав Костенко, — Бери інший аркуш і пиши про Рудого.

— Про якого Рудого?! — Стружкін зіщулився, голос став писклявий, слізливий, розпачливий.

— Не верти хвостом, паскудо… Арсеній Федяшкін на очній ставці скаже правду, а ти вмиєшся ве-еликим строком.

— Я без адвоката не відповідатиму…

— Ну й не треба… Ніхто тебе не примушує говорити без адвоката… Валяй, викликай… Тільки спочатку я твого адвоката до старого Строїлова повезу… Подивимось, як він тебе після цього захищатиме.

— На одному адвокаті світ не зійшовся. Іншого викличу.

— Пиши прізвище, викличемо, тварюко…

— Яке ви маєте право мене ображати?! Я що, у фашистську катівню потрапив?!

— Знаєш, що з тобою зробили б у фашистській катівні? Або ж у нас, при Сталіні? Знаєш? Думаєш, коли ми хочемо по закону жити, то вам тепер усе можна?! Все з рук зійде?! Помиляєшся, Стружка… Якби ти був сирота голодний — одт на річ, а ти ж панич, ти життям розпещений, табір для тебе новинкою буде, а до табору ще треба через тюрму пройти…

— Ви мене не залякуйте… Не розколюсь… Без адвоката жодного слова не скажу…

— Ех, якби я був фашистом, — Костенко скрушно похитав головою, зітхнув і повільно підвівся. — Зараз я у «Відпочинок» їду, що Рудому передати? Кажи — запам’ятаю…

Сказавши це, вийшов, відчуваючи глуху безнадійну лють; а такі, подумав він, цілком можуть нас у фашизм турнути, якщо тільки дати волю емоціям…

…У «Відпочинок», звичайно, не поїхав — рвонув прямо в аеропорт «Шереметьєво», забитий дітьми, лементуючими жінками, похмурими старими людьми — німцями, євреями, вірменами, групками веселих туристів, розгубленими іноземцями, щасливими командировочними, оцінююче-очікувальними носильниками — вавилонське стовпотворіння…

Зв’язався по рації зі Строїловим; на Петровці його не було, черговий відповів, що капітан поїхав до батька:

— Генералу дуже погано, товаришу полковник. Він наполіг викликати прокурора та представників комітету, хоче дати показання на Сорокіна… Вважає, що зараз це єдина законна підстава для його арешту… Він вимагає, щоб його брали негайно… Каже, — голос чергового зірвався, — «зробіть це, поки я живий»… Де ви?

— Їду в Шереметьєво… Попередили наших?

— Так.

— Скажіть Строїлову, що ми візьмемо його…

— З чим? У нас же на нього нічого немає…

…Обличчя генерала було пергаментним, скроні запали, стали жовтуватими, голубуваті прожилки почервоніли й зримо, раз по раз судорожно завмираючи, пульсували, начебто були окремо від застиглих, звернених на стелю очей.

— Я, Строїлов Володимир Іванович, боюсь реанімації сталінізму, — він говорив через силу, намагаючись глибоко вдихнути, облизував сухим язиком вкриті смагою губи. — Я бачу, як ми повертаємо праворуч… Ті, хто почав революцію перебудови, стали боятися її розмаху… Я не проти того, коли сперечаються на вулицях, я за те, щоб стикалися різні думки… Але я був і лишуся противником націонал-соціалізму і сталінізму… Обидві ці іпостасі зараз перейшли в атаку… На нас… На нещасну країну… Народ, який багато років був позбавлений знання, слухає демагогів — нацисти завжди лементують голосніше за всіх… А сталіністи повторюють те, що втовкмачували в голови нещасних людей останні шістдесят п’ять років… Уся наша історія — це історія абсолютистських заборон, на цьому й зіграв Сталін… Він став Йосифом Першим, і це лягло на підготовлений грунт: людей відучили самостійно думати й позбавили права на вільну працю — без наказу й наглядача, — ждали того, хто рявкне, хто вдарить, посадить, скарає… Діждались… Я побачив фотографію того, кого знав на прізвище Сорокін, Євгеній Васильович… Нехай капітан Строїлов дасть нам це фото зараз же… Прилучіть його до моєї заяви… До цієї позовної заяви… Сорокін бігає підтюпцем… Так, так, я в повній свідомості. Я хочу підписати записану вами сторінку… Адже ви пишете протокол? Чи тільки фіксуєте мій голос?

— І те й те, Володимире Івановичу, — відповів прокурор. — Усе робиться по закону, же хвилюйтесь…

— Я не знаю, що таке «хвилюватися»… Останніми днями я став боятися, це страшніше… Сорокін бігає підтюпцем у кросовках, котрі коштують сотні карбованців… У спортивному костюмі, таких не буває на прилавках магазинів. Він живе чудово, і це той, кого засудили за «незаконні методи проведення слідства»… Чому ні Русланову, ні Федорову, ні мене не викликали як Свідків? Це неправильно, що його звинуватили в «незаконних методах»… Такі методи були законні тоді… Я розкажу вам, які це були методи… Він і його товариші по службі — якщо їх так можна називати — зв’язували мені руки за спиною, крутили джгутом ноги й тягли потилицю до п’ят… Це називалось у них «гімнаст». Підклавши під обличчя подушку, вони били мене гумовою палицею по шиї… Такий допит тривав протягом десяти годин — поки я непритомнів… Сорокін вимагав, щоб я признався, нібито виконував шпигунські завдання члена Політбюро Вознесенського… І секретаря ЦК Кузнецова… Потім він засовував мені в ніс шланг від клізми й пускав гарячу воду… А мене прив’язували до стільця… І я захлинався, а він стояв наді мною й сміявсь… А з стіни, з-за його спини, на мене дивився той, кого й тепер багато хто хотів би, — фашист на ім’я Сталін… Руками сорокіних Сталін убивав мислячих, йому треба було привести до владарювання покірних кретинів, щоб у країні вічно було пекло… Немає слів, щоб пояснити те, що відбувалося… Ви встигаєте писати?

— Так, таточку, — схлипнув Строїлов, — товариші встигають, ти тільки не поспішай, ти стомився…

Лікар узяв руку генерала, намацав пульс, скрушно похитав головою; старий роздратовано поморщився:

— Дайте я підпишу те, що наговорив… Форми протоколів допиту лишилися колишніми? Як і в той час? Ех, ви… Дайте ручку…

— Володимире Івановичу, — сказав прокурор, — ви підпишете, коли ми все закінчимо…

— Ні… Зараз… У мене в будь-яку хвилину може зупинитись серце…

Він повільно стиснув у посинілих пальцях перо й підписав дві сторінки.

— Добре… Дякую… Хочу продовжити… Сорокін називав мені сотні імен, мені здавалося, що він хотів перетворити всю країну, всіх людей у ворогів народу… Він торгаш від природи, він торгувався за кожного, вимолював, обіцяв, знову бив…

Чекіст, який приїхав разом з прокурором, спитав:

— Володимире Івановичу, скільки разів він катував вас на допитах?

— Не пригадую…

— Дуже важливо, щоб ви згадали… Це дуже важливо для слідства…

— Я сидів у внутрішній три роки… На допити він викликав мене разів чотири на тиждень… Один день говорив, лякав, плутав… Три дні — катував… Полічіть самі… Ага, я ще пролежав у лікарні два місяці… Після тортур у мене стався параліч лівої ноги… Він буй п’яний, коли бив мене, і попадав дубинкою не по сідниці, а по хребту… Це було в п’ятдесятому, в травні місяці… Точніше — Першого травня… Я музику на вулицях чув… Лозунги викрикували по радіо… А ще я можу свідчити про Лідію Русланову і Зою Федорову… Він їх так мучив, як мене… Він їх ставив у карцер, у кам’яну шафу… На добу ставив, на три — не поворухнутись, як у труні…

— Він знав, що ви ні в чому не винні? — спитав прокурор.

— Від нього вимагали, щоб я став винним… Він дуже добре знав, що я ніколи нічиїм шпигуном не був…

— Але він ніколи не говорив вам, що знає про вашу невинність? Просив погодитись підписати самообмову, бо це, мовляв, потрібно партії, країні, Сталіну?

— Ні… Про це говорив Рюмін… Коли мене принесли до нього з лазарету… На носилках… І в камері мені це ж саме говорив… Прізвища не пригадую… Насідка… Умовляв признатися, щоб вийти на процес… І там відкрити всю правду… Але я знав, що це за ігри…

— Сорокін вас мучив сам? — спитав прокурор. — Чи запрошував катів, щоб держали?

— Як коли… Мене ж до нього доставляли в наручниках… Руки за спиною… Та й на ногах ледве стояв, держали у карцері, на воді й на шматку хліба» сили не було захищатись… У нього очі ставали якісь білі, коли він через мене пускав струм… Від нього дуже тхнуло затхлістю… У деяких людей є особливий, задушливий сморід затхлості… І всі вони чомусь стрижені під скобку… Я вимагаю, щоб його, Сорокіна, притягли до суду не за «порушення методів проведення слідства»… Я вимагаю, щоб його судили за осмислений, звіриний, хтивий садизм… Сорокін страшний як явище: коли не погоджуєшся з тим, чого він вимагає, ти вже не людина, ти стаєш твариною, порожнечею, комахою… Це страшніше, ніж гітлерівський нацизм, розумієте? Це містика якась… Сорокін катував більшовика, про якого йому сказав начальник, що той — ворог. Одного слова для нього було досить… Розумієте? Слова пана, який давав йому право на все… Такого не було в історії людства… А ще — але це було тільки двічі — він повалив мене й почав припікати цигаркою ступні… Це було напередодні Жовтня… А потім сам мазав виразки маззю Вишневського… Тепер головне, — охопивши синіми губами повітря, вів далі Строїлов. — У зраді Батьківщини, тобто зраді самого себе — поняття «Батьківщина» і «я» нероздільні, — винен і зрадник, а ще більше той, хто підштовхнув його до цього диявольського, незбагненного кроку… Так от… Я став зрадником… Я — зрадник… Так, так, пишіть це… Я зрадив себе, тобто Батьківщину… І винен у цьому Сорокін… Він улаштував очну ставку з моїм водієм, Кирилом Семеновичем, а я з ним пройшов війну… Той мусив написати у протоколі, що я запрошував у машину англійського консула, показував йому воєнні об’єкти, одержував за це пачки доларів і віддавав їх — у моїй же машині — емісарам Вознесенського для розгортання роботи «російського змовницького центру»…

Сорокін два роки вибивав з мене признання, що ми хотіли вивести Росію з Союзу Республік, реставрувати капіталізм та ще й запросити зі Штатів Керенського — як нового прем’єра… Кирило Семенович мовчав, заперечував усе, хоч били його мало не до смерті… Тоді Сорокін наказав ввести його онуку, дівчинку-підлітка, їй шістнадцяти ще не було… Коли дівчинку вштовхнули, Сорокін сказав: «Ти, лярва, в ансамблі танцюєш?! Роздягайся догола, сучечко, потанцюй наостанку перед дідом, поки я тебе в камеру не посадив! Люблю танці, лярвочко!» Вона стала блідою, як крейда, внучечка його, а Кирило Семенович повалився зі стільця, впадаючи в повільну безпам’ятність, не вірячи в реальність того, що тут коїлося… А Сорокін підійшов до дівчинки, почав з неї кофтину скидати… Акуратно гудзички розстебував, до себе притискував… А вона стоїть, малесенька, тремтить уся. як змерзлий горобчик… От… Тоді я й сказав, що готовий підписати на себе що завгодно, нехай лишень відпустить дівчинку… І ми з ним стали писати сценарій… Про те, як і чому я — один я, без групи, тільки я — пішов на зраду Батьківщини… Отже, Сорокіна треба судити за зраду, за пособництво зраді Батьківщини, за присилування до того, щоб люди ставали зрадни…

— Тату! — Строїлов подався до батька. — Таточку! — Він розгублено обернувся до прокурора, потім перевів погляд на лікаря. — Таточку… Тату мій…

…Костенко сидів у маленькій, без вікон, кімнаті шереметьєвського аеропорту, слухав голоси дикторів, дивився на старий телефонний апарат і боявся зняти трубку й подзвонити Строїлову. Серце краялось, він відчував біду, розумів, що, якби все обійшлось, капітан, звичайно, зв’язався б з ним; Костенко дуже добре відчував свою випадкову й суєтну малість на цій землі, коли вмирав друг чи рідна людина; що сказати тим, хто стоїть біля труни, невідривно дивлячись на загадкову бездиханність льодяної матерії, що приречена на швидке перетворення в попіл чи тлін? Як висловити скорботу? Слів, адекватних таїнству смерті, не існує…

Найдужче він боявся тихих розмов за спиною про те, як добратися на поминки, що вдалося дістати на стіл, хто з ким поїде, де треба прихопити ще одну пляшку; в храмі скорботи бездумні включався суєтний лічильник плотського життя, немов скинули вантаж — і гайда далі…

Костенко все-таки пересилив себе, набрав номер; усе зрозумів, почувши жіночий голос: чомусь у домі, де помирають, до телефону підходить саме жінка.

— Що? — спитав Костенко, жахаючись безглуздості свого запитання. — Де Андрій Володимирович?

— Подзвоніть пізніше, — тихо відповіла жінка, — він збирає батька…

— У госпіталь?

— Ні… Збирає… Одягає його… Володимир Іванович помер…

— Скажіть, що Костенко дзвонив… Скажіть… Я дуже… Словом, сумую… З ним я, скажіть… Серцем з ним… Я приїду…

Поклавши трубку, він виразно побачив обличчя генерала, бездонні голубі очі, скорботний рот з опущеними куточками й акуратно заштопані рукава старенького светра (а я навіть не знаю, що сталося з дружиною капітана; чому розлучився; така сімейна людина; правильно, «ніжним дається печаль»; хто їм готував, хто прав; як пізно ми згадуємо про всі ці дрібниці, які й визначають життя). Саме ці заштопані рукава, латана скатертина на столі й скрипливі крісла він згадував зараз дуже чітко; хто пояснить вимогливу вибірковість пам’яті?

Через «вокі-токі» Костенко викликав чергового; той ніби зрозумів, що цікавить полковника.

— Никодимова і невідомий з квітами стоять біля стойки офіційних делегацій… і — Добре… Нехай наша дівчина попросить їх негайно подзвонити в Росконцерт… Дейвіда запросіть у депутатський, я туди підійду… Нехай товариші дивляться за Никодимовою та її супутником. Після розмови з Росконцертом вони комусь дзвонитимуть, мене цікавить цей номер… Нікого з тих, чиї фото я показував, у залі немає?

— Ні.

— А на стоянці?

— Також.

— Тут мусить бути ще хтось… Будьте пильні…

Через три хвилини Костенко підвівся, надів темні окуляри й, пройшовши через службовий вхід, рушив назустріч.

Дейвіду, який, весело теревенячи з аерофлотівською дівчиною, дріботів до депутатського залу.

Костенко пристроївся поряд, кивнув дівчині: «Спасибі», — і, взявши Дейвіда під руку, тихо спитав:

— З приїздом, Давидов, пригадуєте мене?

— У чому справа? Хто ви? — Дейвід злякано обернувся до нього й, пополотнівши, спробував висмикнути руку.

Костенко похитав головою:

— Десять хвилин тому ваші знайомі вбили дуже хорошого чоловіка… Він проходив по одній статті з Зоєю Олексіївною Федоровою… Ходімо кави вип’ємо, тут поряд… Люди ж навколо, нема чого хвилюватися; треба переговорити…

— Стривайте, стривайте! Ви товариш Костенко?! — удавано здивувався Дейвід. — Радий вас бачити…

— З приводу радості — не треба!

— Ні, але ж ви мене ошелешили! «Мої знайомі», когось убили»! Про що ви?!

— Ходімо сядемо… Не треба на проході товктися…

— Знаєте що, товаришу Костенко, давайте розставимо крапки над «і». — Дейвід хотів витягти сигарети, але ніяк не міг попасти у кишеню. — Я ніякий не Давидов, а Джозеф Дейвід, громадянин США… І я перебуваю у міжнародній зоні, а не в Росії! Я ще не перейшов вашого кордону… Тому я зараз зчиню такий крик, що Горбачову з його перебудовою це не сподобається, а вже нашому Бушу тим паче…

— Ви кордону не перейшли, — погодився Костенко, — зате ваш паспорт перейшов… Ви ж його самі аерофлотівській дівчині віддали…

— Це провокація, — сказав Дейвід погаслим голосом. — Я протестую…

— Проти чого? Я запрошую вас випити чашку кави… Всього лише… Розмовлятимемо на людях, секретів особливих немає… Хоча ви можете попросити мене перенести розмову в інше місце, без свідків, — щоб у вас не було неприємностей у Нью-Йорку… Це лише здається, що Двадцять третя вулиця і ресторан «Ель Кіхоте» далеко від Шереметьєва…

Дейвід здригнувся:

— Звідки ви зна… Добре, я не проти, вип’ємо кави, але я не розумію, у чому справа? Мене люди ждуть…

— Якщо хороші люди — підождуть.

Костенко підвів Дейвіда до порожнього столика, неуважно кивнув на стілець, підійшов до стойки бару; галаслива група туристів, що вилітала «по трасі дружби Москва — Берлін», товпилася біля бару; судячи з одягу, туристи з провінції, колір піджаків і штанів гнітючо брунатно-чорний; коли ж ми одягнемо по-людськи нещасних, щоб в нас не тикали пальцями? Де совість у тих, хто зобов’язаний думати про престиж країни? Адже стрічають по одежі…

Замовивши каву, бутерброди з ковбасою і дві чарки горілки, Костенко терпляче чекав, поки все це поставлять на піднос; не обертався, був певен, що Дейвід жде його, готуючись до розмови, гарячково продумує варіанти відповідей, а запитань може бути безліч, є чум поцікавитись; це добре, що він зараз б’ється жопою об асфальт, нехай собі, голубок…

Костенко розрахувався з буфетницею (бідолашні, од страху товстіють, хочуть зразу втамувати віковічний голод, наїстися досхочу, бояться, що завтра заберуть місце, закриють бар, заборонять торгівлю, у нас усе може бути); обернувся, побачив Дейвіда, який стрімко й жадібно, як вурка перед допитом, затягувався «Кемелом» без фільтра, підбадьорливо кивнув йому й знову відразу — одсвітом, гуркотом — побачив обличчя генерала Строїлова, коли той поволі, валячись, немов стара сосна, падав на підлогу в передпокої…

Неквапливо сідаючи біля Дейвіда, полковник потер повіки; знову з’явилося обличчя Строїлова — близьке, прекрасне, живе.

Витягши з кишені «вокі-токі», Костенко викликав «дев’ятого»:

— Послухайте, зв’яжіться з нашими, нехай з’ясують, де тіло генерала… І поясніть сину — це треба зробити архітактовно, — що необхідно відвезти померлого в морг… Для розтину… Мене цікавить лобна частина, особливо права скроня… Якщо там набухла гематома від удару, значить, він не помер, а його вбили…

Сховавши «вокі-токі», Костенко подивився нарешті на Дейвіда; той стискував недокурок, мабуть, не відчуваючи болю, хоч тліючий вогник явно припікав шкіру.

— Погасіть, — сказав Костенко. — Пальці болітимуть…

— Що? Ага, спасибі… Ви мене ошелешили, товаришу Костенко… Ця зустріч… Смерть… Я просто в розпачі… Скільки років минуло. Одвик від усього цього…

— Від нашої останньої зустрічі минуло дванадцять днів, містер…

— Ви щось плутаєте… пам’ятаю, коли ми зустрічалися… Це вісімдесят перший рік… Невдовзі після трагедії із Зоєчкою…

— Ви ж тоді заперечували, що знайомі з Федоровою… Чому тепер — «Зоєчка»?

— Вона для всього радянського народу була і залишається «Зоєчкою», її свято зберігають у пам’яті…

— Не блазнюйте… А то зачитаю свідчення, які дав на вас Борис Іванович Буряца… Пригадуєте такого?

— Трохи чув, — відповів Дейвід; в очах його нарешті з’явився жах, що пульсуючи розширив зіниці.

— Ну-ну… Отже, ви мене — відтоді, як нам довелося розмовляти на Петровці, — не бачили?

— Звідки, товаришу Костенко?!

— Подумайте ще раз… Ви могли мене бачити зовсім випадково, хтось сказав на вулиці, ось, мовляв, мусор, який знає про справи «Зоєчки» те, чого не знаємо ми… Такого не могло бути?

— Ви якось дивно ставите запитання…

— Хіба це злочин — побачити людину на вулиці?

— Я багатьох бачив на вулицях! Знаєте Ірочку? З Мосради?

— Не стройте дурня… Мені важко розмовляти з вами, Давидов… Скоїлася біда, розумієте? Вбили ту людину, яку катував Еміль…

— Який Еміль? — Дейвід втяг голову в плечі. — Про що ви?

— Про Хрінкова-Айзенберга… А тепер можете йти у місто… Але майте на увазі: ви більше не потрібні авторові манускрипта про Зою Федорову й структуру нашої мафії… У нього на руках закордонний паспорт… Він від’їжджає… Ясно? Є людське поняття — «не потрібен»… Номер у готелі не потрібен… Костюм… Контракт… Діамантовий кулон не потрібен… А є — вовче… Так от, вовче «не потрібен» означає лише одне: смерть…

— То не випускайте його! — заблагав Дейвід.

— На якій підставі? Він їде до дружини… З’єднуються, так би мовити… Та ви йдіть, ідіть, я не затримую вас… Вас люди ждуть… Вони ж мають відвезти вас до нього? З третього поверху стрибати високо, та й не там вас уколошкають, а за містом, можливо, ви знаєте адресу, отам і проколюють шилом…

— Стривайте, прошу вас, товаришу Костенко! Тільки не квапте мене! Я нічого не розумію, мені треба зосередитись, — Дейвід знову закурив, підняв чарку, розхлюпав горілку — руки трусилися нестримно, та він і не приховував цього, жах стояв у очах, що зробилися чорними, бо зіниці розширилися так, немов вибухали зсередини. — У вас до мене, особисто до мене, є претензії?

— Нема.

— То чого ж ви від мене хочете?

— Нічого.

— А навіщо ви мене тут зустріли?! Навіщо вся ця жахлива розмову? Я хвора людина, у мене страшенно високий тиск… Нирковий… Як мені тепер бути?

— Не знаю. Беріть свій паспорт і їдьте до ваших людей…

— Навіщо ви мене лякали шилом?! Це ж не жарт? Ні?

Костенко підвівся, вийняв з кишені фотографії, кинув їх на стіл.

— Це ще не все, Давидов… Подивіться для початку ці, зрозумієте, що я не лякав….

І повагом вийшов з бару…

Дейвід підсунув фотографії, швидко проглянув їх: Сорокін на пробіжці, біля кратовської дачі, біля телефону-автомата, коло «Волги», на лаві бульварного кільця — поряд з Никодимовою: вона дивиться в бік, він читає газету; квапливо перебрав нумеровані фото з кримінальних справ: убитий Мишаня Яструб, тіло Людки на асфальті, вкритий простирадлом труп Бориса Буряци, Зоя Федорова з простреленою головою…

— Підождіть, — почув Костенко крик Дейвіда. — Підождіть! Скажіть, що мені робити?!

Костенко не поспішаючи обернувся, одну мить дивився на Дейвіда замислено, обличчя скривилося від болю, потім якось досадливо махнув рукою:

— Поверніть фотографії… Якщо говоритимете правду, допоможете собі… І нам… Розмова буде без протоколу…

— А диктофон?!

— У нас це не доказ.

— Зате у нас доказ!

— Ви мене не цікавите, Давидов… Вирішуйте свої питання в Штатах. Мене цікавить лише той, кого ви продавали своїм видавцям як «Айзенберга»… Готові до розмови?

— Тільки не треба таких вербальних нот у голосі, товаришу Костенко.

— Поняття «вербальна нота» до «вербовки» причетності не має. Коли вас навіть вирішать завербувати, то це буде Чека або міське розвідуправліцяя, мені ви за кордоном не потрібні… Та й тут, повторюю, також… Ви мені просто потрібні живим… На ті дні, поки ви тут… Контракт Сорокіну привезли?

— Кому?! Не пришивайте мені, чого не треба! Я не знаю ніякого Сорокіна! Я привіз контракт Айзенбергу! Так, так, тому, який бігає по вулицях у спортивному костюмі… І париться у себе на дачі… Там же приймає душ Шарко й масажі…

— Це деталі, — поморщився Костенко. — Якщо контракт у вас, то він його забере, і ви йому більше не будете потрібні!.. Втямили? Чи ще раз пояснити, що таке «не потрібен»? — А мені потрібні його рукописи… Більше я нічого не хочу… Якщо домовимося — гарантую, що виберетесь звідси живий… Ось, власне, і все… Я розумію, що ви мені боїтеся повірити… Ваша справа… Хоча запам’ятайте: немає більших лібералів у країнах, подібних до нашої, ніж люди у правоохоронних органах — можете називати їх каральними… До речі, на цьому завжди провалювалися, «совєтологи» тієї держави, це ви тепер живете… Так от, якщо ми домовились, я даю вам можливість обговорити деякі деталі з американцем… Він — справжній американець, не натуралізований. Ну, як?

— Я ж відповів…

— Навіщо я був потрібен Соро… Айзенбергу?

— Ви ж самі відповіли… Видавець хотів, щоб був коментар того сищика, котрий вів розслідування у справі про вбивство Федорової… Це сенсація, за неї платять…

17

…Приїхавши до себе в Поволжя, влітку тридцятого року, Михайло Андрійович Суслов, двадцятивосьмилітній викладач марксизму-ленінізму, якого послали просвіщати молодь одразу після того, як вигнали з Політбюро Бухаріиа й Рикова і виключили з партії Троцького, Каменева, Смирнова, Зінов’єва, Радека, Крестинського, Раковського і Преображенського, побачив у рідному селі такий голодний розор, що його пройняв жах; ночами рубали яблуневі садки, розбирали хати засланих на сибірську каторгу справних хазяїв, наречених нині «куркулями», й вивозили у степові сховища те, що лишалося ще в засіках.

Дядько, який віддав Мишаньку в церковно-приходське училище (мріяв направити по духовній лінії кмітливого хлопчика), говорив тихо, раз по раз оглядаючись, хоч сиділи на призьбі:

— Вимре російське село, племіннику… Ти ж до влади близький, донеси правду: мор наближається… У селянина своє відняли, він на чужій землі працювати не зможе, ти ж Біблію знаєш, проти єства не підеш, загине Русь…

Повернувшись до Москви, Суслов засів за вивчення партійних документів, заново проконспектував роботи Сталіна і лише після цього написав йому листа, у якому доводив необхідність найсуворішої боротьби проти затаєних опозиціонерів, що каламутять воду, збивають з пуття колгоспника, який тільки-но почав прилучатися до соціалізму.

Його охопило піднесене, дивне почуття, коли писав свій лист, бо розумів, що він має визначити його долю на багато років уперед; він абсолютно точно зрозумів, що Сталін — найдивовижніший в історії людства ренегат, бо виписав на окремі аркушики окремі цитати з його виступів тільки протягом двох років, коли Сталін — круками Бухаріна — знищив прихильників колгоспного ладу на чолі з Каменевим та Зінов’євим, а потім знищив Бухаріна, послідовного противника закабалення селянина.

…У двадцять шостому, валячи Троцького, Каменева і Зінов’єва, генеральний секретар говорив: «Індустріалізацію країни можна провести лише у тому разі, коли вона спиратиметься на поступове поліпшення матеріального становища більшості селян…» «Чим була сильна зінов’євська група? Тим, що вела рішучу боротьбу проти основ троцькізму. Чим була сильна троцькістська група? Тим, що вела рішучу боротьбу проти помилок Каменева і Зінов’єва…» «Ми всі, марксисти, починаючи з Маркса й Енгельса, дотримувались тієї думки, що перемога соціалізму в одній окремо взятій країні неможлива… Ось що говорить Енгельс: «Чи може революція відбутися в одній країні? Ні. Велика промисловість уже тим, що вона створила світовий ринок, так зв’язала між собою всі народи, що кожен з них залежить від того, що відбувається в другого. Тому комуністична революція буде не тільки національною, а й відбудеться одночасно в усіх цивілізованих країнах, тобто принаймні в Англії, Америці, Франції та Німеччині… Чи правильне це положення тепер? Ні, неправильне…» (Суслов не втримався, черкнув: «Тому що виада стала власністю тих, хто прийшов нагору»; злякався, порвав на дрібнесенькі шматочки, вийшов у коридор, замкнувсь у вогкому сортирі й спустив папірці в унітаз; уночі прокинувся, охоплений жахом: а раптом не пройде й десь спливе?) «Товариш Троцький, мабуть, не визнає того положення, що індустріалізація може розвиватися у нас лише через поступове поліпшення матеріального становища трудових мас села… Зростання приватного дрібного капіталу в селі покривається й перекривається таким вирішальним фактором, як розвиток нашої індустрії». «Хіба партія будь-коли говорила, що повна, остаточна перемога соціалізму в нашій, країні можлива й посильна для пролетаріату однієї країни? Де це було й коли — нехай покажуть нам…» «Партія не терпіла й не буде терпіти того, щоб опозиція намагалася конструювати стосунки між селянством і пролетаріатом не як стосунки економічного співробітництва, а як стосунки експлуатації селянства пролетарською державою». «Що означає політика розладу із середняком? Це є політика розладу з більшістю селянства, бо середняки зараз становлять не менш як шістдесят процентів усього селянства…» «Недавно на Пленумі ЦК і ЦКК Троцький заявив: якщо конференція прийме тези про опозицію, то це неминуче приведе до виключення з партії лідерів опозиції. Я повинен сказати, що ця заява товариша Троцького не має будь-яких підстав, вона є фальшивою…»

І через півтора року, після того як Троцького виключили з партії, відправили на заслання, а потім виселили з країни, — поворот на сто вісімдесят градусів:. «Група Бухаріна вимагає — всупереч політиці партії — згорнути будівництво колгоспів та радгоспів, запевняючи, що радгоспи й колгоспи не відіграють і не можуть відігравати серйозної ролі в розвитку нашого сільського господарства. Вона вимагає — також усупереч партії — встановлення повної свободи приватної торгівлі й відмови від регулюючої ролі держави в галузі торгівлі, стверджуючи, що регулююча роль держави робить неможливим розвиток торгівлі…

Одночасно група Бухаріна звинувачує партію в тому, що вона веде політику «воєнно-феодальної експлуатації селянства»…

Суслов пам’ятав, як група молодих «червоних студентів» з Поволжя, замкнувшись у невеличкій кімнаті Власова, радісно шепталася про те, що, після того як вигнали з ЦК Троцького, Зінов’єва, Каменева, Радека, засилля «малого народу» кінчилось; саме вони, представники «малого народу», йшли в атаку на віковічний уклад російського селянства, котре було для них безликою масою, яку вони ніколи не могли збагнути.

Але Суслов боявся признатися самому собі в тому, що, вивчаючи промови Сталіна на з’їздах партії, він не міг викреслити з пам’яті слова Йосифа Віссаріоновича, виголошені в дев’ятнадцятому році, коли той підтримував Голову Реввійськради Троцького: «Я повинен сказати, що ті елементи, неробітничі елементи, які становлять більшість нашої армії, — селяни, не будуть добровільно боротися за соціалізм… Отже, наше завдання — ці елементи перевиховати в дусі залізної дисципліни, примусити їх воювати за нашу спільну соціалістичну справу…»

Суслов був готовий уже в двадцять восьмому відкрито виступити проти «малого народу» в партії, зробив кілька записів, розуміючи, що такий виступ буде угодний генеральному секретареві, який сказав досить голосно старому більшовикові Сосновському: «Чого ти зв’язуєшся з партійними раввінами?! Ти ж росіянин! З нами треба тобі йти, відречись — дамо хороший пост…»

Однак щось тоді стримало Суслова, і він потім тільки диву давався своїй проникливості, прочитавши інтерв’ю генсека єврейському телеграфному агентству США — після того як на Заході стали відкрито говорити про «загальнопартійний єврейський погром», який учинив Сталін під натиском чорносотенного крила партійних новобранців: «Антисемітизм як крайня форма расового шовінізму — це дуже небезпечний пережиток канібалізму. Антисемітизм вигідний експлуататорам, як громовідвід, що виводить капіталізм з-під удару трудящих. Антисемітизм небезпечний для трудящих, як брехлива стежина, що збиває їх з правильного шляху й приводить у джунглі…»

…Пишучи свій лист Сталіну про «ідеологічних диверсантів» у колгоспах, молодий викладач марксистсько-ленінської теорії прекрасно розумів, що він чинить акт особливий, клятвопорушний, але все, що відбувалося в країні, переконувало. Його, що саме такий вчинок дозволить йому піднятися так, що допомога нещасному народові стане справою реальною, відчутною, авторитетною, а не мітингово-декларативною, марною, що починає набридати людям, стомленим від обіцянок, чвар і безперервної напруженої нестабільності…

І в тридцять першому році, після того як генсек одержав листа від Суслова, досі нікому не відомий викладач марксистської теорії став відповідальним співробітником ЦКК ВКП(б); саме через його руки пройшов розгром групи Рютіна, який вирішив — перший в історії партії — знищити тирана, що захопив владу; саме він у тридцять четвертому році виключав з партії кращих ленінградців, вірних Кірову; саме він готував матеріали на всіх «командирів виробництва», будівників Дніпрогесу, Кузбасу, Сталінградського тракторного, за що й був у тридцять сьомому піднятий до керівництва, а незабаром введений до ЦК та Верховної Ради й направлений першим секретарем Ставропольського крайкому партії — у кабінет людини, котру за тиждень перед тим кинули до камери тортур.

Саме він, Суслов, планував варварське виселення чеченців, інгушів, балкарців, карачаївців, одержуючи зведення про те, скільки було виловлено тих, хто переховувався від депортації, поставлено під кулемет. Звідти Сталін перекинув його у Вільнюс, тільки-но визволений від окупантів. Там голова Бюро ЦК Литви Суслов провів депортацію двохсот тисяч литовців, насамперед селян; тут у нього стався перший припадок епілепсії; звідси він приїхав до Москви, на Стару площу, ставши секретарем ЦК.

Тут він поринув у кураторство ідеологією, готував розрив з Тіто і, затаївшись, планував вирішальний удар по космополітах, заздалегідь вивчаючи оперативну інформацію у справі єврейських лікарів; Сталін хотів, щоб цей спектакль мав яскраво виражений емоційний відтінок, ніякої двозначності настав час відкрито плювати на всі і всякі єврейські інформаційні агентства США, на які не можна було не зважати в умовах всесоюзного голоду, людоїдства, розрухи — тоді ще Сталін побоювався гніву народного, тепер він переконавсь у тому, що витерплять усе, а вже голод — тим паче, варто лише заздалегідь назвати тих чужих, що в усьому цьому винні…

Суслов правив статтю, написану для «Правды»: «Американська розвідка спрямовувала злочини більшості учасників терористичної групи (Вовсі, Коган, Фельдман, Грінштейн, Етінгер та інші). Цих лікарів-убивць завербувала міжнародна єврейська буржуазно-націоналістична організація «Джойнт», що є філіалом американської розвідки.:. Під час слідства заарештований Вовсі заявив, що він одержав директиву про «знищення керівних кадрів СРСР» через лікаря у Москві Шимеліовича та відомого єврейського буржуазного націоналіста Міхоелса…»

Він же, Суслов, редагував тексти, заготовлені в апараті заступника міністра Рюміна: «Підла рука вбивць та отруювачів обірвала життя товаришів Жданова й Щербакова…

Лікарі-злочинці навмисне ігнорували дані обстеження хворих, ставили їм неправильні діагнози, призначали неправильне, згубне для життя «лікування»…»

Як і тоді, у тридцятому, пишучи листа Сталіну, в якому звинувачував троцькістів та бухарінців в агітації серед селянства проти колгоспів, хоч знав, що проти колгоспів в еміграції уже виступав Троцький, а Бухарін був змушений колгоспи підтримувати — спробуй не підтримай, не на Принцевих островах живеш, а дома, під наглядом ДПУ, — Суслов тепер правив і редагував маячню з якоюсь відчуженою натхненністю, дуже добре знаючи, що Сталін споював Щербакова, а Жданова не пускав у відпустку, навіть коли той же лікар Коган писав про кончу потребу серйозного кардіологічного обстеження «дорогого товариша Жданова»…

Чим більше Суслов узнавав правду, тим натхненніше й настирніше писав брехню, знаходячи в цьому якусь стискаючу серце злість до себе, до свого розтоптаного життя, кинутого на вівтар тієї справи, яка здавалася йому єдиною й головною…

Коли після смерті Сталіна його вивели з Президії ЦК разом з Брежнєвим, коли відчув ватяну стіну відчуження довкола себе, бо на Старій площі всі знали його відданість Сталіну, він пішов ва-банк і попросився на прийом до Хрущова — одразу після промови Малевкова на сесії «Верьховної» (інакше вимовляти не вмів) Ради, що зробила Георгія Максиміліановича найпопулярнішою фігурою в країні.

— Микито Сергійовичу, — сказав він тоді. — Батьківщина віддячить вам за повалення брудного югославського шпигуна Берії, але невже ви не розумієте, що присутність Маленкова в головному кремлівському кабінеті не гарантує нас від небезпеки нового термідора? Він же спить і бачить, щоб прибрати вас, а ніхто, крім мене, не може підготувати матеріали на Маленкова; хочете ви того чи ні, але я — єдиний, хто працював під його безпосереднім керівництвом…

Саме ця розмова змінила долю Суслова — у черговий раз; хоч Хрущов досить довго вагався, чи варто ставити на того, хто виганяв до Сибіру цілі народи, механіка боротьби за владу спонукала його на те, щоб уже в п’ятдесят п’ятому році, коли Маленкова скинули і він став міністром електростанцій, рекомендувати Михайла Андрійовича до складу Президії ЦК.

Саме Суслов виступив на Пленумі проти Маленкова, Молотова й Кагановича, відмежувавшись таким чином від спільного з ними минулого; саме він — через сім років — став ініціатором повалення Хрущова, саме він почав створювати культ Брежнєва — хворий, епілептик, мерзляк, він у вересні вже надівав калоші, шоферові забороняв їздити з дачі на Стару площу швидше, ніж сорок кілометрів на годину; нещасним водіям доводилося тягтися на третій швидкості, надпотужний мотор «ЗІЛа» жер тридцять п’ять літрів бензину на сто кілометрів, у автобазі скрушно хитали головами, особливо після того як усі ланки партапарату почали вивчати нове теоретичне відкриття Леоніда Ілліча про те, що «економіка мусить бути економною»…

До останнього дня. свого він підтримував Лисенка, не дозволяючи зачіпати його в пресі жодним словом; організовував атаку на Дубчека, вторгнення в Чехословаччину; першим проголосував за виселення Сахарова у Горький; вимагав арешту Валенси і дедалі ретельніше калькулював процент інородного елемента в партійному й державному апараті, закриваючи деякі пости навіть для українців: «Там ще не зовсім зжито потяг до Заходу, ставку потрібно робити на уродженців східної частини Росії, згубному впливу Європи туди досить важко досягти…»

Будучи пуританином, він свято визнавав мораль і жив, розуміючи свою трагічну розгубленість: з одного боку, він бачив себе як людину, що знала всю правду про жах колективізації, а з другого — жив і діяв як зрадник цієї правди, який зробив усе, аби ця жахлива правда стала «наклепом, роботою ворогів, зловмисністю опозиції, котра націлила своє жало проти великого марксиста-ленінця нашої епохи…»

Розуміючи, що в ньому поєднуються дві взаємовиключаючі особистості, він шукав виправдання цьому жахливому, роз’їдаючому мозок і серце (атеросклероз почався ще у тридцять сьомому) стану. Він шукав виправдання тому, що з ним сталося, не в самому собі, а в тих об’єктивних причинах, які привели його до цієї трагедії.

Поступово, не відразу, спрокволу в ньому з’явилася тверда схема: так, я пішов на жертву, віддавши на заклання головній справі життя власну моральну цілісність, я мусив пробитися нагору, щоб звідси, з Олімпу, бути по-справжньому корисним нещасному російському народові, що став об’єктом гри в руках членів Політбюро — євреїв (Троцький, Каменєв і Каганович), грузинів (Сталін і Орджонікідзе), українців (Кириченко і Шелест), вірмен (Мікоян), білорусів (Мазуров і Машеров), фіннів (Куусінен), латишів (Пельше).

Він ламав себе, привчаючи — рік за роком — до того, щоб осягнути розумом велику науку чекання; він робив усе, щоб місця білорусів і фінна у Політбюро передали росіянам, вірменина — російськоорієнтованому казаху, латиша — російськоорієнтованому українцю, або ж, іще краще, російсько-українському напівкровці, щоб згодом замінити на чисто російського партійця.

Він бачив, що Брежнєв зовсім здав, дні його лічені, він напружено й послідовно готувався до того, щоб стати першою особою, очоливши Політбюро, і тому робив усе, аби ім’я Леоніда Ілліча, який подарував країні двадцять років благосного спокою, позначеного печаттю державної, солідної непоспішливості, властивої історії Російської імперії, було прозоро-чистим; він, саме він, Суслов, зможе показати людству перший приклад того, як наслідник не ганьбить імені попередника, а, навпаки, робить усе для возвеличення його пам’яті: ніколи такого, на жаль, не було — тепер буде, нова сторінка в розвитку Держави. Розумні історики, яких він заздалегідь розставив на ключові пости в науці, зможуть пояснити цей феномен спадкоємності, такий угодний майбутньому. Досить, набридло відрізати минуле! Як не намагалися відрізати Сталіна — не вийшло, силу не відріжеш, тільки слабість зникає, з нічого не буде нічого, так угодно Провидінню…

Саме тому, почавши атаку на Цвігуца, який провалив справу опіки сім’ї Леоніда Ілліча, дозволив потекти мерзенним чуткам про тих, кого так любив Генеральний секретар, Суслов добивався своєї таємної мети: уже за життя Брежнєва стати його добрим опікуном, неназваним поводирем, людиною, що піклується про ім’я першої особи більше, ніж сама перша особа…

Суслов знав, що сентиментальність Брежнєва може в будь-яку хвилину обернутися несподіванкою. Коли генерал армії Єпішев, комісар Радянської Армії, доповів йому про те, що режисер Роман Кармен пішов на поводі в американців, знімаючи свій фільм «Невідома війна» (знайшов кого запрошувати коментатором; обличчя кінозірки Ланкастера цілком типове, дивитися противно, і тут примазались, нічого не вдієш, свій свояка бачить здалека), Суслов подзвонив у Держкіно й поставив лише одне запитання, розуміючи, що саме це коротке запитання викличе в Гнєздніковському провулку збентеження:

— А що ви думаєте про роль російського народу у фільмі «Невідома війна»? Чи віддали право на цей роздум головному противникові? («Головним противником» у ту пору визначали Сполучені Штати Америки.)

Взагалі, чим далі, тим частіше він ловив себе на тому, що наслідує незабутню пам’ять Йосифа Віссаріоновича в манері розмовляти, вести засідання Політбюро й спілкуватися з тими діячами літератури й мистецтва, яких часом вважав за потрібне викликати до себе в кабінет.

Він прийняв Галину Серебрякову — як-не-як написала книжку про Маркса, відсидівши в концтаборах добрячих сімнадцять літ, не озлобилась, пишалася членством у партії, яке їй повернули без перерви в стажі; досить стійко перенесла й те, що на Ленінському комітеті її змогли штучно забалотувати і не дати премії.

Він вважав, що Серебрякова проситиме підтримки при новому турі голосування, мабуть, порушить якісь житейські питання — квартира чи дача, — але вона заговорила про інше, несподіване:

— Михайле Андрійовичу, ви ж знаєте, як і я, що ні Бухарін, ні Каменєв, ні Серебряков, ні Крестинський з Сокольниковим ніколи не були нічиїми шпигунами! До яких пір ми принижуватимемо друзів Леніна сталінською брехнею?

Чесні люди, вони висловлювали свою думку — ось їхня провина. Якою б складною людиною не був Троцький, але ж він у своєму поїзді наркомвійськмора зробив сто сорок тисяч кілометрів по фронтах громадянської…

Суслов устав з-за столу, походив по кабінету, потім підійшов до величезного сейфа й поклав вузьку долоню, що здавалася безсилою, тендітно-дівочою, на випуклий замок:

— Вони у мене всі тут, — сказав він тихо, з несподіваним болем, що здивував його самого. — Вони тут лежать, товаришко Серебрякова, замкнені… І поки партія довірила мені цей кабінет, повернення до питання, яке ви ставите, не буде… Товариш Гроссман вам говорив, мабуть, що я розмовляв з ним про його рукопис… Талановито? Так, якщо страшне можна назвати талановитим… Але видано його книжку — раніше ніж через сто років, а то й двісті — не буде, не можна цього робити, я дуже добре знаю мій народ, товаришко Серебрякова. Ми, росіяни, лише на вигляд спокійні й неквапливі, а насправді немає людей гарячіших, ніж ми, вам же доводилося бачити наших у таборах та тюрмах… Тільки дотримуючись лінії влади, можна зберегти стабільність… Кулачні бої не французька забава і не англійська — наша…

— Німецькі бурші билися не кулаками, Михайле Андрійовичу, а кинджалами…

— Руси й прусси — це не випадкова близькість, товаришко Серебрякова… Це непіднятий пласт мовознавства… Ми близькі не лише духом, а й кров’ю. Боярин Кобила не русак, а пруссак, але ж був близький до того, щоб сісти на наш трон… Отже, моя вам порада: не повертайтеся до тієї теми, яку підняли, вас не зрозуміють… Я — принаймні…

…Держкіно доповіло Суслову, що з Карменом проведено досить жорстку розмову, зажадали сценарій — для повторного контрольного прочитання, вказано на неточність позиції у відносинах з американською стороною й артистом Ланкастером.

Єпішев сердечно подякував і сказав, що тепер у його апарату розв’язані руки, Кармена викличуть в ПУР для серйозної розмови, досить панькатися з писаками, продиху немає від цих нікчемних «інтелектулів».

— Інтелектуалів, — виправив Суслов. — Але смисл, звичайно, не міняється, виклик традиціям, ніколи це слово в нашому лексиконі не вживалося, принесли чужинці, у цьому, мабуть, я згоден з Солженіциним, з його «образованщиною»…

Але через три дні на прийомі у Великому Кремлівському палаці Брежнєв, помітивши Кармена, запрошеного, як завжди, з Майєю, дружиною його, улюбленицею апарату Генерального секретаря, зовсім несподівано для всіх підвівся зі свого головуючого місця за столом Політбюро й попрямував до попелясто-блідого Романа Лазаревича, розкривши руки для обіймів ще задовго до того, як підійшов до нього.

Пригорнувши до себе худенького, тендітного Кармена, він спитав:

— Послухай, а ти пригадуєш, коли ми з тобою вперше познайомились?

— У Кремлі, — відповів Кармен, — на першій зустрічі з діячами мистецтва…

— Це при Микиті Сергійовичу, чи що?

— Так.

Брежнєв похитав головою:

— Ні, Романе, коротка в тебе пам’ять… Було це в сорок першому, на Україні, я засів з моєю «емочкою» в кюветі, а ти мимо їхав, дорога безлюдна, німець бомбить, танковий прорив, не виберешся — пристрелять… Усі мчали мимо, хоч як ми махали з шофером руками, тільки ти зупинився і втрьох з твоїми товаришами мою машину з кювета витягли… Ти ще сказав: «З тебе пляшка, підполковнику»… Я відповів, що, мовляв, зараз віддам, а ти посміявся, воювати, сказав, треба, а п’яним лише дурень воює… От я й вирішив тобі тепер при всіх подякувати, добра не забуваю, зла не прощаю, спасибі, Романе…

І Суслов і Єпішев — а втім, як і всі, хто був у залі, — дивилися на ці обійми: Єпішев підскочив до Кармена перший: «Романе Лазаревичу, ти ж наша гордість, фронтовик, ветеран, герой, на тебе вся надія, натисни на американців, щоб твоє кіно як слід підняти, така ж чудова робота…»

Суслов з прикрістю подумав: «Нікому не можна вірити, зрадять умить, що за народ, Боже мій праведний!»

Він ніколи не міг забути, як його помічник Воронцов приніс йому свій коментар, написаний спільно з молодим професором філології Феліксом Кузнецовим, про те, як єврейська банда ДПУ погубила Маяковського, включивши в операцію цькування великого поета свого давнього агента Лілю Брік, сестру печально знаменитої єврокомуністки Ельзи Тріоле, дружини Луї Арагона, який одним з перших повстав проти «диктату московського ЦК».

Суслов досить довго вивчав документ Воронцова, розуміючи, що така публікація викличе однозначну реакцію на Заході і досить неоднозначну в Росії. Після вагань він схилився до того, що вертикалізація національного характеру значно важливіша за європейське базікання; зрештою, Росія — для росіян, а не для французів з італійцями; згоду на публікацію дав, правда, попросив пом’якшити деякі формулювання: «зайвий гвалт не потрібен, бити треба фактами».

Воронцов послав рукопис — коментар до зібрання творів Маяковського, що видавав «Огонек», — в Головліт, хоч Анатолій Софронов просив Воронцова вилучити кілька абзаців: «аж надто гостро, не зрозуміють». Той посміявся (лежав у Кремльовці, на Мічуринському, відпочив, почував себе чудово): «Боїшся шабашу, Толю? Коли не ми їх, то вони — нас, затям це правило діалектики».

Однак керівний працівник Головліту відмовився підписати цей коментар до друку: «Я аж надто росіянин і тому не можу дозволити собі поганитися антисемітизмом; наші аристократи не подавали руку жандармам і юдофобам».

Воронцов спочатку сторопів, а потім навіть розсміявся:

— Послухайте, ви на кого працюєте, га?

— На партію, — відповів той. — Тобто на інтернаціоналізм.

— Ви мені лозунгами не відповідайте. Ви знаєте, хто я? Знаєте. От і виконуйте вказівку.

Цього ж вечора Костянтин Симонов, до якого Бреяшєв почував особливу шанобливість, навіть на сталінградські торжества запрошував з собою на трибуну, послав лист Генеральному секретареві; той подзвонив Суслову додому, на Бронну, ввечері:

— Чим там твій помічник займається, Михайле? Фронтовики протестують, не треба мене сварити з творчою інтелігенцією…

Суслов негайно зв’язався з своєю приймальнею й продиктував «сидільникові» болванку наказу про звільнення Воронцова за власним бажанням на пенсію — залишивши йому дачу, кремлівський пайок і клініку; самому Воронцову не подзвонив і дав вказівку надалі не з’єднувати з ним…

Відразу після цього скликав нараду й націлив Політпросвіт на підготовку циклу теоретичних конференцій про науковий вклад Леоніда Ілліча в скарбницю марксистсько-ленінської мислі.

Інформація про те, що Цвігун так нічого й не зробив, аби негайно спинити розповзання чуток про особисте життя сина й дочки Першої Особи, спонукала його до того, що він викликав члена ЦК і Спілки радянських письменників, кінематографіста, генерала армії Семена Кузьмича Цвігуна з Барвихи, де той поправляв свою розладнану нервову систему:

— Якщо протягом тижня ви не зможете покласти кран мерзенним пліткам, що поширюються про людей, далеко не байдужих Леоніду Іллічу, якщо ви не доб’єтеся того, аби жодна крапля зловредного наклепу, що гуляє по Москві, надалі не плямувала ім’я людини, яка стала лідером усього прогресивного людства, — нарікайте на себе, притягнемо до партійної відповідальності.

— Михайле Андрійовичу, але мені принаймні необхідні санкції на надзвичайні заходи, інакше ні я, ні хтось інший на моєму місці не зможе покласти край чуткам…

— Інстанція — не нянька! Раніш треба було думати про заходи! Повторюю: якщо протягом тижня порядок не буде наведено, кладіть на стіл партквиток, партія — не богадільня!

Суслов знав, що робив: він розумів, що Цвігун не може відповісти йому вичерпно; що ж, у такому разі доведеться відповідати «політику» Андропову, який зумів вибудувати собі замок з слонової кості, сховавшись у ньому від бруду, котрий переправляв на стіл йому, секретареві ЦК, вимагаючи ставити підпис під кожним рішенням проти тих, хто думав інакше і чинив не як усі, а по-своєму, «якаюче».

Вимагаючи нікчемні — у світлі всього, що відбувалося на нашій планеті (Афганістан, Ефіопія, самвидав, «зоряні війни», крах економіки, Камбоджа, лібералізація Китаю, безупинні змови проти товариша Чаушеску з боку емігрантських терористів, ситуація на Кубі) — дані про те, як, зокрема, розвивається справа по затриманню вбивць Зої Федорової, дороги якої начебто перехрещувалися з тим, хто мав виходи на сім’ю, апарат Суслова раз у раз атакував запитаннями Цвігуна й Щолокова, а ті навіть не могли до пуття переговорити один з одним, щоб виробити загальну лінію, бо знали, що люди Андропова не спускають з них очей: трагічна взаємопов’язаність тотальної несвободи.

Суслов розумів, що, ударяючи по Цвігуну, він одночасно б’є й по Андропову — одне відомство; у цьому був глибинний смисл задуманої ним операції: Андропов давно переріс свій державний пост; став некоронованим королем політики, відсовуючи, таким чином, його, Суслова, з крісла «номер два». Суслов при цьому зберігав з головою КДБ найкращі стосунки, як-не-як сгавропольці, він там народився, я — сформувався, козача кісточка, мудрість і широта, вольниця й сміливість…

Після чергової розмови з Цвігуном (вийшов з кабінету другої людини країни смертельно блідий) Суслов зустрівся з Брежнєвим, який тепер приїздив на Стару площу лише тричі на тиждень.

Розмовляли про Щолокова; надто багато нарікань, ідуть листи, не можна не реагувати, Андропов, мабуть, не зможе й далі замовчувати факти.

Брежнєв подзвонив Голові Ради Міністрів Тихонову:

— Послухай-но, любий, — сказав він своїм особливим, ситим голосом, так говорив у хвилини найбільшого напруження (жартував, захлинаючись, з Твардовським за день до вторгнення у Чехословаччину, анекдоти розповідав), — зроби ласку, візьми собі заступником Щолокова…

Тихонов засміявся:

— Леоніде Іллічу, та він же злодій! Справжнісінький злодій! Хоч убий, але заступником не візьму.

…Коли Цвігун застрелився, Брежнєв подзвонив Суслову:

— Навіщо ти так людей калічиш, га? Ну, винен, ну, покарали б, але під кулю підставляти не треба… Він же був мені вірний, як пес… Чи тобі мої люди перестали подобатись? Може, вважаєш, що настав час оточити старого іншими? Чи не рано мене ховаєш? Не думай, що в моє крісло сядеш, сірим кардиналом не мене називають, а тебе, не мене критикують у республіках, а тебе, затям це… Я добрий-добрий, але до пори, жартувати зі злими можна, вони боягузливі, а з добрими не жартуй — добра людина сильна… А коли я твої архіви підніму — про тридцяті й сорокові роки, — упадеш так, що підлогу носом проб’єш… Народу ти накосив предосить, сотнями тисяч можна лічити, якщо не мільйонами, шановний народний обранець…

…Він пожалів про цю розмову на другий день, коли повідомили, що Суслов при смерті; на засіданні Політбюро побачив холодні очі Андропова, приховані товстими скельцями окулярів, вуглинки Горбачова, який сидів біля «Юри», безпристрасні — Громико, єдиного, з ким був на «ти», і зрозумів раптом, що лишився зовсім самотній серед цих людей; тільки один Суслов витирав сльози, коли він читав напам’ять Єсеніна (знав майже всього, від палітурки до палітурки), решта — байдужно слухали; тільки Суслов стояв з ним пліч-о-пліч, захищаючи пам’ять Сталіна; тільки нещасний старий у пенсне першим поставив питання на Політбюро про присвоєння йому, Брежнєву, чергової Зірки, не звертаючи уваги на те, що ті ж Горбачов і Андропов малювали на папірцях якісь складні діаграми, намагаючись не дивитися на кардинала…

…Ось тоді, після всіх цих скандалів з артистами, хай їм грець — одну вбили, другу пограбували, третього посадили в острог, щоб завдати горя дочці, — він і почав задумуватись над тим, хто ж прийме з його рук імперію, хто збереже про нього вдячну пам’ять… Ось тоді він і сказав собі, що лише Черненко або Гришин зможуть зберегти те, що він створював ці довгі й чудові двадцять років, ось тоді він і вирішив позбавити Андропова реальної влади, перемістивши з КДБ, віддавши при цьому всю кадрову політику Черненку, — зрештою, все вирішує математична більшість голосуючих, що ж іще?

Як і всі люди малої культури, не маючи глибинного політичного відчуття, він не міг собі уявити, що вибори Генерального секретаря відбуватимуться не на Старій площі, а в кабінеті міністра оборони Устинова — того, який, здавалося, завжди і в усьому був з ним, з Брежнєвим.

Спробуй збагни людей…

Маленька деталь — загибель старої російської актриси — виявилась однією з тих крихітних крапель, що може стати останньою, тією, котра переповнить чашу — чи горя, чи терпіння, втоми чи тотальної, застрашливої своєю тишею байдужості…

— Краще вдаватись до Господа, ніж надіятися на вельможних (Псалом 417, 9).

— Краще вдаватись до Господа, ніж надіятися на людину (Псалом 147, 8).

— Так говорить Господь: «Проклятий той муж, що надію кладе на людину і робить — раменом своїм слабу плоть, а від Господа серце його відступає!» (Єремія 17, 5).

— Наказуй багатим за віку теперішнього, щоб не неслися високо і щоб надії не клали на багатство непевне, а на Бога Живого, що щедро дає нам усе на спожиток, щоб робили добро, багатилися в добрих ділах, були щедрі та пильні, щоб збирали свій скарб, як добру основу в майбутньому, щоб прийняти правдиве життя (Перше послання св. ап. Павла до Тимофія, 6, 4, 5).

— Ми познали й увірували в ту любов, що Бог її мав до нас. Бог є любов, і хто пробуває в любові, пробуває той в Бозі… Страху немає в любові, але досконала любов проганяє страх геть, бо страх має муку. Хто ж боїться, той недосконалий в любові… Як хто скаже: «Я Бога люблю», та ненавидить брата свого, той неправдомовець. Бо хто не любить брата свого, якого бачить, як може він Бога любити, якого не бачить? І ми оцю заповідь маємо від Нього, щоб хто любить Бога, той і брата свого любив! (Перше Соборне послання св. апостола Івана, 4, 16, 18, 20, 21).

Як же міг Бог не карати презирливим забуттям усіх цих нещасних, що самі себе зрадили, Суслових, Брежнєвих, Гришиних, головним стимулом яких була не любов, а страх і жадоба утримати насолоду, яку мали від володіння владою?

Нещасні, чи могли вони дати щастя співгромадянам своїм?

І страждальниця Зоя була приречена на муки не тільки тими, хто заарештував її у сорок шостому, катував у сорок сьомому й убив у вісімдесят першому, але й тим, що народилася вона тут і жила в ті страшні роки, які називають то «культом», то «застоєм», а смисл у них затаєний один: зрада того Бога, якому ця країна кланялася відтоді, як порубала й спалила колишніх богів своїх, сумних і добрих Перунів…

18

Варенов отямився лише в купе сочинського експреса: за триста карбованців дістав купе в міжнародному вагоні, звалився на м’яку койку, заштовхав під голову подушку й, закинувши руки за голову, хрустко потягся, відчувши смертельну, безвольну розплющеність. Усі ті довгі години, що він клеїв пластир на розбиту брову й перенісся, кружляв по місту, збирав з тайників гроші (розпихав по кишенях сорок тисяч сотенними, не такі вже й гроші великі, та якийсь час можна продержатися), міняв таксі й вагони метро, боячись, що за ним стежать, але втоми не було, а лише невгамовний, виснажливий, зубоклацаючий жах; тільки тут, у вагоні, зламався, перестав відчувати тіло…

Він розумів, що, після того як назвав проклятому Артисту телефон Великого Боса, життя його пропало, минуле перекреслено, пощади не буде.

Якби не нічна операція з Людкою, він пішов би на Петровку, в Чека, у прокуратуру, до чорта, диявола, упав би на коліна, благав би про захист, віддав би «мусорам» цього перевертня Еміля; але він уявляв собі, як його співчутливо вислухають, а потім неодмінно запитають, де він був тієї ночі, і, хоч би як він крутив, все одно розвалять до сідниці.

Навіть коли й не розстріляють, то припаяють п’ятнадцять років суворого режиму — повільна смерть, гниття, краще вже одразу кулю в потилицю. І Емілю відкритися не можна: він не простить того, що я віддав його телефон, ні за що не простить, його тільки Никодим знає і я, та й то він відкрився два тижні тому, раніше до себе не підпускав, спілкувався через Толика, а тому завдання передавав хтось іще, без імені й адреси, конспірація, повна невіра нікому і ні в чому.

Витягіпп з авоськи (навмисне купив непримітну, на такі ні «мусори» не заздряться, ні злодюги) пляшку коньяку, роздряпав пробку, припав до шийки, пив великими ковтками, вкотре вже вмовляючи себе, що це остання, зараз треба бути тверезим, треба пригасати рішення, можуть бути розбори й товковища, треба бути завжди зосередженим, це тобі не профспілкові збори, кожне слово треба виважувати, у будь-яку мить бути готовим до несподіванок, на таких процесах усе вирішує мить: зумієш вчасно відмахнутися — твоє щастя, ні — смерть, вибачай, усе по закону…

Метаючись по Москві, Варенов гарячково шукав вихід; йому здавалося, що порятунок десь поряд, хоч думки були рвані, плутані, огризки якісь; він вірив, що думка живе окремо від плоті, за своїми, непідвладними людині законами, і те, що судилося, станеться без людської на те волі, само по собі.

До тієї секунди, поки поїзд рушив, Варенов не зовсім розумів, чому він поїхав саме в Сочі, а не в Дніпропетровськ, Ашхабад, П’ятигорськ, Ригу чи Одесу, де також були надійні люди; тільки відірвавшись од пляшки й відчувши лагідне тепло, він збагнув, що в Сочі йому потрібен Півень, який знав багатьох авторитетів у країні, бо постачав їхній охороні магнітофонні записи найпопулярніших співаків та ансамблів. Саме він, Півень, може дати наводку на Артиста.

А коли Артиста пощастить нейтралізувати, тоді все це закриється само по собі: єдиний свідок його розламу раз і назавжди замовкне.

Добре, замовкне, дуже добре, але ж Еміль спитає, де я був весь цей час. Що відповідати? А дуже просто: побачив потрійне спостереження, топтали навіть у під’їзді, вирішив схлинути, відірватись, а вже потім, упевнившись, що чистий, подзвонив би.

Він знову припав до пляшки: хміль не брав, лише проймав озноб, зате не так сильно тіпало.

Варенов лежав на кушетці, розтираючи отерплі, задерев’янілі пальці об м’яку ковдру. Гаразд, припустимо, я все йому викладу. Що я зробив би на його місці? Як повівся б?

Коли у двері різко постукали, Варенов підскочив, відчувши безнадійну закупореність: якщо ввійдуть «мусори», нічого не лишається, як тягти руки вгору; але на порозі стояла провідниця:

— Постелити вам?

— Що?! Звичайно, постеліть!

— Квиточок ваш, будь ласка…

— У мене два… Приятель пізніше сяде… В Харкові…

Провідниця посміхнулась:

— А може, приятелька?

Він похитав головою й, глянувши на жінку — під п’ятдесят, але міцненька, з гро ю, — вийняв з кишені стольник:

— Може, пляшечку знайдете?

…Прийшла вона до нього, коли проїхали Тулу; відчуваючи дзвінке тремтіння, він швидко роздяг її, нервово, як хлопчисько, брязкаючи ременем, роздягся сам, потягнувся до її рота пошерхлими губами й, застогнавши жалісливо, почув її благальне: «Тихше, почують, любенький…»

Прокинувся він уночі; в купе нікого не було; схопився, обмацав кишені куртки — пачки грошей були на місці.

А якщо вона їх побачила? Здасть, неодмінно здасть; вийшов на перон у Харкові; молоденька провідниця, яка змінила напарницю, подивилася на нього лукаво й усміхнулася.

Зникнути, чи що? Ще гірше — телеграму дадуть; що буде те й буде; повернувсь у вагон, пошкрібся в перше купе, відчинив двері: жінка спала, вкривши обличчя рукою; він поклав крижану долоню на її плече, шепнув:

— Чому ти пішла? Я жду…

— Зараз, — відповіла вона, — як тільки рушимо… Ти ж захропів, я й подумала, що тебе на всю ніч зморило…

…У Сочі він вийшов виспаний, уже не трусило його, але випити страшенно хотілося; благав себе: «Підожди, не можна зараз, потім, після Півня, захмелієш і все погубиш». Але хтось інший, що жив у ньому, посміювався: «Усе погубиш саме тоді, коли не вип’єш. Півень відчує у тобі страх, а з ним треба жорстко розмовляти, держати марку, та ти ж мереживо не вмієш плести, коли не хильнеш».

На привокзальній площі взяв таксі, сказав везти в «Ахун», накрив стіл на дві персони; зарядивши офіціанта, попросив принести ікорки, осетрини, балика, жадібно випив тягучу соцьку й одразу подзвонив Півню:

— Жду, друже! Пропоную виступити по високому розбору…

— Зараз не можу, Варево… Чому ж заздалегідь не повідомив?

— Я щойно з літака… Стіл накритий…

— Ти один?

— А що?

— Ні, нічого, просто цікавлюсь… Теличок не привіз?

— У Тулу з своїм самоваром не їздять… На півгодини бодай підгреби… Машину прислати?

— Можу сам на трьох приїхати, — усміхнувся Півень. — Гаразд, жди…

…Пили донесхочу, потім подалися в «Жемчужппу», купили люкс, зняли двох проституток, замовили вечерю в номер. Там Варенов і попав у халепу; прокинувся, наче хтось його штовхнув, потягся до куртки: грошей не було; схопився, обмацав джинси, дві упаковки сотенних лежали в задніх кишенях; автоматично перелічив, лишилося тисяч п’ятнадцять, головні гроші розсовав у куртку, добре, що кишень багато; з готелю зразу схлинув; якщо лярви попадуться, «мусори» неодмінно прийдуть до нього — потерпіли й…

Півня дома не було; а може, він мене й обчистив? Він такий, шакал; загострювати стосунки не варто, лише один він в силі мені допомогти, більше поткнутися нема до кого, тупик!

Ждав його годин вісім; діждався; той зрадів — без гри, від душі:

— А я тебе в «Жемчужині» шукав, Варево!

— Мене лярви обікрали…

— Невже?! Крупно?

Варенов знизав плечима:

— Крупно, мілко, тепер не вернеш… Не «мусорам» же заяву писати… Мені один друг винен п’ятдесят косих, треба взяти, хочеш увійти в долю?

— Діло чисте?

— Я по мокрому ніколи не ходив, сам знаєш…

— Зараз усе перемішалося, Варево…

— Я не мішаюсь… До речі, як Артиста знайти? Записну книжку залишив у Москві…

— Артист давно зав’язав…

— Зсучився?

— Він великий авторитет, Варево… Таким немає резону сучитись… Стомився, мабуть… Та й потім, казали, в нього любов…

— Ну, це його клопіт… Ходімо, жахнемо, холодно мені чомусь. Тільки спочатку дізнайся його номер, га? Чи адресу, я краще до нього без дзвінка під’їду, навіщо зайвий раз каляти людину…

…Півень подзвонив до Москви; розповів про прохання Варева; адресу Артиста йому дали; інформація про цей дзвінок пішла двом адресатам: Сорокіну — по одних каналах, Костенкові — по інших.

…Варенова і двох озброєних бойовиків, що прийняли його в спостереження наступного ранку у Внукові, взяли в під’їзді будинку, де жив Артист. Операція вступала в останню фазу: Айзенберг завтра відлітав до Берліна — туди не потрібна західна віза, навіщо світитися біля посольства, гласність гласністю, а Чека всіх на плівку знімає, контора працює, він це розумів як ніхто…

А втім, ніхто не знав, що в нього був квиток на поїзд Москва — Берлін, який відправлявся з Білоруського вокзалу післязавтра ввечері, а в кишені до того ж лежав другий паспорт, на ім’я Андрія Григоровича Суконцева…

Строїлов зламався; відправивши батька на розтин, повернувся додому, ліг на вузенький шкіряний диванчик, укрився пледом, підтягнув гострі коліна до грудей і завмер, боячись поворухнутись. На телефонні дзвінки не відповідав, і не тому, що не було сили простягти руку, а тому, мабуть, що знав заздалегідь, хто дзвонить і що говоритимуть.

На душі стало порожньо, як у квартирі, звідки винесли всі речі жильці, що від’їжджають назавжди…

Чим далі, тим загостреніше він відчував, що батько худенький, немічний, насилу шкандибаючи у магазин зі своєю олімпійською пластиковою сумочкою, готуючи вечері (часто пересмажував, бідолашненький, зовсім став сліпеньким), — є остання рідна істота, яка зв’язує його з сотнями Строїлових, що жили колись на землі; він був тією пуповиною, котра давала змогу капітану відчувати своє родство з минулим, без якого життя можливе лише тоді, коли в тебе є дружина, діти, брати й сестри, добрі тіточки, старенькі дяді, рідня, одним словом. А коли ти лишився сам-один, утворилася така лунка тиша в самому собі, що кожен рух страшив, як у дитинстві, коли прокидався у спецбудинку і з жахом слухав безутішні схлипування тих, хто разом з ним був ув’язнений у цю тюрму — хіба що тільки без колючого дроту, але з гратами на вікнах.

…Посадивши в машину затриманого Варепова, ткнувши йому в рот сигарету, Костенко знову набрав номер Строїлова, знаючи заздалегідь, що ніхто не відповість.

— Здогадуєшся, куди я дзвоню, Варево?

Той похитав головою.

— До тієї людини, у якої твій хазяїн батька вбив…

— У мене немає хазяїв, — відповів Варенов, ставши зовсім спокійним, як тільки закінчилася виснажуюча душу непевність; до цього він весь час ждав, що йому хтось підкаже, вірив, що в останній момент щось допоможе йому, хтось візьме під захист, не можна йому гинути, несправедливо це, все життя попереду, здихають ті, кому судилось, а я ж приречений на довге й щасливе життя, не марно ж тринькав тисячі на ворожок?!

Зараз, сидячи з тим, чию фотографію йому показував Бос (коли ж це було? зовсім недавно, а здається, уже ціле життя минуло!), Варенов бачив обличчя Еміля й чув його слова: «Тепер такий час настав, Ісай, що треба все заперечувати, ніяких іграшок, вони до суду без доказів не підуть, отже — випустять, а коли ні — ми тебе викупимо, рукасті…»

Він немовби зубами тримався за ці слова, як за рятівний круг тримався, і тому відчував спокій, що входив у нього.

— У мене є твій палець, Варенов, ти знаєш, де ми його знайшли, немає смислу опиратися… Тим паче ти там, мабуть, не головний був… Говори правду, в мене часу мало, краще зразу визначимо позицію, гляди, і допоможемо в чомусь…

— Ось вони, мої пальці, — Варенов кивнув на кисті, стягнуті наручниками. — Кожна людина має пальці, вони для того й дані, щоб сліди залишати…

— Не прикидайся дурнем… Я тобі не про пальці кажу, а про палець… І не питаю, звідки в тебе при затриманні був пістолет у кишені… Все одно скажеш… Я тебе питаю про хазяїна, він мене цікавить.

— А я кажу, що немає в мене ніякого хазяїна! А пістолет ви мені самі у кишеню запхнули…

— У нас кіно є, як ти цей пістоль у підвалі на Лісній брав.

— Ви суду кіно покажіть, нехай посміються.

— Знай міру, Варево…

— І ви — теж… Вп мені вину доведіть… Я вам свою чесність доводити не зобов’язаний… Ваш час тепер кінчився, по закону житимемо…

Костенко кивнув:

— Правильно. І житимемо по закону, але й розстрілюватимемо — по закону — також.

Він знову закурив, сказав сищикам, які сиділи поряд з Вареновим, щоб везли його оформляти на Петровку, і, подивившись нарешті на арештанта, неголосно сказав:

— Думай про те, Варево, яке алібі виставиш на ту ніч, коли Людку вбивали… Бачиш, я роблю все по закону, сильце не ставлю, даю шанс…

…Сорокінські бойовики мовчали; заперечували геть чисто все; і фінки не їхні, вперше бачать, і Варенова ніякого не знають, та й годі! На жодне запитання не відповідали; круті хлопці, нічого не скажеш, школа…

Костенко заїхав додому, взяв зі свого НЗ дві пляшки «Посольської», написав Маші записку, щоб не ждала, залишиться спати у Строїлова, вигріб у кульок з холодильника все, що було, й подався на Кутузовський проспект — стукатиму, закричу, відкриє, не може не відкрити…

…Він піднявся на четвертий поверх строїловського будинку, спинився біля квартири генерала, поклав кульок на підлогу й припав вухом до дверей. У сусідній квартирі хтось бездарно-дерев’яно розучував гами, в іншій верещали діти; в крайній біля телефону надривалася глуха бабуся, повторюючи крикливо-байдужне: «Голосніше, Лід, не чутно! Говори голосніше, в трубці тріщить, теперя, кажуть, усіх підслухують!»

Поклавши долоню на двері, Костенко поплескав кілька разів: кісточками стукати зараз йому здавалося неможливим, будь-який різкий звук для Строїлова ножем по склу…

Ніхто не відповідав.

Костенко нахилився до замкової щілини, припав губами, відчувши нудотний присмак міді:

— Андрію, відчини, у мене справа…

У квартир все ще було тихо.

— Андрію, не примушуй мене видиратися по драбині…

Все одно ввійду, вікно ж на кухні відчинено…

Він не чув кроків; двері відчинилися раптово; на порозі стояв зарослий, зовсім змарнілий Строїлов; на ньому були товсті вовняні шкарпетки, поверх джемпера натягнув старенький армійський ватник; випрасовані в стрілочку переливчасті брюки здавалися чужорідними, ніби з другої людини.

— Дуже спішно? — спитав він погаслим, охриплим голосом.

Костенко взяв кульок з гостинцями, ввійшов до квартири, ввімкнув світло й тільки тоді відповів:

— Дуже.

Строїлов стояв нерухомо, до кімнати не запрошував!

— Доповідайте тут.

— Я приніс горілку… Вам треба розслабитись.

— Я не п’ю.

— Та й я не алкаш… Так треба… По-християнськи…

— По-християнськи треба було попередити мене, що за татом почали полювати… А не грати в самодіяльність…

— Можна пройти на кухню?

— Ні… Я хочу побути сам…

Костенко поклав нарешті нещасний кульок на столик біля дзеркала, поліз по сигарети, але спинив себе: старий просив тут не курити — треба перетерпіти, обперся об двері й відчеканив:

— Мені прикро нагадувати, що саме я просив вас знайти людину, яка ці дні побула б з Володимиром Івановичем. І мені буде ще прикріше, коли ви скажете, що не пам’ятаєте цих моїх слів.

— Я привчив себе не вірити словам. Я ненавиджу слова. Ненавиджу, розумієте?! Кожне слово — перевертень! У вустах одного це правда, у другого — брехня, у третього — лестощі, у четвертого — зрада… Ви що, не могли сказати: «У мене є дані, що за старим полюють»?!

— У мене не було даних, капітане… Я відчував це…

— Ви не в театрі працюєте, а в карному розшуку.

— Я, між іншим, ніде не працюю… Отже, дозвольте мені жити так, як я хочу… І якби я, вірячи своїм відчуттям, не звернувся до Миколки Ступакова і він мені не дав на допомогу двох хлопців, Володимир Іванович не помер би у вас на руках, а лежав би на підлозі, проколотий шилом!

— Ідіть звідси…

— Нікуди я не піду… Пробачте, що ляпнув… це жорстоко… Прошу вас, простіть… Я дуже не люблю просити, розумієте? І повторювати не вмію двічі… Мабуть, це погано…

— Можете дати слово, що у вас не було фактів?

— Клянуся… Це дуже страшно — жити відчуттями, але без цього в нашій професії не можна… Думаєте, мені легко носити це в собі? А ще я відчуваю, що Сорокін може втекти…

— Дайте сигарету…

— Не дам.

— Я не курив тільки заради та… Дайте, не треба бути класною дамою, дайте…

Костенко простяг йому пачку і, підхопивши свій кульок, пішов на кухню.

Там було холодно, шибок, звичайно, ніхто не вставив; Костенко знайшов стару ковдру, забив стулку, ввімкнув газ, знайшов сковорідку, підсмажив варену ковбасу, зробив бутерброди з сиром і, заглянувши до кімнати (Строїлов знову лежав під пледом), спитав:

— Сюди принести?

— Не хочу…

— Я ж старався…

— Їжте… І пийте на здоров’я… Я вам не заважаю.

— Андрію, я розумію, як вам боляче… Але навіщо людей ображати? У вас було страшне дитинство… А в мене? Батько загинув, мати — медсестра… Я голодним був до того дня, поки не вступив до університету… Одержав стипендію — двадцять сім з полтиною, — вперше наївся від пуза… це дуже принизливо — бути голодним, Андрію, й ходити в одних черевиках по три роки… У мене відтоді пальці підвернуті, нога ж росла, а купити нові черевики не могли… І кімнатка у нас була біля кухні — вісім метрів… Стінка фанерна, шепіт чути… А в університеті треба було кожного дня дякувати товаришеві Сталіну за щасливе життя, якого не знає жодна людина на землі… Ми з порваними душами жили..» — Як це? Все розуміти й мовчати?

— А ви самі коли заговорили?! І не плутайте мене, обірванця, з собою! Ви після п’ятдесят третього стали недоторканим, Андрію Володимировичу! І спробуйте заперечити, що я не правду кажу!

— Петька Якір теж був недоторканий? Або Красін? Онук того, наркома?! Саджали обох! Мучили, погубили!

— Вас також саджали?

— Хочете довести, що і я тварюка?! Сам знаю… Налийте склянку…

Строїлов випив, від закуски відмовився, понюхав шматок хліба. Костенко лагідно всміхнувся:

— Не думав, що ви так умієте.

— Невелика наука… знаєте, як серце крається?

— Здогадуюсь…

Строїлов похитав головою:

— Ні… Не знаєте… Коли батько повернувся… Налийте ще… Спасибі…

— Закусіть…

— Я не п’янію… Так от… Коли батько повернувся, він одразу по мене приїхав… У дитячий приют… А я від нього виривався… Кричав: «Іди геть, я не хочу!» Звивався, коли на руки взяв, по щоках… бив… Плював йому… в очі…

Костенко прикрив обличчя долонями, налив собі горілки, тягуче випив її, теж не закушував, вона зараз була рятівничо-необхідною:

— Вихователі втовкмачили, що ворог?

— Ні… Я боявся людей у військовій формі… Найжахливіше для мене були погони… І чим більшою була на них зірка, тим страшнішим здавався той чоловік, уособлення тюремної неволі… Я вперше назвав старого «татом», коли мені сповнилося тринадцять… Розумієте? Я не вірив, що він батько мій… Мені ж удовбали, що батька немає… І ніколи не буде… І пояснював мені це молодший лейтенант Жимерикін, вихователь. А ту сторінку… свідчень, котрі тато… диктував перед смертю… де він вимагав притягнути до суду Сорокіна, підписати не встиг… А без його підпису це не документ… Для суду принаймні… І Сорокіна за садизм і за сприяння зраді не посадять… Отак…

Костенко зітхнув, руки мляво впали вздовж тіла:

— І ті, кого ми взяли, мовчать… Адвоката вимагають…

— Правильно роблять…

— Як це треба розуміти?!

— А так… Або станемо цивілізацією, або знову скотимось у звичне для цієї безшабашної країни минуле… У звірство скотимось, у фашизм, до нового Сталіна… До того, що діти в обличчя батькам плюватимуть… Знаєте, що я батькові говорив? «Через тебе мама загинула! Інші мовчали й вижили, а тобі похизуватись не терпілося, мовляв, розумніший від інших!» Це мені не вихователі вбили в голову… Це мені дівчата з старшої групи пояснили… Майбутні матері… Яких вони дітей виховали, га?!

— Отже, згодні відпустити Сорокіна?

— Я мушу виконати свій обов’язок… Викрити й спіймати… Нехай закон вирішує… Так, з адвокатом… Тільки так… Налийте…

— Підігріти ковбаску?

Строїлов досадливо махнув рукою, і Костенко побачив, як по його зовсім застиглому обличчю покотилися сльози, крупні, як у дитини…

Підвівшись, Костенко кинувся до нього, обняв за голову, пригорнув до себе й сам, не витримавши, затрясся, а Строїлов сидів нерухомо, тільки лилися безутішні сльози, і Костенко раптом виразно побачив малюка у чорному бушлатику й великих, не по ньому, черевиках, стриженого наголо, в кімнаті із загратованими вікнами й тьмяним, лише нашим тюрмам притаманним, електричним світлом, що робило все довкола безнадійно-сірим, однобарвним, передсмертним…

— Я не відпущу Сорокіна, — все ще схлипуючи, сказав Костенко. — Усе, що хочеш, говори, а я його не відпущу!

…Він пішов пізно вночі, коли впевнився, що Строїлов заснув.

Написав записку: «Будь ласка, не їдь на роботу й не знімай трубки. Я повернуся ввечері. Або вночі. Слава».

19

Світло лампи різким овалом висвічувало текст:

«11 грудня 1981 року о 20 годині 30 хв. гр-н Федоров Юрій Михайлович, уродженець м. Москви, в квартирі № будинку 4/2 по Кутузовському проспекту знайшов труп своєї родички Зої Олексіївни Федорової.

Про те, що сталося, Федоров повідомив по телефону «02» в чергову частину «Петровки, 38». На місце події відправили оперативну групу Київського РУВС, а потім оперативно-слідчу групу МУВС. Крім того, на місце події виїжджали керівні співробітники РУВС і МУВС.

Після огляду місця вбивства встановлено: квартира гр. Федорової З. О. складається з трьох ізольованих кімнат і розташована на четвертому поверсі під’їзду № 6 дев’ятипід’їздного 9-поверхового будинку; труп гр. Федорової напівлежав у кріслі, що стояло у вітальні біля столу, за один метр від входу до кімнати. Голова закинута назад, у правій руці затиснута телефонна трубка.

Сам телефонний апарат стояв на столі.

Під час Великої Вітчизняної війни З. О. Федорова вступила в інтимний зв’язок із співробітником військово-морського аташе посольства США Джексоном Роджером Тейтом, від якого народила дочку Вікторію. Деякий час була замужем за кінооператором Раппопортом. З 1946 по 1955 р. перебувала в місцях позбавлення свободи. У 1955 р. Її реабілітували, після чого вона знову почала працювати в кінематографії, у штаті Театру-студії кіноактора. У 1978 р. вийшла на пенсію, але й далі брала участь у концертах, здебільшого у гастрольних поїздках (амплуа — комік).

Підтримувала зв’язки з численними працівниками мистецтва в різних містах країни. Її дочку — Федорову Вікторію Яківну, 1946 р. н., після закінчення ВДІКу зачислили в штат кіностудії «Мосфільм», знімалася в Ї5 кінофільмах, одержувала призи, серед них у 1968 р. приз ЦК BJIKCM. У 1975 р. В. Федорова виїхала до США для зустрічі зі своїм батьком — Джексоном Р. Тейтом, який був контр-адміралом у відставці, і залишилася в США, вийшовши заміж за громадянина США Ф. Пойєма. Зараз має сина, проживає в м. Стамфорд, штат Коннектікут. Брала участь у зйомках фільму антирадянського змісту, є автором такої ж книжки під назвою «Дочка адмірала».

З. О. Федорова тричі виїжджала до США для зустрічей з дочкою і в 1981 р. знову подала клопотання, щоб одержати візу, в якій їй відмовили.

На думку деяких знайомих З. О. Федорової, останнім часом кошти у неї були обмежені, тому часто брала участь у гастрольних поїздках.

З метою розкриття вчиненого злочину: в 123-му відділенні міліції м. Москви створено спеціальний штаб, до складу якого ввійшли працівники ГУКР MBС СРСР[4], УКР ГУВС[5] Мосміськвиконкому, Київського РУВС м. Москви, співробітники Московської міської та Київської районної прокуратур. Зараз до роботи у цій справі підключено УКДБ РМ €РСР по м. Москві і Московській області; виконано ряд слідчих дій і проведено невідкладні заходи оперативно-слідчого характеру: призначено проведення експертиз (трасологічної — по замках і ключах, хімічної — по одягу племінника Федорової, балістична, судово-медична);

про вчинений злочин передано інформацію по місту, а також у всі МВС (УВС) країни.

Встановлено, що 11 грудня 1981 р. Федорова З. О. приблизно о 13 г. 15 хв. дзвонила гр. Грушинському, колишньому співробітникові Росконцерту, й просила його назвати їй артистів, яких вона могла б запросити на спільні гастролі, бо до неї приїхали з Краснодара й запрошують на гастроль Грушинський продиктував їй кілька телефонів, записи яких знайшли на столі біля телефонного апарата.

Є також відомості, що Федорова протягом кількох років скуповувала ювелірні вироби. При ретельному огляді квартири Федорової було знайдено 60 порожніх коробочок з-під ювелірних виробів.

З метою організації роботи по розкриттю вчиненого злочину проведено інструктивну нараду в присутності заст. начальника РУВС з оперативної роботи. Для міських органів міліції встановлено щодекадну звітність про виконану роботу у цій справі.

Скориставшись можливостями МВС СРСР, провели роботу по встановленню об’єктів, де загублено чи вкрадено пістолети системи «Зауер» в цілому по країні. Виявлено таких 3 випадки, за яких саме обставин це сталося, з’ясовується.

Через УОГП ГУВС[6] Мосміськвиконкому встановлено особи й організації, що мають у користуванні пістолети названої системи. Встановлені організації відпрацьовано, а троє громадян, які мали зброю системи «Зауер», перевіряються.

У ході роботи в справі проведено комплекс заходів, в результаті яких визначено можливі мотиви вчинення вбивства З. О. Федорової, на підставі їх розроблено такі версії:

вбивство учинено родинними зв’язками потерпілої з корисливих чи інших підлих мотивів;

злочин учинено особами з інших зв’язків Федорової з тих же мотивів;

вбивство учинено особами, які належать до кримінально-злочинного елементу з метою пограбування;

злочин учинено з метою приховання іншого злочину чи в політичних мотивів.

Відповідно до розробленого плану вищенаведених версій виявлено 13 осіб серед родинних зв’язків Федорової З. О., 247 осіб серед її інших зв’язків. Опитано й допитано 643 особи.

Безпосередньо по 1-й версії вжито таких заходів:

проведено роботу серед родичів потерпілої; перевірено їхні алібі, відправлено на експертизу їхній одяг. За результатами перевірки їхня причетність до вбивства не підтверджується;

здійснено перевірку всіх родинних зв’язків Федорової, що проживають у м. Ленінграді;

знайдено й перевірено двох чоловіків, які раніше були одружені з В. Я. Федоровою.

По 2-й версії проведена така робота:

перевіркою архівних матеріалів встановлено злочинну групу П. і III., члени якої були знайомі з потерпілою і в своїх злочинних цілях навіть використовували її автомашину «ЗІМ», яку згодом було продано в м. Ашхабад. Відомо, що П., 1937 р. н., уродженець Москви, раніше тричі судимий, перед арештом у 1968 р. працював адміністратором у Москонцерті, де займався організацією концертів. Там же він познайомився з С., 1941 р. н., активним членом злочинної групи, загинув у 1975 p. С. також був знайомий з Федорсвою З. О., за дорученням водив її а/машину «ЗІМ», бував у Федорової, не раз позичав у неї гроші. П. і С. організовували «ліві» концерти. Разом з членами своєї злочинної групи П. кілька разів виїжджав до Краснодара, де має широке коло знайомств серед працівників філармонії. У 1970 р. П. і Ш. засудили на різні строки позбавлення волі. Фактичне місце перебування П. зараз встановлюється, Ш. у червні 1981 р. учинив розбійницький напад на касира в м. Калініні, переховується, на нього оголошено всесоюзний розшук. У м. Калініп відряджали співробітника карного розшуку, що мав фотографію Ш., який зробив вибірку його відомих зв’язків. Зараз з’ясовуються зв’язки Ш. та ведеться робота т його розшуку. Дактокарти Ш. і П. перевірено. Збігу з відбитками пальців, знайденими на місці вбивства, не виявлено.

У результаті вивчення способу життя Федорової З. О. встановлено, що в жовтні — листопаді 1981 року вона з групою артистів брала участь в гастрольній поїздці по Краснодарському краю. Як випливає з допиту Грушинського, до Федорової приїжджали співробітники Краснодарської філармонії, які запрошували її знову взяти участь у гастролях.

До УВС Краснодарського краю було відряджено співробітників карного розшуку, які установили працівників названої філармонії: Б. (раніше судимого по ст. 58 КК[7] РРФСР — 24 р.) і Г., що займалися організацією концертів на честь століття станиці Привольна, у яких брала участь З. О. Федорова. Проводиться перевірка Б. і Г., а також з’ясування та опрацювання їхніх зв’язків.

Перевірено жительку Краснодарського краю, дружину Ш. Крім того, в Москві виявлено ще одну його дружину, 1955 р. н., щодо неї організовано необхідну перевірку.

У ході роботи над справою у відділ боротьби з розкраданням соціалістичної власності та спекуляцією Севастопольського РУВС м. Москви був анонімний дзвінок, що цей злочин міг учинити гр. Б., який раніше проживав у б. № 4 по Кутузовському проспекту і добре знав З. Федорову.

З’ясовано, що Б. має вищу технічну освіту, довгий час не працює, зловживає алкогольними напоями, за місцем прописки фактично не проживає, підтримує зв’язки з якимсь Г., котрий володіє німецькою мовою, зустрічається з громадянами ФРН.

Відомо, що їхнім зв’язком є також Б., яка проживає: Кутузовський проспект, 4/2, і підтримує зв’язки з особами, що ведуть сумнівний спосіб життя, раніше була одружена з Б., місце перебування якого встановлюється (Б. був судимий за розбійницький напад із застосуванням холодної зброї).

У результаті проведених заходів Б. було встановлено й допитано. Ведеться перевірка Г.

Із свідчень зв’язків Федорової відомо, що на початку грудня 1981 р. на квартиру потерпілої приходило троє чоловіків, які пропонували їй придбати різні коштовності. Саме тоді у квартирі Федорової була її подруга Н., в присутності якої Федорова показувала цим чоловікам ювелірні вироби, що в неї були. У зв’язку з викладеним встановлено:

1. Г., 1941 р, ц., несудимий, розлучений, закінчив художнє училище, довгий час не працює, зловживає алкоголем.

2. А., 1948 р. н., за фахом майстер-ювелір, за недовіру в жовтні 1981 р. звільнений з ювелірного салону, зараз не працює.

3. М., 1946 р. н., інженер московського заводу.

З метою перевірки наявної інформації Г. доставляли в 123-є в/м, де він на попередньому допиті заперечував факт того, що він запропонував Федоровій З. О. для продажу ювелірні вироби.

Г. затримали по ст. 122 КПК РРФСР, за місцем його прописки й фактичного проживання провели обшуки, але матеріалів, які становили б інтерес у зв’язку з розслідуванням вбивства Федорової не одержали, однак в результаті проведеної роботи його викрили у вчиненні двох шахрайств і заарештували за ст. 147 КК РРФСР.

Також зробили обшук на квартирі гр. Л, в ході якого вилучили перстень жовтого металу з каменем темно-синього кольору, котрий, зі слів дружини Л., не належав нікому з членів його сім’ї, і 4 держ. номерних знаки. Зараз Л. заарештували за ст. 122 УПК РРФСР, розслідування триває.

Провели обшук за місцем проживання гр. М., де вилучили магнітолу, яку нібито дала йому З. О. Федорова відремонтувати.

Визначено регіони країни (всього 36), де проживають іногородні зв’язки Федорової, в територіальні органи міліції яких надіслано завдання для їх опрацювання на причетність до вчиненого злочину.

З показань свідків випливає, що на квартирі З. О. Федорової тривалий час проживав соліст ансамблю ВВ МВС СРСР на ім’я Гена, якого після сварки, що мала місце, Федорова попросила виїхати з її квартири. В зв’язку з цим встановили Т. і перевірили його на причетність до вбивства Федорової.

З 11.02 по 20.03.1981 р. на квартирі З. О. Федорової проживала громадянка Італії — Анцелотті Анна Марія, 1937 р. н., з своєю дитиною, яка за місцем проживання Федорової зустрічалась із своїм коханцем Л., 1940 р. н., він працює референтом. Перевіркою встановлено їхню непричетність до вбивства.

По 3-й версії: вжито заходів щодо розшуку й перевірки особливо небезпечного рецидивіста К., 1945 р. н., який у ніч з 21 на 22. ХІ. 1981 р. у м. Краснокамську Пермської області з вогнепальної зброї вбив водія таксі. За адресою: Кутузовський пр-т, 4/2, проживає сестра злочинця — Л, а на території 165-го в/м проживає колишня дружина К., необхідні заходи, щоб установити і затримати розшукуваного К., вживаються.

Із свідчень Ф. випливає, що незадовго до вбивства у квартирі Федорової З. О. замінили газову плиту.

Встановлено й перевірено слюсарів, що виконували цю роботу, причетності до злочину вони не мають.

Проводиться перевірка й опрацювання осіб серед тих, що стояли на обліку в ПНД і які становлять соціальну небезпеку.

По 4-й версії: органами КДБ проводиться перевірка відомостей, одержаних з місця роботи потерпілої, які не виключають можливості, що Федорова могла негласно допомагати особам, що виїжджають з СРСР.

Також співробітники КДБ проводять роботу по з’ясуванню зв’язків Федорової З. О. з тими, хто відбував разом з нею строк позбавлення волі в 1946-55 pp.

Триває перевірка громадян, яких установили як власників пістолетів системи «Зауер».

В. о. начальника ВКР Київського РУВС м. Москви полковник міліції

Цофілс Е. Н.».

І

«УКРО[8] ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Повідомлення

У результаті заходів, ужитих оперативними групами, встановлено, що слюсар кооперативного автогаража Окунєв відбував покарання в Саблазі в одній зоні з Сорокіним Євгеном Васильовичем, який вас цікавить.

Захворівши на гострий перитоніт, він був на грані смерті, але з допомогою приятеля Сорокіна, якогось Шинкіна Йосипа Михайловича, з Семипалатинська викликали професора-хірурга, котрий і врятував Окунева, провівши унікальну операцію.

Відтоді Окунєв перетворився в «ад’ютанта» Сорокіна, виконував усі його доручення й представляв інтереси останнього серед карного елементу, бо вважався «злодієм у законі». Він був одним з найактивніших домушників, проникав у квартири з найефективнішими замками.

Зв’язки Окунева підтверджують, що саме в Саблазі віп виготовив кілька унікальних наборів інструментів з металу особливої міцності, який виплавляли у ті роки саме в цьому регіоні.

Є дані, що Окунєв готувався до того, щоб після відбуття строку покарання перекваліфікуватися на спеціаліста по сейфах, яких у країні дуже мало, але за наказом Сорокіна відійшов від цього, повідомивши, що хазяїн наказав йому «зав’язати».

Повернувшись до Москви, Окунєв реалізував злочинному елементу кілька стилетів та фінок, виготовлених із саблагівського металу, але після цього перекваліфікувався на виготовлення інструментів для автолюбителів, одержуючи металеві заготовки з району, де відбував строк.

У кооперативний гараж його влаштував якийсь «Никодимов», довідки про якого наводяться.

Цей же «Никодимов» був з ним на постійному зв’язку, передаючи Окуневу заявки на ремонт автомобілів осіб, близьких до Й. М. Шинкіна, бо Окунєв вважався одним з кращих майстрів по металу.

Останнім часом надійшли відомості, що Окунєв почав душе шикувати, купив «Волгу» й «Жигулі», придбав дачу, часто відвідував «Метрополь» і Хаммеровський центр, це нібито викликало незадоволення Сорокіна, який зустрічався з ним досить рідко.

Між ними вибухнула свара, і начебто Окунєв сказав: «Я з тобою розрахувався за добро, хочу жити так, як живеться, мені кайданної волі не треба, людина має бути вільна як птах».

До того ж Окунєв почав пити і в нетверезому стані їздити на своїх машинах; в сім’ї почалися скандали, і його дружина Лідія Георгіївна Крисанова скаржилася сусідам, що чоловік «знову зв’язався з вурками, приходять до нього вночі, п’ють до ранку й розмовляють про таке, що волосся дибки стає».

Вона нібито подзвонила «Никодимову», сказавши подругам, що лише ця людина може напоумити її чоловіка: «Поки заробляв нормально, був тихий, а як став гребти гроші лопатою, зовсім змінився, лайно з вух поперло».

Останній скандал у квартирі Окунева стався за день до його від’їзду на риболовлю. Зі слів дружини, він не збирався на Плещеєве озеро, бо хотів поїхати до свого знайомого художника, «здається, Баха, у нього родич в Америку чкурнув», та коли її не було вдома, несподівано зібрався, залишивши записку, що повернеться післязавтра.

Післязавтра його тіло привезли з моргу.

Робота у напрямах «Никодимов» і «Сорокін» триває.

Полковник Долєв».

II

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Повідомлення

Чоловік, який назвався «Емілем», подзвонив у номер Джозефа Дейвіда о 22.10, сказав, що через двадцять хвилин чекає «дорогого друга на звичному місці».

Як і було заздалегідь умовлено, Дейвід відповів, що в нього дуже висока температура і він не може підвестися, тому просить «Еміля» заїхати до нього. «Еміль» відповів, що в такому разі він приїде завтра о десятій годині ранку.

Але о 22.45 цього ж вечора у номер Дейвіда, з його слів, прийшла невідома й передала чотири касети, зажадавши взамін контракт на видання книжок.

Як сказав Дейвід, невідома не виймала правої руки з кишені, тому він і змушений був передати їй два контракти.

Касети додаються.

За даними експертизи, касети було заздалегідь засвічено, ніякої інформації не виявлено.

Спостереження підтвердило, що справді до Дейвіда саме в цей час заходила іноземка, тоді як групу зорієнтували, що до Дейвіда прийде або «Хрін», або ті його контакти, фотографії яких роздали співробітникам.

Квартира, де прописаний «Вітман», він же «Сорокін», порожня, до телефону ніхто не підходить.

Усі спроби встановити його результатів поки що не дали.

Спостереження триває.

Старший лейтенант

Киршун».

III

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

полковнику Костенку

цілком секретно

У зв’язку із запитом, що ви одержали з ФБР на якогось Баха Ігоря Валентиновича, повідомляємо: справді, Бах І. В. емігрував до СІЛА 27 лютого 1982 року, судимостей не мав, виїхав за німецькою візою (мати, уроджена Гаазе Матільда Феліксівна), за фахом інженер-нафтовик, профілактувався Московським міським управлінням КДБ СРСР з приводу валютних операцій з іноземцями, а також торгівлі живописом.

Його двоюрідний брат, художник-любитель Бах Олександр Миколайович, за фахом ветеринар, славився тим, що блискуче імітував роботи майстрів голландської школи.

А тому вважаємо за необхідне повідомити, що незадовго до трагічної загибелі Зоя Олексіївна Федорова переслала до США своїй дочці (через італійську знайому, яка жила в неї на квартирі) картину голландського майстра Де Вітта.

Про це стало відомо за день до загибелі З. О. Федорової, бо її дочка, яка прийшла з картиною в оціночний відділ фірми «Сотбі», що проводить аукціони не тільки в Лондоні, а й у всьому світі, одержала офіційну відповідь спеціалістів, що картина, яку вона показала, це не оригінал, а лише майстерна підробка пензля великого голландця.

Уже після смерті Федорової, у процесі відпрацювання версії політичного вбивства актриси, було встановлено, що вона заплатила за цю картину невідомому (чи невідомим) дев’ять тисяч (9000) карбованців з тих п’ятнадцяти тисяч (15 000), що їх вона одержала, продавши підмосковну дачу.

Будучи за характером дуже запальною й відверто-прямолінійною, З. О. Федорова могла викликати того чоловіка (чи тих осіб), які продали їй Де Вітта, й пригрозити їм, що звернеться до міліції, бо продали їй підробку, якщо вони не повернуть їй грошей.

Оскільки ця інформація надійшла до нас щойно, вважаємо за необхідне довести до вашого відома.

Ст. оперуповноважений

Киреєв».

IV

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Повідомлення

Робота по художнику-любителю Баху Олександру Миколайовичу дає можливість повідомити ось що:

1. У розмові з «Петром» художник Бах не заперечував, що на початку вісімдесятих років справді багато працював за мотивами старих фламандців. Більше того, він пригадав, що продав комусь «Купідонів», яких він змалював з картини Де Вітта. Кому саме, точно не пригадує, але принаймні не брату: «Я йому свої речі дарував за те, що він передав мені свого «Москвича».

2. На запитання, чому він не вступає до Спілки художників, Бах відповів, що обстановка там і в Міністерстві культури така, що ¦професіональні майстри живуть бідно, за кордон виїжджають з великими труднощами, а дістати право на персональну виставку в країні дуже складно й пов’язано з тим, що треба, як він сказав, «пробивати лобом стіну, без зв’язків це зробити неможливо». Він також додав, що процедура прийому до Спілки тягнеться роками, а тому «значно вигідніше лікувати пуделів та сіамських котів тих живописців, які прославилися в сталінський чи брежнєвський період, грошей загребли тьму, онукам вистачить, не тільки дітям, і на виручені від святої справи допомоги «меншим братам» цілком можна жити у достатках і займатися живописом собі на втіху, тим паче що я від природи людина полохлива, своє говорити й малювати боюся, легше імітувати колишніх геніїв…».

3. Контакти Баха з кримінальним елементом не проглядаються, хоч до нього навідуються люди, які в минулому були зв’язані з гуртком Бориса Буряци, але він цього імені не знає, абсолютно наївний у питаннях бізнесу і, судячи з повідомлень його знайомих, байдуже ставиться до грошей — витрачає їх на альбоми живопису, зібрав унікальну колекцію, на фарби й пензлі, які тепер дуже дорогі.

4. На запитання «Діни», чому він не від’їжджає до США, хоч одержав виклик від двоюрідного брата, Бах відповів, що ніколи не емігрує, бо любить Росію та й живе добре, собі на радість, а там, як він каже, «треба працювати, як у наших кооперативах, — до сьомого поту й до червоних бігунців в очах, спасибі, не хочу, та й конкуренції тут ніякої, ветеринарів мало, більшовики всю живність вивели, що стосується мистецтва, то малюю в охотку, честолюбство мені не властиве, аби тільки не заважали жити, як живу».

5. Про свого брата і його життя в США Бах поінформований мало, каже, що той займається бензиновим бізнесом, начебто влаштувався непогано, але ставиться до нього з певним гумором: «Дуже метушливий, живчик, такі вмирають від інфаркту, все хоче взяти нахрапом, ніякої допитливості, хоч «хлопець хороший…»

6. Усю інформацію, що надходить про роботу з Бахом, повідомлятиму й надалі.

Лейтенант міліції

Жванов».

V

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

полковнику Костенку

Цим повідомляю, що Сорокін Є. В., перебуваючи в органах КДБ, справді мав співробітницю на ім’я Кіра, яка померла в 1976 році й до злочинів, що їх чинив Сорокін, причетності не мала.

Сестра Кіри тоді була солісткою танцювального ансамблю Метрополітену ім. А. М. Кагановича.

У ті роки її прізвище було Лазуркіна, ім’я та по батькові — Ірина Володимирівна, 1936 року народження, адреса й теперішнє прізвище невідомі, серед друзів мала кличку «Іноземка», бо одягалася вишукано й розмовляла з англійським акцентом. За зовнішнім портретом, котрий передали нам, можна припустити, що жінка, яка одержувала контракти у Дейвіда, є Лазуркіна.

Мол. оперуповноважений

Краснов».

VI

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Повідомлення

Встановлено, що в день вбивства Яструба й Груздьової в кооперативному гаражі на Ленінському проспекті з’явилися люди, яких упізнали механік Тимашов Григорій Іванович і сторож Беліков Микола Михайлович як Яструба і Груздьову.

Вони запитували, де слюсар Окунєв, сказали, що в них нещастя з машиною, розбили праве крило, треба негайно відремонтувати, обіцяли заплатити будь-які гроші.

Механік Тимашов дав їм телефон Окунева, і Яструб подзвонив йому з гаража, домовившись при цьому приїхати до нього негайно.

Мол. лейтенант

Львов»

VII

«Петровка, 38,

Управління карного розшуку

тов. Костенку

Дорогий Славо!

Ти не залишив домашньої адреси, тому надсилаю лист на Петровку в надії, що тобі передадуть його.

Отже, по пунктах:

1. Ми маємо намір підняти на черговій Сесії питання про правомірність прийому як речових доказів у боротьбі з організованою злочинністю оперативних записів розмов мафіозі і зйомок їхніх операцій відеокамерою, хоч, не приховую, існує досить сильна опозиція проти цього: «Уподібнюємось до західних спецслужб»!

Наївність такої опозиції очевидна, однак досить могутня — при нашій дрімучій ненависті до всього чужого, а найдужче до іноземного.

Як мені відомо, західні служби ніколи не саджали в тюрму винахідника водневої бомби Оппенгеймера, який нападав на Білий дім і вимагав припинити гонку ядерних озброєнь.

Він нападав на президента зі сторінок провідних газет і з екранів телебачення, але в Горький його ніхто за це не виселяв, як і не саджали в психушку Джейн Фонду чи в мордовський концтабір актора Поля Ньюмена, що виступав проти режиму…

Сталінська Конституція була найдемократичнішою в світі, вона нехтувала доказами, зібраними оперативним шляхом — записи телефонних розмов, фотографії, — але при цьому дозволяла катувати заарештованих і задовольнялася їхніми істеричними визнаннями, розстріл неминучий.

Ми — візантійці, нам найважливіше дотримуватися форми, суть справи нас мало непокоїть.

2. Навіть якщо цю зміну в Кримінальному кодексі буде в принципі прийнято, мине дуже багато часу — при нашій пристрасті до всенародних обговорень, — перш ніж такі докази стануть практикою законотворчості. Отже, якщо ти допомагаєш крутити справу проти мафіозі і вона близька до завершення, то, боюсь, наші хрещені батьки розіб’ють твої докази вщент.

3. Що стосується злочинів, учинених сталінськими садистами проти ленінців, то судити їх (та ще й по другому разу!) не будуть: треба починати сотні тисяч процесів — прямий шлях до громадянської війни, бо, як ти розумієш, при нашій жорстокій дикості кара впаде не тільки на цих звірів, а, головне, на їхніх жінок, дітей, онуків, а це вже процент, кількість нових жертв вимірюватиметься семизначними цифрами… Потягни ниточку: хто відповідальний за загибель правозаступника Анатолія Марченка? На лаву підсудних доведеться саджати не лише тих, хто підписував постанови, а й усіх тюремних і табірних охоронників, лікарів, прокурорських, суддів… З цього погляду відчайдушна спроба Горбачова побудувати правову державу й підвести, таким чином, риску під нашою вселенською доносительською злобою — найоптимальніший варіант, якщо тільки президента не заблокують крайні праві сили, яких у нас десятки мільйонів, а ліві й ті, хто його підтримує, роз’єднані й кусають одне одного — звичне горе Росії.

Коли чимсь можу бути корисний, пиши або дзвони.

Твій Іван Варравін».

VIII

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

На ваш запит повідомляємо, що Еміль Валерійович Айзенберг перебуває на обліку в психдиспансері № 4 з приводу шизофренії і тимчасових провалів пам’яті і, таким чином, до судової відповідальності притягнений бути не може без повторного стаціонарного обстеження.

Гол. лікар

Шамякін».

IX

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Цим повідомляю, що Шинкін Йосип Михайлович, 1918 року народження, закінчив війну в званні підполковника, командира ордена Олександра Невського окремого мотострілецького полку, двічі поранений, нагороджений трьома орденами Червоного Прапора, орденами Вітчизняної війни І і II ступеня, медалями «За бойові заслуги», «За оборону Сталінграда», «За взяття Кенігсберга» і «За взяття Берліна». У 1952 році його звільнили з рядів Радянської Армії і виключили з КПРС за зв’язок з космополітами та агентами «Джойнта». Ще до звільнення було запрошено згоду командування на його арешт як пособника секретних служб США та Ізраїлю. Таку згоду дали 6 березня 1953 року.

У зв’язку з реабілітацією лікарів-убивць, агентів «Джойнта», запит відкликали. Відтоді Шинкін Й. М. працював у системі Шкіргалантереї. Орден Леніна, яким його, виявляється, було нагороджено 7.1.1943 за мужність та героїзм, проявлені ним під час ліквідації формувань Паулюса, а також орден Вітчизняної війни І ступеня, котрим його нагородили в День сорокаріччя Перемоги, досі він у військкоматі не одержав.

Зав. Рай військкому

майор Чикін».

X

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

Цим повідомляємо, що 11 квітня 1951 року Жарикова Антоніна Василівна змінила в Бауманському ЗАГСі м. Москви в метриці ім’я та по батькові свого сина Варенова Івана Миколайовича на «Ісая Григоровича».

Під час проведення роботи з’ясовано, що батьком Варенова був старший лейтенант Радянської Армії Варенов Микола Кирилович, який попав у полон в серпні 1943 року.

Перебуваючи в концтаборі Маутхаузен, він очолював одну з підпільних груп комуністичного опору і за завданням Комітету вступив до Російської визвольної армії генерала Власова А. А. для організації переходу солдатів і офіцерів РВА через лінію фронту на з’єднання з частинами РСЧА.

Йому справді вдалося організувати перехід батальйону власовців у Східній Пруссії, після чого його, як і всіх його людей, засудили за зраду Батьківщини на двадцять п’ять років таборів з подальшою поразкою в правах.

У грудні 1950 року Варенов Микола Кирилович утік з таборів, добрався до Москви й зупинився в кімнаті своєї дружини Жарикової Антоніни Василівни, щоб звідси подати петицію від ув’язнених на ім’я Й. В. Сталіна з вимогою переглянути справу й встановити справедливість.

Однак Жарикова А. В. повідомила органи КДБ про те, що в неї переховується її колишній чоловік, зрадник Батьківщини і власовський недобиток.

Варенова М. К. заарештували й засудили до вищої міри соціального захисту.

Саме після цього Жарикова змінила ім’я й по батькові дитини, але 4 травня 1951 року її виселили на сто перший кілометр, де вона загинула за невияснених обставин.

Варенов Ісай Григорович виховувався в сім’ї дядька по матері, Жарикова Василя Васильовича, який працював водопровідником у ЖЕКу № 21 Київського райвиконкому м. Москви, в 1962 році вступив у МАДІ, звідки його виключили, коли з’ясувалося його справжнє ім’я і зв’язок із зрадником Батьківщини Вареновим.

Реабілітували Варенова Миколу Кириловича у 1963 році, коли Варенова Ісая Григоровича засудили за збройний грабіж і він відбував покарання в Саблазі.

Його «вчителем» у зоні був Сорокін Євгеній Васильович, котрий, як тепер стало відомо, був слідчим його батька й готував матеріали на розстріл Варенова Миколи Кириловича, застосовуючи при цьому недозволені методи ведення слідства.

Мол. оперуповноважений

Скоробогатько».

XI

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

полковнику Костенку

Повідомляю, що дозвіл на обмін Федоровій З. О. Її житлоплощі по набережній Шевченка на трикімнатну квартиру по Кутузовському проспекту дав голова Виконкому Мосради після звернення до останнього однієї з осіб, близьких до сім’ї А. І. Брежнєва.

Прізвище цієї особи встановлюється.

Майор

Неустроєв».

XII

«УКРО ГУВС

Мосміськвиконкому

капітану Строїлову

За непідтвердженими даними (зараз у стадії відпрацювання), брат художника Баха, який нині емігрував до США, Ігор Бах, 12. ХІІ. 1981 був госпіталізований у міську лікарню № 62 з приводу гострого приступу апендициту, який почався, з його слів, у ніч з 10. ХІІ.1981 на 11. ХІІ.1981.

Але приступ ліквідували терапевтичними методами лікування, операції не було.

У лікарні його провідав якийсь Никодимов, дані про нього з’ясовуються.

Лейтенант

Ознобішин».

Костенко відкинувся на спинку стільця, потер обличчя; сюжет усієї справи прояснювався, складаючись у повнісіньку безнадію; світало; подзвонив на пости; відповіли, що Сорокіна все ще ніде немає, зник, як крізь землю провалився; Варенов мовчить, тільки посміхається, так само поводяться бойовики; з третього поста повідомили, що навколо квартири, яка нас цікавить, крутяться підозрілі; Костенко провів по очах долонею, відключився на десять хвилин, потім різко підвівся й подзвонив оперативному черговому Глинському:

— Малюк, виручи машиною, га?

20

Оскільки Берія знав, що Сталін прихильно ставиться до Федорової не просто як до красивої жінки, чудової актриси, а насамперед як до російського митця, національної героїні, яку знав у країні кожен і кожен любив її, комбінація по її усуненню — на відміну від сотень тисяч подібних усунень і нейтралізацій, коли було досить виписати постанову на арешт, усе інше додавалося само собою, — готувалася досить ретельно.

Берія пам’ятав, як узимку сорок п’ятого — незадовго перед тим як на Тушино стали прибувати американські льотчики, щоб включитися в роботу по підготовці спільного виступу проти японців, — під час одного застілля на Ближній дачі Сталін сказав:

— Після перемоги економічне становище народу, мабуть, серйозно погіршиться… Усі гроші вкладатимемо у створення атомного проекту… Головне завдання: нагодувати Москву… В Росії завжди все визначав центр… Така історична традиція… Треба заздалегідь дати сатисфакцію росіянам, виділивши їхнє надійне довготерпіння, — в ім’я слави Держави… Звичайно, в умовах нинішнього братання, — Сталін ледь усміхнувся, — із західними демократіями, які поставляють нам «студебеккери», гармати, шинелі й тушонку із свинини, добром терпіти ніхто не захоче, розпустились, забули про рятівну й необхідну вуздечку страху…

Берія дивувався з того, як акуратно й відчужено ставив завдання генералісимус. Раніше, в двадцятих, він міг публічно сказати, та ще й в присутності Троцького й Каменева: «Грузію доведеться переорати», — не думаючи про те, що ці його слова стануть відомі у Тбілісі кожному десятому, а це значить — усім.

Справді, новий час, нові пісні.

Тепер, коли минув жах колективізації, яку нині славили як «геніальну революцію згори», після жахливих тридцятих, які назвали «очищаючим вихорем», після поразок сорок першого і сорок другого, визначених пропагандою як один з елементів «геніальної воєнної стратегії», Сталін до кінця увірував у своє безсмертя і тому зримо готувався до будь-якої фрази, заздалегідь ліпив її, зважуючи кожне слово, і лише після того як проаналізував всебічно, віддавав вічності…

Спостерігаючи за Сталіним останні шість років практично щодня, Берія дедалі дужче й дужче боявся цієї людини, схилявся перед нею, відчуваючи свою малість, і вчився великої мудрості правити тими, кого давно й звисока зневажав, ставлячись до людей як до «маси», «матеріалу», «юрби».

Маючи справу з архівами, Берія відкривав для себе такі подробиці, які породжували в ньому жах: він жив у країні, де знання стало таким же небезпечним, як робота в чумному бараці або на артилерійському складі, замінованому досвідченими диверсантами.

Він читав не лише показання ленінців, що їх вибивали на слідстві, а й безпристрасні стенограми архівів, висновки лікарів, свідчення очевидців, що чудом збереглися в картонних папках, на яких з чиєїсь нерозумної примхи було накреслено «зберігати вічно».

Берія ніколи не міг забути документ, де описувалось, як у двадцять сьомому році на засіданні ЦК Троцький кинув Сталіну:

— Ви — могильник революції!

Кілька членів ЦК після цього говорили друзям по телефону (і це, звичайно, було зафіксовано), що Сталін став білим як крейда — ні до цього, ні після цього він таким не був, — похитнувшись, підвівся і, вийшовши з кабінету, так грюкнув дверима, що посипалась штукатурка.

Але скільки ж років він ішов до того, аби відомстити своєму ворогові за цю прилюдну образу! Він вислав Троцького — спочатку до Алма-Ати, потім до Туреччини; він міг знищити його на Принцевих островах, але не робив цього, бо знав: у Чека працюють ті, хто пам’ятає Жовтень, а значить, і роль Троцького, отже, спочатку треба знищити пам’ять, а вже після цього — самого ворога.

Сталін умів ждати; він мав інформацію про те, що Троцький ненавидить Ягоду, однак не давав Ягоді прямого доручення вбити головного недруга; дозволив лише муку — агенти Ягоди умертвили сина Троцького, Льва Сєдова, і дочку Зіну; не доручав він усунення Лейби і Єжову; лише перед ним, Лаврентієм Берією, поставив це завдання — через дванадцять років після завданої образи, але при цьому сформулював його якось зовсім особливо:

— Після того як троцькістські формування в Іспанії довели своє повне військове безсилля, сама ідея Троцького зникла з поля бодай трошечки серйозної політики… Але, оскільки Молотов підписав пакт з Берліном, що є апофеозом миротворчої політики, яка дає змогу нам бути не в боротьбі, а над нею, зміцнюючи при цьому свою могутність і розширяючи кордони Союзу Республік, Троцький, звичайно, неодмінно почне кампанію, щоб дискредитувати цей пакт, намагаючись насамперед одірвати від нас провідних художників Заходу… Емоціональні люди, вони можуть піддатися його доказам, у слові він митець… Саме тому нейтралізація такої активності Троцького угодна тепер історії, справі перемоги пролетаріату, торжеству російської революції, що стала державною суттю марксистсько-ленінського вчення.

Берія знітився тоді, бо вночі прочитав переклад останнього виступу Гітлера: «Ми живемо у такий час, коли ідеї націонал-соціалістичної революції німців стали основоположенням імперської ідеї третього рейху!»

… Коли Берія у далекому сорок першому запросив до себе Зою Федорову і та посміла не лягти з ним у ліжко, він, після страшного спалаху гніву, пригнувся, бо вранці спитав себе: «А що, коли вона, як і раніше, буває у Сталіна? Хазяїв уміє конспірувати, мабуть, не всі в його охороні повідомляють мені про те, хто навідує його, людьми править страх, а Хазяїн — творець цієї теорії державного страху, та де там страху, жаху…»

Тому Берія, готовий уже минулої ночі віддати наказ про початок розробки Федорової, стримав себе, повторивши презирливу фразу старця: «Не будь примітивним грузином, не кидайся з ножем на гаряче лайно, дай йому прохолонути…»

І він затаївся, примусивши себе зіграти роль Сталіна; «вміння ждати — основа успіху».

…У лютому сорок п’ятого, коли надійшла перша інформація про те, що співробітник американської військової місії капітан флоту Джексон Роджер Тейт буває на вулиці Горького в домі лауреата Сталінських премій Зої Федорової — вони познайомилися на прийомі, про це вже говорили в колах творчої інтелігенції, роман починавсь у всіх на виду, — Берія відчув стомливе, спокійне торжество: «ось вона, розплата»…

Комбінація народилася сама собою, без залучення «сценаристів», які писали плани заходів: йти до Федорової треба від Тейта; вискоблити його підспідок, з’ясувати зв’язки, настрої, манеру поведінки, стиль життя, виходи на верхні поверхи адміністрації, минуле…

Перші дані нічого цікавого не дали: ірландець, аристократ, генеалогічне дерево обчислюється з чотирнадцятого століття, схильний, як усі «платники», до авантюр, виховувавсь у Франції, чудовий пілот, ще хлопчиськом був близький до штабу президента Будро Вільсона в Парижі під час підготовки Версальського договору, користується особливим довір’ям посла Аверелла Гаррімана, висококомпетентний, чудово знає Сибір і Далекий Схід, марить полярними дослідниками Амундсеном, Сєдовим і Скоттом, п’є в міру, розбавляючи віскі содовою, тому зовсім не п’яніє, в Зою закоханий безмірно, ні на кого, крім неї, не дивиться, до росіян ставиться з відвертою симпатією.

Прочитавши донесення, Берія сказав завідуючому секретаріатом Мамулову, щоб пом’яли Сєдова — з росіян мало хто знав цього дослідника, — чому американець говорить про нього з таким захватом, і переключився на інші справи, невдовзі забувши про це своє доручення.

І як же він здивувався, коли через два тижні Мамулов доповів, що Георгій Сєдов готував свою легендарну експедицію вдвох з Олександром Колчаком, і були вони дуже близькими друзями, і лише завдяки допомозі тієї людини, яка ввійшла в історію Росії як «верховний правитель».

Сєдов зміг одержати шхуну й гроші на експедицію — уряд ставився до нього, як до божевільного мрійника, і тільки Колчак відчайдушно, мов одержимий, допомагав йому, називаючи царську адміністрацію збіговиськом «безглуздих бюрократів, позбавлених польоту сміливості»…

Берія запитав довідку на Колчака, бо, як і всі в країні, знав про адмірала лише те, що було написано в нових підручниках історії та в сталінському «Короткому курсі».

Коли документ підготували, він узяв його на неділю в Срібний Бір, умостився на веранді, почав неквапливо перегортати сторінки й не помітив, як захопився, розчинившись у ще недалекому минулому — всього лише двадцять п’ять років минуло відтоді, як Колчака розстріляли в Іркутську.

…Командуючий Чорноморським флотом Колчак одразу став на бік революції, вітав падіння монархії і присягнув на вірність Тимчасовому уряду. Однак, коли в армії й на флоті почався розвал, позиція Колчака різко змінилась: він не вважав за потрібне приховувати своє ставлення до того, як розвалювався російський флот, якому він служив вірою й правдою.

Військовий міністр Гучков, зрозумівши стан тридцятисемирічного адмірала, послав Колчака в Сполучені Штати: широко освічений флотоводець повинен був заздалегідь готувати переоснащення російської армії, розподіляти замовлення на будівництво кораблів, вивчати військову техніку й знайомитися з новинками авіації.

Коли владу в Петрограді захопили більшовики й почалися переговори з кайзером у Брест-Литовську, Колчак зустрівся з російським послом:

— Цей ганебний мир означатиме наше повне підкорення Німеччині, Ленін і Троцький віддають Росію німцю, тому я бачу свій обов’язок у тім, щоб продовжувати боротьбу з Вільгельмом: лише крах пруссака може врятувати батьківщину.

Того ж дня він побував у англійського посла у Вашингтоні; ім’я Колчака було широко відоме в Лондоні, адмірал запропонував британцям ідею мінування входів у лондонський порт — на випадок спроби німецького вторгнення.

Його пропозицію прийняли з вдячністю; Лондон відрядив його в розпорядження штабу Месопотамської армії.

Він поїхав у діючу армію через Китай, відпливши із Сан-Франциско; в Шанхаї в порту його чекав секретар російського посла в Китаї князя Кудашова:

— Ваше високопревосходительство, посол чекає вас для дуже важливої розмови.

— Про що говорити? — зітхнув Колчак. — Росія розвалюється, врятувати її можна, лише розгромивши німців; поваливши кайзера, ми повалимо і Леніна з Троцьким.

Сказавши це, він повернувся на корабель, що відправлявся в Бомбей, де містився штаб Месопотамської армії англійців.

Але у Сингапурі йому вручили шифровану телеграму англійського кабінету: «Адмірале, кабінет Його Величності просить Вас прислухатися до прохання князя Кудашова й повернутися до Росії: союзники переконані, що Ваше місце — в рядах тих, хто протистоїть більшовизму на полях битв на Волзі та в Сибіру».

Колчак не зразу дав відповідь на цю телеграму. Він дуже добре знав ситуацію, що склалася в Росії від Архангельська — через Уфу й Омськ — до Чити й Владивостока. Вона була абсолютно унікальною і пов’язувалася в його свідомості з гіршими днями смутного часу.

Справді, одразу після того як Ленін наполіг на укладенні Брестського миру — незважаючи на протести Троцького, Бухаріна й Дзержинського, не кажучи вже про подвижницю революційного терору Марію Спиридонову й героя соціалістів-революціонерів Натансона, — союзники проголосили ідею створення Східного валу антинімецької боротьби.

В Архангельську утворився уряд Чайковського, досвідченого борця проти царської тиранії, він уклав блок з англійцями й запросив військових радників з Лондона. У Самарі й Уфі до влади прийшли есери й соціал-демократи — Авксентьєв, Зензінов, Майський, які також стояли на позиції революційної боротьби проти німців; вони створили Комітет Установчих зборів; а потім — Директорію, що тісно співробітничала з празькими соціалістами Массарика, котрий виводив з Росії полонених чехів, аби вони змогли приєднатися до французької армії, евакуювавшись з Владивостока; тут оперували американська, французька й англійська місії.

У Маньчжурії хазяйнував отаман Григорій Семенов, якого підтримували японці й французи. Полосою Китайсько-Східної залізниці командував генерал Хорват; кордони з Монголією контролював отаман Дутов. Листковий пиріг, прищі на тілі Росії, що червоні бандити, що білі: «Соуси різні, зміст один, — сказав Колчак, — розвал, егоїзм, лиходійство»…

…Колчак прибув з Пекіна у Харбін і одразу опинився в задушливій атмосфері російських свар — лили бруд один на одного, базікали казна-що, тягли що попало, повторюючи як заклинання: «Рука потрібна, залізна рука, ми без цього не можемо, не англійці якісь чи французики, нам демократія протипоказана, тільки нагайки й шибениці».

Колчак став наводити порядок, виїхав на зустріч з отаманом Семеновим; той прийняв його у своєму вагоні (Троцького наслідував, сучий син!), на запитання толком не відповідав, посміювався, знаючи, що скривдити його японці не дадуть, та й французи допомагають потроху, хоч і бояться англійців та американців: ті вимагали, щоб «рукавички були білі», самовільні розстріли їм, бачте, не подобались…

А коли не подобаються — то бийтеся! Позицію зайняли б! Так ні! Спокійно спостерігали, як після сутички Колчака з Семеновим адмірала досить ввічливо, але водночас твердо запросили до Японії. Він прибув у Токіо, зустрівся з начальником генерального штабу Іхарою й повернувся в готель зовсім розбитий: він зрозумів, що японці, які готують інтервенцію в Сибір, не хочуть мати з ним справи — аж надто незалежний і патріотичний, потрібні маріонетки типу отамана Семенова, і аж ніяк не особистості.

Зустрівся з російським посланником Крупенським; той посміювався гірко:

— Ох, Олександре Васильовичу, Олександре Васильовичу, лобом стіни не проб’єш! Японці беруть реванш за дев’ятсот п’ятий рік, їм потрібні Владивосток і Хабаровськ з Читою, і я готовий їм у цьому допомогти, аби лиш розтрощити жидівський більшовизм… З ними, з масонами, усі засоби боротьби хороші… Так, прикро, що розкосі лізуть, але що робити, коли ми, росіяни, позбавлені єдиного стрижня й далекі від демократії?! Усе-таки я визнаю ієрархію мети: спочатку повалити головного ворога, а потім уже думати про наведення порядку в домі.

З Токіо Колчака не відпускали, скликали консиліум лікарів, піклувалися про здоров’я адмірала: «Такий молодий, а легені нікудишні! Та й нерви, як ганчірки! Ви дуже потрібні Росії, подумайте про себе, бо справді хворий політик — не політик…»

Колчак лютував:

— Чим японська ситуація відрізняється від більшовицької?!

Йому відповідали, як дитині, спокійно й доброзичливо:

— Ваше високопревосходительство, ніхто не збирається скуповувати Росію! Токіо завжди ставився й ставиться з дуже глибокою повагою до російського союзника. Наші війська лише гарантують спокійне виведення з Сибіру чехів, а їх же не менш як двісті тисяч, і вони дуже далекі від тих ідей, які ви визнаєте, — геть усі соціалісти… Як тільки чехів виведемо, як тільки ви, військові, наведете порядок, знищивши вогнища «совдепів», наші частини негайно покинуть Далекий Схід…

Колчак слухав співрозмовників, серце краялось, він розумів, що йому брешуть у вічі. І поступово він прийшов до висновку, що треба тікати звідси, тікати якнайшвидше: на південь, до генералів Алексєєва й Денікіна…

Проте англійці, тримаючи крижані пальці на криваво-рвучому пульсі Сибіру й Далекого Сходу, не дозволили Колчакові поїхати; останнє вогнище Рад у Владивостоці було скинуто, до влади прийшов клаптиковий уряд, що складався з однаково ненавидячих одне одного кадетів, есерів та соціал-демократів; Омська директорія соціалістів-революціонерів, яка претендувала на те, аби вважатися Тимчасовим Всеросійським урядом, керована терористами, що брали участь у змовах проти членів царської сім’ї ще з самого початку століття — такими, як Зензінов, Авксентьєв і Аргунов, — вела й далі ватну боротьбу з військовими, які мали її за ніщо; настав час диктатури, єдиної форми правління, котру, на думку Лондона, приймуть росіяни…

І Колчака привезли в Омськ, де його й коронували — після арешту членів Директорії («товариші» засрані, в будь-яку хвилину можуть змовитися з Москвою, одного поля ягоди, як не крути) — «верховним правителем».

Але полковник Уорд, який командував у Омську англійським батальйоном, не дав розстріляти есерівську Директорію, тому смисл воєнної диктатури було з самого початку вихолощено, тотальний страх не став камертоном нового правління, а коли так, то й сам переворот виявився безглуздим.

Французький генерал Жанен, що очолював паризьку місію в Сибіру, з прикрістю спостерігав за активністю англійців на чолі з генералом Ноксом: «Вони возять адмірала в своєму поїзді, як паяца… Росія не прийме гастролера, який не вміє віддати наказ на розстріл, угодний місцевому національному характеру… Замість того щоб заарештувати Директорію, треба було перетворити її на справжню Директорію; Наполеон став імператором після того, як його покликав революційний народ представляти інтереси армії у вищій раді республіки…»

Найдужче французи лютували на полковника Уорда, члена британського парламенту й діяча лейбористської опозиції: «робітничий» депутат двинув свій мідлсекський полк на захист воєнного диктатора, де ж ваша честь, полковнику?!

Розгадка була дуже проста, сотні мільйонів франків, фунтів та доларів…

Ось тому його невдовзі й віддали червоним: треба було розлучити адмірала з золотом, суп окремо, мухи окремо; політика, при всій її загадковості, лише на перший погляд глибинна, а як пошкребти нігтем добряче — відразу збагнеш, кому на користь…

Тільки-но Колчак спробував зібрати Сибір і Далекий Схід у єдину спільність, підминаючи під себе всі ті дев’ятнадцять урядів, які існували тоді між Уфою й Владивостоком, забіякувато нападаючи одне на одного, розпускаючи плітки й збираючи бруд, зовсім не думаючи про загальноросійський дім, то японці й французи одразу, як, утім, чехи й англійці, змінили своє ставлення до нього, бо стратегія «поділяй і владарюй» можлива лише там, де є що ділити й над ким владарювати.

Есери вимагали від адмірала зупинити крен праворуч: «Не можна перемогти смуту, коли все підпорядковувати ідеї боротьби з більшовицькою Москвою, закриваючи очі на злочини божевільних отаманів, що стали не ідейними борцями за свободу, а грабіжниками й бандитами».

Монархісти нападали на Колчака за те, що він не веде війська на Москву і не розстрілює есерів і меншовиків.

Кадрові військові на чолі з генералом Бодирєвим вимагали загнуздати козацтво, яке наказам головного штабу армії не підкорялося.

… «В один віз не запряжеш коня і трепетну лань»…

І ось тоді молодий американський офіцер подався з Владивостока в Іркутськ, до Колчака, з яким познайомився ще в Америці, на лекції, що її адмірал читав для молодих військових; мета його поїздки була по-американськи прагматичною: допомогти чудовому полярному дослідникові, що став верховним правителем, скоригувати його лінію на користь урівноваженої західної демократії. Не встиг. Колчака розстріляли більшовики. Повернувся до Владивостока, зрозумівши, що країна ця — загадковий сфінкс, містеріозна й алогічна…

…Ім’я молодого американського офіцера було Джексон Роджер Тейт.

…Відклавши довідку, Берія зрозумів: відплата тепер не просто можлива, а й бажана.

Його не обходило, що Тейт не встиг до Колчака; це деталі; головне — він хотів допомогти адміралові, лютому ворогові Рад, усе інше не так важливо.

Берія розумів, що коли дотримуватися логіки, то Сталін повинен був доручити йому заарештувати Черчілля ще в сорок другому, під час першого візиту сера Уїнні до Росії, — хто, як не він, був мозком і серцем самої ідеї інтервенції в червону Росію?! Але ж Сталін дружньо ручкався з Черчіллем і піднімав тости за здоров’я видатного лідера антигітлерівської коаліції, бойового союзника Рад у їхній спільній битві проти гітлеризму.

Те, що дозволено Юпітеру, те не дозволено бику; що міг політик, то було неприпустиме для простого капітана; з політиками часом підписують несподівані, парадоксальні угоди, капітанів — висилають з країни.

Тейта першого серед союзників виселили з Росії за сорок вісім годин: ні Аверелл Гарріман, ні керівник американської військової місії не наважилися вступитися за нього — отже, докази Наркомату закордонних справ, підготовлені службою Берії, виявилися такими, що не дали змоги янкі стати на захист свого співробітника.

У Вашингтоні Тейт кинувся по допомогу в Пентагон; генерали одводили очі, поплескували по плечу, радили сподіватися на краще; зрештою відправили на флот, ближче до Японії, — дали командувати кораблем, ніякого зв’язку із сушею чи, ще гірше, листування з Москвою: «не можна дражнити дядька Джо».

Витурили його того дня, коли Федорову відправили на гастролі в Крим і на Кавказ; вони навіть не змогли попрощатися.

Через два роки він одержав від неї листа, якого хтось переправив з Копенгагена: «Я не хочу нічого знати про вас більше. У мене своя сім’я, прощайте, я тепер нарешті щаслива».

Слова були написані її рукою — Лібачов настриг із свідчень, які нещасна давала у внутрішній Луб’янській тюрмі зовсім з іншого приводу.

…Сорокін не знав подробиць, які накопали про Колчака та про Тейта для Берії, але він умів маніпулювати словом: тільки один раз Абакумов сказав йому й Лібачову з Бакаренком:

— Ви її потрусіть з приводу Колчака, може, щось скаже, падло… їй сказати було нічого — за це сиділа в карцері, не розуміючи, чому її запитують про того, кого звали «верховним правителем».

А Сорокіну було про що подумати — і в таборі, і потім, коли розгортав свою роботу в мафії: усяке знайомство небезпечне, будь-яке слово здатне викликати непередбачені наслідки, в наших умовах жити треба, мов та рослина, ніяких стиків, кожна людина, з якою не знайомий досконально, небезпечна; а втім, і той, хто досконально знайомий, також несе в собі таємницю; відлюдькуватість, хай живе відлюдькуватість!

…От я їх і запитаю: «Відкрийте свої архіви, давайте подивимося, чим Кремль умів вас лякати й дурити, — чому зрадили свого Тейта? Чому не захищали його? Чому мовчала ваша преса? Знаючи минуле — збагнеш майбутнє…»

…Сорокін заново аналізував свою останню розмову з Грізним і Рішучим, конспіративними керівниками його запасних центрів. Він пригадував кожне слово, сказане помічниками; останній виступ за довгі роки, тому фрази виходили литі, вивірені:

— Система — в стані паралічу, виконавча влада не знає, що робити. Багаторічна звичка одержувати вказівки у партії зле пожартувала з практиками: вони остаточно втратили здатність до вчинків в умовах демократії. Коли дитину кидають у воду, аби навчити її плавати, — вісімдесят п’ять процентів за те, що вона навчиться триматися на воді. А той, кому за сорок, утоне. Отже, ми маємо справу із зневіреними й наляканими людьми, які становлять хребет Системи…

Двадцять мільйонів старих пташенят, що відкрили дзьоби, куди партійна мама перестала закладати черв’яків, а чекістський тато пильно стежить, аби черв’ячків не поклали ми, деморалізовані й розгублені, тому держава розвалюється. Як нам бути в цих умовах? Перше: всіляко допомагати Системі.

Якби Кремль набирав людей за розумом і здібностями, а не за анкетою та по знайомству, він би обчислив: скільки товарів насправді виробляє промисловість та сільське господарство і скільки доходить до споживача. Вони цього не роблять, бо в них немає кмітливої хватки бізнесу.

Виявилося б — наші служби вважали, — що реального дефіциту в країні не існує. Права рука не відає, що творить ліва, Система все хоче сама, а хіба це можливо? Все можуть хазяї, а вони для Системи страшні — конкуренти. Тому ваше завдання — допомагати цьому саботажу, нетями. Ви мусите зробити все — через економістів, торговців, бюрократів, вірних нам письменників та журналістів, — аби, наприклад, усі бази ніколи, ні за яких умов не було ліквідовано… Бази — наш резерв, бо там осідає дефіцит, гиие те, що швидко псується, зберігається заморожене — «а раптом нападе Джон»?

На біса ми йому потрібні?! Годувати триста мільйонів?!

Але ж саме ми й зобов’язані підтримувати цей страх, бо в ньому порятунок нашого Управління, запорука діла…

Друге завдання: лякати бюрократів Системи близькими перемінами справа, військовим путчем, чим завгодно, аби тільки не почали ворушитися… Який головний ідейний стрижень нашої боротьби? Національне питання.

Маніпулюючи ним, ми ввійдемо в ще тісніший блок з Системою, з усіма її ланками. Наш довірливий народ цілком прийме пояснення: «У тому, що немає товарів і ціни підвищуються, а кооператори багатіють, винні масони й сіоністи». Хто такі сіоністи? Узбеки? Англійці? Ха-ха. Хто такі масони? Радищев і Пушкін? «Наклепи сіоністів!» Вони росіянами були, не могли вступити в цей сіоністський орден. Тоді хто такі масони? Також жиди. Процес виявлення, розгляду, виселення чи знищення «малого народу», а краще — народів, займе п’ять років, ми запрягаємо довго… Потім років п’ять новому режиму доведеться відмиватись од погромів, випрошуючи в позику медичну, продовольчу та іншу допомогу на Заході — араби навряд чи прогодують. Отже, під час погромної кампанії наше гігантське діло, коли народ перекопають, що тіньова економіка є справою рук масонських сіоністів, зростатиме не щоднини, а щогодини. Тому шукайте тих, хто зможе запалювати довірливий і нещасний народ на вимах!

Нехай дзвенять шибки й на вулицях стоять танки — з цими домовимось, солдатики теж їсти хочуть, а ніхто, крім нас, їх не нагодує… Запам’ятайте, якби ми встигли закінчити справу лікарів, ніякого потепління й демократизації, такої небезпечної для Управління, не було б: вішаючи чужих, лякаєш своїх, алгебра диктатури, а в нашій країні неможливо ніщо, крім диктатури… Усе треба доводити до логічного кінця: іспанська інквізиція не спалила всіх вільнодумних єретиків — і покотилася назад, розорилась, перетворившись на задвірок Європи… Наш государ не дав довести до кінця погроми — сам став жертвою бунту. Гітлер не встиг перетруїти газом усіх жидовинів — пустив собі кулю в лоб.

Сталін зволікав зі знищенням поволзьких німців, кримських татар, інгушів, карачаївців, з повішенням лікарів-євреїв на Красній площі — відгукнулося зразу… Повторяю: чим гірша обстановка в країні, тим краще нам і Системі. Ми неподільні.

Якщо повалиться Система — все кінчено, почнеться американський варіант, несумісний з нашим характером. Ми не можемо, коли править розумний і заповзятливий. Нам потрібен жорсткий і норовливий, який служить ідеї держави, а не особистості. З цього виходьте у своїй практичній щоденній роботі. Це наша остання зустріч у цьому році. Коли і в наступному нічого не зміниться, опрацьовуватимемо нові форми зв’язку, зі мною всі контакти обриваються — з цієї хвилини.

…Я був точний у формулюваннях, думав він, відпиваючи ковтки шипучого «Боржомі»; я абсолютний і в прогнозі: Штати й Західна Європа не простять погромів, а вони потрібні нам як повітря — названо справжнього винуватця, беріть його, шукайте! Нехай вибрикують, нам же треба буде працювати у той час, руки розв’язані! Ізоляція кине цю країну в обійми Сходу, що й треба було довести: конкуренції прудкого Заходу не буде, безперервність процесу накопичення нами капіталу триватиме; лише інтернаціональна демократія може заарештувати Хонеккера чи Живкова за вивіз капіталу… Надійна тиранія ніколи на це не піде. Тим більше що плебсу пояснили, в кому криється зло, поки розберуться, на наш вік вистачить, а після нас хоч потоп… Ні, я абсолютно точний в позиції; якщо й повертатися сюди, то тільки під охороною танків, інакше тут нічого не вийде: страх в’ївся в наші пори, розклав думку, став характером, та й годі…

…Він лежав, закинувши руки за голову, часом вставав з тахти, відпивав ковток «Боржомі», брав ложку холодцю, политого часниковим соусом (немає нічого прекраснішого за це кулінарне диво), і знову лягав, неквапливо перебираючи в голові прізвища, дати, зустрічі, свої слова й слова тих, з ким зводило життя.

Строїлова немає, це остання ланка, яка зв’язувала його з минулим.

Усе інше — двозначне, лише старий міг привнести емоційне забарвлення справі, а в цій країні немає нічого страшнішого від емоцій, панує філософія така угодна традиціям сходки, котра ніякого стосунку до закону не має — пристрасті, вила, кров…

Шинкін і його люди — граніт, мій Никодимов — також; хто-хто, а вони розуміють, що порятунок лише в одному — глуха відмова й мовчання…

Та й моя психоінвалідність — гарантія від усіх випадковостей.

Час тепер швидкоплинний — як за всіх тимчасових демократичних деформацій; новини щодня; лише в пору спокійно-надійної диктатури суспільство живе довгою й мстивою пам’яттю, інформація нульова, сконструйована пропагандистами, які вибудовують потрібні моделі життя, до самого життя ніякої причетності не маючи, власне тому й стають справжнім життям, чудеса в решеті… Нічого, все ще повернеться на круги своя, ось тоді я сюди повернуся на білому коні й заспіваю гімн тому, що тепер намагаються пустити в непам’ять, гімн верховному вождю, без якого мої співвітчизники державу проп’ють і проциндрять відразу…

…А Колчак… Складне питання… Боронь Боже розгнівити америкашок, їм треба, щоб усе було ідеально, коли я введу розповідь про адмірала, про те, як під нього у нас яму копали, — вмить знайдуться нелюди, які звинуватять мене в тому, що я — агент Чека… Про адмірала треба буде в Штатах пронюхати, порадитись з їхніми істориками… І козирна карта в мене в кишені: міністра Абакумова, за словами полковника Лібачова, викликав Лаврентій Павлович, і той запропонував запросити Зойку до співробітництва: «їдь до свого довбаря, він на півдні живе, майже біля самого атомного центру, умов його допомагати нам, у золоті викупаємо, все простимо». — «А дочка? Її зі мною пустите?» — «Курочко моя, та ти що?! Вона у нас в заставі залишиться! Хіба можна тебе з виплодком твоїм відпускати?!

Це після того як Тейт почне працювати на нас, тоді ми дівчинку до тебе відправимо, зараз ніяк не можна». — «Я не шлюха, принципами не торгую». — «Та хіба ліжко — це принцип!» — «Якщо кохання — це так! Це найвищий припцип!» і Колчака треба розписати з фугасом; вони ж недоумки, ці америкашки, хвилиною живуть, вічності цураються… їм треба Колчака так розписати, щоб зрозуміли: демократія в Росії неможлива, а для світу — небезпечна. Чим більше у нас демократії, тим скоріше її заллють крівцею; того, хто не вміє віддати наказу на масові розстріли, у колошкають, у нас над демократом Керенським досі сміються, а Івана Грозного з Йосифом Великим бояться, а тому шанують, парадокс у них шукають, глибинку, хоча кожна нормальна людина мусила б заволати: «Криваві лиходії, істерики, чому Господь не спалив вас блискавкою за злочини ваші!» А — мовчать! Штукарюють! Лазівку для відступу бережуть!

Якби мені дали зараз право навести порядок — я за таждень навів би його.

Першу ніч — арешт кількасот тисяч, на другий день — військово-польові суди, того ж вечора — публічні розстріли; на третій день — арешт кількох сотень тисяч бракоробів і ледарів, військово-польові суди, негайні розстріли; на четвертин день — звернення мільйона трудящих про копчу потребу ввести картки й назавжди закрити кордони; спеціальні випуски газет та журналів на підтримку цієї ініціативи робітничого класу; показовий процес десяти-п’ятнадцяти редакторів газет, журналів та телебачення і показ після програми «Час»; «Так, ми були агентами всесвітнього масонського союзу й хотіли реставрації капіталізму, одержували за це гроші від ЦРУ, Солженіцина, Ізраїлю, іспанського наступника Романова, неонацистів і ПАР, пообіцявши їм віддати Україну, Литву й Абхазію».

Після показу процесу — виступи робітників, селян, письменників і поетів, запопадливих до національної ідеї: «Негайно стратити іудушок!» На п’ятий день — указ про те, щоб усі носили однакову форму, ніякої різниці в одязі, всі рівні, немає ні бідних, ні багатих; на шостий день — телеграми вдячності трудящих за наведений порядок і прокляття тому, що вороги народу називали «перебудовою». От і все, дуже просто!

Нічого, ждати недовго, настане час справедливості, всіх гнид на лісоповал відправимо, з десяток крикунів перекупимо, перевертні у нас у ціні…

Тільки так і буде! Інакше ніколи у нас не було й бути не може! Олександр Перший двадцять років свої реформи готував, папірці слинив, вагався, чекав, зважував, усе думав, як дворяни до цього поставляться, чи не одвернуться від нього, адже простолюдинам дається послаблення, ну й кінчилося Сенатською площею; Олександр Другий п’ятнадцять років конституцію вертів, боявся, як аристократи до цього поставляться, — ну й підірвали бідолашного, по заслузі… Столипін, зрозумівши, що Миколашка злякався вільного мужика з власного землею, тихо затаївся, замість того щоб владу брати, — ну й шльопнули витязя! Коли вирішив щось робити — роби! Та, видно, це не в нашому характері, в крові страх і рабство. Ось тому нам Сталін і потрібен, ось тому лише диктатура може примусити працювати наше зборище п’яних ледацюг, які слова не розуміють, тільки пістолет та дрючок…

На Заході тепер лемент проти Сталіна також впоперек горла став, вони гарантій хочуть, без гарантій хто ж у діло гроші вкладе?! Я ж не за сталінську диктатуру, він, дурень, жидів почав кривдити, Захід проти себе підняв, вони пам’ятливі, Гітлера не забули; я за те, щоб Піночет прийшов, невже у нас в армії жодного сильного генерала не знайдеться?!

Таку ідею «штатники» приймуть! Ось що їм треба втовкмачувати! Ось на чому я собі ім’я зроблю! А Колчак — натяк; навіть вашу людину пристукнули росіяни. «Ти нам диктатуру давай на всю широчінь, щоб ми притаїлися, ти наto малодійовий засіб не підсовуй, звалимо, або — або!»

Сорокін раптом почув шум, схожий на морський прибій, він був шурхотливо-рінистий, глибинний, а потім йому почулося в цьому могутньому морському шумі його ім’я, що скандували невидимі тисячі, «фаші», загони штурмовиків, охоронні батальйони партії фюрера, загороджувальні загони Сталіна, карабінери Піночета — ось вони, єдина опора гарантій у нас, а ось я, хто зміг поєднати у собі минуле з майбутнім, святу віру в вождя з умінням охороняти справу, ось я йду, я повернуся до вас, ждіть, я повернуся звідти, ви хочете мене, я дав вам бажаний спокій тихої рівності, я, я, я, я, я, я…

…Він підвівся з тахти, набрав номер свого помічника, ім’я і прізвище якого не знав ніхто, до його послуг удавався рідко, у надзвичайних випадках, і сказав, трохи покашлюючи (заздалегідь обговорений сигнал невідкладної дії).

— Михайловичу, пригадуєш, я тобі фото Слави показував? Саме так… Так от Манюню його треба покласти на обслідування… Він же з нею тридцять років прожив, душа в душу… Не дай боже, з нею щось трапиться — з розуму звихнеться, а кому псих потрібен? Або розіп’ється, яка для всіх нас втрата, га? Ніхто його не замінить, бідолашного…

— Коли? — спитав Михайлович.

— Сьогодні. Чого баритись? У таких справах зволікання смерті подібне… Сьогодні й клади…

21

Пшонкін припав до вічка: молодий чоловік у поношеному синьому костюмі стояв біля дверей і повільно масажував ліву половину грудей.

— Хто ви? — спитав Пшонкін.

— Я з Літфонду, з приводу розширення житлової площі…

— А я не писав заяви…

— Я всіх московських письменників обходжу, товаришу Пшонкін… А взагалі, як хочете, звісна річ…

Пшонкін відчинив двері, впустив чоловіка і, підштовхнувши ногою розтоптані тапочки, пробурмотів:

— Дивіться.

— Спасибі… Тільки вам варто було б поцікавитися моїм посвідченням. У місті, знаєте, неспокійно, грабіжники шастають…

Пшонкін шарахнувся від нього:

— Навіщо ви таке говорите?!

— Це правда, — відповів чоловік і, простягнувши Пшонкіну «мурівське» посвідчення, відрекомендувався: — Полковник Костенко з розшуку.

— А в чому справа? — Пшонкін завмер.

Не відповівши йому, полковник витяг «вокі-токі» й глухо пророкотав:

— «Другий», я у «Травкіна», займайте всі точки, «хлопчики» вже під’їхали…

Пшонкін метнувся до кімнати й схопив телефонну трубку.

— На Петровку дзвонити не треба, — полковник поклав долоню на важіль телефону, — я щойно звідти. Сядьте, я ж вам показав посвідчення… Я прийшов, щоб урятувати вас…

— Від к-к-к-кого?

— Ви здогадуєтесь, Борисе Михайловичу…

— Еміль?

— Так.

— Я від-ч-ч-чував…

— Ви ж не заїкались раніше…

— Це від страху…

— Не бійтеся… Ті, кого він прислав, аби вас пристукнути, під нашим контролем… Будь ласка, зберіть усі чернетки, заготовки, сторінки, які у вас лишилися від роботи над його рукописом…

— Та в мене майже нічого немає, він усе забрав… зараз, одну хвилиночку… Я давно його з-зрозумів, товаришу… Як вас, до речі? Памороки забило…

— Полковник Костенко… Начальник відділу по боротьбі з особливо небезпечними злочинами… Давайте, Борисе Михайловичу, швиденько, я допоможу вам… До дверей, коли подзвонять, не підходьте, я сам відчиню.

— Звичайно, звичайно, товаришу Костенко… Я розумію, спасибі вам… Як то к-к-кажуть: жовті обличчя, револьвер…

Ах, та це навпаки, червоні обличчя, револьвер жовтий, моя, так би мовити, міліція…

— Час, Борисе Михайловичу. — Начальник відділу по боротьбі з особливо небезпечними злочинами поклав руку на плече Пшонкіна. — Час дорогий, давайте збирати документи…

— Зараз… Одну хвилиночку, ви мене здорово н-н-налякали… Сигаретки немає?

— Я не курю. І вам не раджу.

Пшонкін відкрив книжкову шафу, вийняв дві папки:

— Тут варіанти… Окремі епізоди… Знайшов д-дурня…

Думав, я не зрозумію, що це про нашу любиму батьківщину… Теж мені, маскувальник, вважає, начебто круг нього самі дурні живуть…

— А що в інших папках?

— Там моє, товаришу Костенко.

— Можна подивитись?

— Будь ласка.

Перегорнувши сторіночки, полковник відклав папку:

— Якихось ще аркушиків не лишилось?

— Зараз подивимось. — Пшонкін хапливо порпався в пачці списаних сторінок. — Немає, точно, не лишилось… Усе, що було, тут… Я ж відчував недобре, серцем відчував… А що ж він хотів зробити?! Він хотів під гестапо наші славні органи підсунути! Я, звичайно, не одразу це збагнув, у процесі творчості, але все-таки — зрозумів його підступний задум!

— Борисе Михайловичу, час… Черконіть, будь ласка, ось що: «Я передав текст рукопису полковникові Костенку Владиславу Романовичу»… Дата… Підпис… А я вам залишу розписку…

— А навіщо писати? Я ж вам усе передав? Передав. Не треба зайвої писанини розводити, не треба…

— Інакше я не зможу долучити матеріал до справи…

Зрозумійте мене правильно… Крім вдячності ми нічого до вас не маємо, Борисе Михайловичу… Ви повелись як справжній патріот…

— Я не хочу бути свідком… Я взагалі ні до чого не хочу торкатися… Почнуться розмови, всякі там виклики, я систему не гірше за вас знаю…

— Давайте я напишу свій текст, Борисе Михайловичу… Коли вас щось не влаштує, скажіть… Погляньте: «Я, полковник Костенко Владислав Романович, висловлюю подяку члену Спілки радянських письменників товаришеві Пшонкіну Борису Михайловичу за те, що вів зберіг доказові матеріали. Цим підтверджую, що товариш Пшонкін Борис Михайлович не може вважатися свідком у цій справі, бо він проводив пряму літературну діяльність…» Згодні?

— Ну коли в такому, як кажуть, смислі, тоді згоден…

— Пишіть свій текст…

— Значить, я думаю, так можна буде сформулювати, — Пшонкін узяв ручку. — «Передаю, полковникові Костенку Владиславу Романовичу тексти, які одержав з літературної консультації для надання допомоги ветеранові війни, їхньому авторові…» Годиться?

— Цілком… Тільки дату поставте…

— Саме дату ставити я й не хочу.

— Чому?

— А так… Спокійніше… Ви вже вибачайте… Либонь знаєте, як залякані люди… Страх у крові…

— А лякати себе не давайте — от і не буде страху… Нехай без дати…

Пшонкін поставив гілчастий підпис, підсунув аркуш полковникові; той кивнув:

— Спасибі… Дозвольте мені ще раз подивитися ваші заготовки, нас цікавить кожна сторіночка з манускрипта…

— Будь ласка… Шкода, що сигарети у вас немає, перенервував…

Полковник укляк на колінах, відчинив дверцята шафи, витягнув усі папки, перегорнув їх дуже швидко, але водночас високопрофесіонально, впевнився, що Пшонкін сказав правду, архів невеликий, знову поглянув на годинник і пішов до дверей, немов відчувши, що саме зараз постукають.

Так і сталося.

Він припав до вічка; бойовики працювали точно, секунда в секунду, молодці; Пшонкін зараз зникне, один з найостанніших свідків, а взагалі, ключовий — торкався до роботи Великого Боса; записочка на ім’я товариша Костенка залишиться на столі, красива комбінація, оце так молодець, Великий Бос…

І полковник відчинив двері, але в ту ж мить з квартири навпроти вивалили чотири хлопці, збили бойовиків, кинулися до нього й, поваливши, заломили руки для наручників, повторюючи неголосно:

— Тихо, Никодимов, тільки тихо, кричати не треба, ніхто не допоможе…

…Коли Никодимова й бойовиків затягли на кухню до обмерлого Пшонкіна — уся операція тривала менше як хвилину, — до квартири ввійшов Костенко.

— Здрастуйте, — сказав він літераторові. — Костенко — це я… Чоловіка, який мав убити вас, звати інакше, він ніякий не полковник, бандюга на прізвище Никодимов… Розмову його з вами ми чули, вона записана на плівку, бодай яка, але все-таки техніка у нас є… Зараз сюди прийдуть експерти, рукопис і записочку вилучать, а вам нічого не загрожує.

Никодимов правду сказав, він карний кодекс знає, готувався заздалегідь. Я зараз поїду, тому хочу спитати лише про одне…

— Я п-п-при ньому не відповідатиму, — Пшонкін кивнув на Никодимова, що лежав на підлозі обличчям униз, руки за спиною в наручниках, нерухомий.

— Чому? Він тепер на п’ятнадцять років — у кращому для нього випадку — загримить, отже, не бійтеся, він уже не є небезпечним…

Пшонкін похитав головою:

— Не відповідатиму…

— До кімнати вас можна запросити?

— Посвідчення покажіть…

Костенко вийняв свою пенсійну книжку; Пшонкін довго нишпорив вибалушеними очима по рядках, потім похитав головою:

— Та ви ж відставник…

Костенко обернувся до одного із строїловських сищиків:

— Покажи-но йому своє посвідчення, синку…

Тільки після цього Пшонкін вийшов з кухні; Костенко присів на підвіконня й, закуривши розкришену сигарету, жадібно затягся:

— Послухайте, ваш знайомий Еміль Валерійович наладивсь у мандри… І це для вас небезпечно… Він дізнається, що Никодимова взяли і тому ви лишилися живі… Коли хочете, щоб ми допомогли вам не загинути — а це цілком реально, — постарайтесь згадати: як, за яких обставин і через кого ви познайомилися з «ветераном війни і героєм-розвідником»?

— А при чому тут «наладивсь у мандри» і як я з ним познайомився?

— При тому, що нам його треба знайти… Тільки ви знаєте, що було в його справжніх записах і що він просив вас з них зробити. Таким чином, ви можете претендувати на співавторство, а він уклав контракт на сто тисяч доларів… Ясно? Тому ви йому небезпечні… А нам, щоб його взяти — до речі, за інші справи, — треба знати його знайомих, ті місця, де він бував, машини, на яких їздив, улюблені фрази, манеру їсти й пити…

— Хтось з наших літераторів нас познайомив… Хто — убийте, не пригадую…

— Де?

— На Герцена, в кафе, що навпроти ТАРСу…

— Коли?

— Два роки тому… Приблизно так…

— Ви там з ним часто бачились?

— Разів зо три… Він більше любив дома зустрічатись…

— Тут? Чи в нього?

— Тут.

— У нього бували?

— Один раз.

— Коли?

— У день знайомства…

— Адреса?

— Десь у провулочку… Будинок старовинний, красивий…

— Адреса? — повторив Костенко.

— Не пригадую… У центрі…

— Він вас до себе привіз, бо ви були дуже п’яні?

— Трохи…

— Коли відправив додому? Вранці?

— Ні, тоді ж, уночі… Він мені лише години дві дав відпочити… Потім договір уклали, він мене одразу в машину й посадив… А ті, що були в машині, мене кудись у Митищі відвезли, до ранку поїли, я й звалився…

— Який договір підписали?

— Про співробітництво… Я вже й не пригадую…

— Якщо повозити вас по Москві, згадаєте будинок, де були?

— Не знаю…

— Яка в нього квартира?

— Велика… Кімнати три, не менше…

Або бреше, подумав Костенко, або Сорокін возив його на явку… У нього одна велика зала, ніяких там трьох кімнат немає…

— З вікон що було видно?

Пшонкін замислено перепитав:

— З вікон? Щось було видно… Стривайте, начебто Білоруський вокзал…

Костенко одразу згадав Нінель Дмитрівну, двоюрідну сестру Сорокіна, зіскочив з підвіконня, збентежений, поплескав себе по кишенях:

— Скажіть, у вас сигаретки часом немає? Тьху, забув, — він посміхнувся, — той Костенко вам курити не рекомендував… Поїдете зі мною, шукатимемо будинок коло Білоруського, це вам треба більше, ніж мені, їдьмо!

…А Сорокін усе-таки тікатиме поїздом, зрозумів Костенко; він нас заплутав своїм авіаквитком; ну, гадина, невже чкурнув уже?!

Попросив хлопців зв’язатися з Комітетом, нехай підключать прикордонні станції; кинувся до машини; Пшонкін дріботів за ним, якось неприродно крутив шиєю, немовби йому тиснув комірець сорочки…

…Костенко сидів закам’янівши, не спускаючи очей з Пшонкіна: той очманіло витріщався на будинки довкола Білоруського вокзалу, раз у раз відривався, прислухаючись до телефонних розмов, які полковник вів у машині; він відчував, як йому передається нервовість цього сивого чоловіка, хоч зовні той був зовсім спокійним; згадати нічого не міг, усі будинки здавалися йому однаковими.

Костенко допоміг йому:

— Ви як туди добиралися?

— На машині…

— Дуже були п’яні?

— Тепер це не карається…

— Чим він вас частував?

— Коньяком.

— Сам пив?

— Дуже мало… «Мадеру»…

— Закушували?

— Так… Він мені шашлик узяв, а сам ікру їв… Спочатку холодець попросив, а як відповіли, що немає, то порцій п’ять ікри замовив…

— А вас хоч ікоркою пригощав?

— Я її не їм…

— Чому?

— З жалості до народу…

— А шашлик — можна? Без жалості?

— Стривайте, — Пшонкін прилип до вікна, — а чи не цей?

— Зупинитись?

— Так… їй-богу, цей! І під’їзд наче той, четвертий поверх, я східці лічив, ліфта немає…

Костенко зразу подивився на будинок, що стояв навпроти; відселили для ремонту, багато пустих квартир, вікна відчинені; спитав по рації, де ЖЕК, і попросив шофера гнати туди — з сиреною.

Начальника ЖЕКу на місці, звичайно, не було; головний інженер, як пояснила секретарка, поїхав на нараду, заступник на дільницях.

— Хто може під’їхати зі мною до Білоруського? — спитав секретарку.

— А ви хто такий?

— З карного розшуку.

— Зверніться завтра, скоро робота закінчується…

— Завтра? А якщо вас сьогодні бандюга пограбує?

— У мене нічого брати.

Нещасна країна, вкотре вже подумав Костенко, нікого ніщо не хвилює, ждуть манни небесної.:. А що вони можуть у цьому затхлому ЖЕКу, заперечив собі Костенко. Якби їм дозволили діяти, підвали освоювати, горища та перші поверхи… Та де там! Вони нічого не можуть без наказу згори, без дозволу десяти інстанцій… На Заході те, що у нас називають ЖЕКом, — дуже багата установа, з комп’ютерами, своїм баром, прекрасними меблями, люди відповідають за житло, що може бути престижнішим! А в нас? Усе проциндримо, навіть тепер, коли бодай щось можна, все одно нікому нічого не можна…

— Послухайте, панночко, — настроївшись на ліниво-байдужний темпоритм секретарки, вів далі Костенко, — ви…

— Я вам не панночка! Ви ж у громадському місці знаходитесь.

— Як накажете до вас звертатися?

— Як усі нормальні! «Жінко»! Ви що, з неба впали?!

Усі нормальні люди звертаються — «жінко», а ви хіба — виняток?!

Костенко важко подивився на неї, відчуваючи, як усередині збурюється шалена лють, але потім помітив її розтоптані туфлі, заштопану спідницю, підпоясану драною пуховою хусткою, спортивну кофту, яка спотворювала й без того жахливу фігуру, і серце його защеміло тужливим, пронизливим болем…

Поплескавши себе по кишенях, він знайшов брудну таблетку валідолу, кинув її під язик і тихо вийшов із затхлого напівпідвалу…

…У відділенні міліції узяв двох співробітників; і оперативник карного розшуку, і співробітник з відділу боротьби з розкраданням соціалістичної власності та спекуляцією, слава богу, були в цивільному; по дорозі пояснив суть справи; вороток був у шофера, бінокль лежав у чемоданчику Строїлова, у нього там і фотоапарат був, і блокнот, і маленький диктофончик; нещасний хлопець, як він там? — Борисе Михайловичу, а хто в тій квартирі ще був? — спитав Пшонкіна.

— Не пригадую… Начебто нікого… Духами пахло…

— Чоловічими?

— А хіба такі є?

— Є… Картини, фотографії на стінах були?

— Були… Багато…

— Які-небудь запам’яталися?

— Начебто… Стривайте… Картини були старовинні, не російські, з купідончиками… А фото… Там багато танцюристів… У танцюристок… Довгоногі всі, соромітно одягнені, не по-нашому…

Костенко обернувся до оперативника карного розшуку:

— Які тут балерини живуть?

— Зараз запитаємо, — відповів той, — коли дасте трубочку… Нібито тут кілька артистів жило, ми придивлялися, були сигнали, що на них наводки клеїли, але потім як відрізало, ми ще дивувалися — у чому ж справа?

— Чи не живе тут одна якась Ірина Василівна, дівоче прізвище Лазуркіна? Була солісткою балету в ансамблі метрополітену?

Опер посміхнувся:

— Іноземка? Коли не на дачі — живе, я її знаю…

…Вони висадили Пшонкіна коло метро, відкрили чорне парадне, оперативник залишився на сторожі — а то якийсь ентузіаст прибіжить, або, ще гірше, постовий, почнеться скандал, бумагу вимагатимуть, у нас миром розмовляти не вміють, як тільки щось, зразу істерика, громадянська війна, а не розмова; зійшли на запилене горище; Костенко втиснувся в окуляри бінокля, розглядаючи квартири, починаючи з цоколя, — літератор від страху очманів, «четвертий» поверх йому міг приверзтися.

Вікна цоколя були запнуті шторами; на другому з обшарпаної стелі звисала засиджена мухами лампочка; було щось безнадійне в цих старовинних дротах, плетених, як коси, — такі дівчата плели, поки новий фасон не укоротив світ; тепер тільки співаки з косами ходять; боротьба статей — куди там класовій! Меблі в кімнатах були старі, різностильні, стіл без скатерті, попалений утюгом, чи не швачка живе? Убогість, трущоби! У сусідній квартирі кімнати були заставлені м’якими кріслами, невеличка жінка в довгому халаті, обшитому хутром, сиділа проти величезного екрана дивовижного телевізора; на одній сходовій клітці дві долі; розбите суспільство! На третьому поверсі у правій від прольоту квартирі робили ремонт; три маляри сиділи на перевернутих відрах, диміли цигарками й випивали по чарчині; на підлозі, застеленій газетами, стояла пляшка, лежала хлібина, три огірки й кілька плавлених сирків; жінка в робі змивала старі шпалери; ми стали суспільством, де працюють лише жінки, подумав Костенко, поки ще працюють; скоро, мабуть, і вони відучаться. «Червоний молот, червоний серп — це наш улюблений герб, хочеш жни, а хочеш куй, все одно одержиш х…»; скільки за цей віршик давали сорокіни? Здається, вісім років каторги; що ж, за правду треба платити…

На четвертому поверсі тільки в двох вікнах горіло світло; було видно багату люстру, рояль і стіл. У другій кімнаті виглядав край тахти; на ній — ноги чоловіка; на туфлях золота пряжечка; такі ж лайкові черевики були на Хрінкові того дня, коли він підійшов до Костенка коло бібліотеки.

На паркеті стояла пляшка «Боржомі» й гофрована тарілочка з холодцем з кулінарії; оце так Лібачов-молодший, оце так пам’ять, га?! Мій пацієнт страшенно любив холодець, голубчику ти мій…

— Дивіться за ним, — Костенко передав бінокль «обехеесівцю» й витяг з кишені фотографію Сорокіна. — На тахті лежить цей чоловік. Я зараз повернуся…

Він не зразу встав; вийняв сигарету, ткнув її в рот, але не прикурив; вогник запальнички ввечері подібний до далекого пострілу: почути — не почуєш, але досвідчене око вмить зніме стеження.

Я вимагатиму від нього свідків, які довели б, що він був з ними в день убивства Миіиані й Людки, думав Костенко, відчуваючи, як дедалі частіше колотиться серце; напевне в нього є вже такі свідки, відповіді заздалегідь зрепетировані, майстер писати сценарії, школа… І я відчалю, бо не буде доказів… А палець Варенова на Людчипому пояску? Викрутиться: «Я з нею спав, роздягав її, поясок знімав, тієї ночі, коли її вбили, гуляв з нею в ресторані, одвіз додому, більше не бачив, не пришивайте мокрухи, я не по цьому ділу». Що далі? Вбивство Строїлова? Ще невідомо, що покаже розтин… Потім, Рудий з кафе «Відпочинок» не був прямо зв’язаний ні з Никодимовим, ні з Вареновим, там довгий ланцюжок… Напад на Пшонкіна? Як такого факту не було… Спроба? Доводьте, «мусори», з шкури вилізай, Костенко! Добре, а показання Дейвіда? А що в них кримінального? Сорокін писав книжку про Зою? Писав, не заперечую, я ж був її слідчим, тепер зрозумів, що служив нелюду, вирішив спокутувати свій гріх, розповісти світові правду… Хто її вбив? Шукайте… А я тут при чому? Не треба застосовувати недозволені методи ведення слідства, засуджено історією… А управління? Група експертів? А він спитає: «Де докази? Записана розмова? Та вона ж склеєна з окремих слів, лажа… Доведіть! Факти на стіл, письмові документи. Та й потім, — запис розмови — не доказ… І кіпо ваше — лайно, йому віри немає, у нас демократія». За ними стоять могутні люди з Системи, будуть вигороджувати, незримо тиснути, впливати, радити, нагадувати про рятівний для них тридцять сьомий рік, настроювати проти слідства юрбу: «Знову міліція починає злочинство»… А хіба мало у нас таких, котрі мріяли б повернутися до злочинства, спитав він себе, щоб розкрити справи й одержувати за це позачергові зірки?! їм аби тільки дозволили, все миттю порозкривають, виб’ють будь-які показання, аж кістки тріщатимуть! «Немає нічого страшнішого за російський бунт, кривавий і безглуздий…» А слідства? Сталінські слідства, які стали звичними? «До бунту тільки ті закликають, кому своя шийка — копійка, а чужа голова не варта й півшага»… А в слідстві? Про Сорокіна вже багато хто дізнався… Кладемо перед ним, — якщо вилучимо, манускрипт про мафію…

А він ліпить: «Йдеться про американців, тут же немає імен, ініціали… Докажіть, що це Росія…» Добре, а різні паспорти? І Вітман, і Айзенберг, і Хрінков. А де ж Сорокін? А він: «Узяв прізвище дружини, хіба це злочин?» Ні, це аж ніяк не злочин. Але чому Хрінков і Вітман? А в нього заготовлено: «Ми — країна, яка не вміє прощати. Із статтею, за якою взяли Сорокіна, він не жив би у Москві, ізгой… Побудуємо правову державу — повернусь до самого себе, Сорокіна…» Звичайно, років два за порушення паспортного режиму можна потягти, але ж тепер паспорти збираються скасувати, вискочить…

Якщо його відпустять через недостатність доказів — а їх справді мало, — що буде з строїловськими хлопцями? Вони ж зовсім зневіряться в тому, що в цій країні є справедливість… Несправедливий закон — що може бути страшнішим?!

Отже, заперечив він собі, ти можеш присвоїти собі функцію справедливого законодавця? Ти не маєш права цього робити, Костенко. Дорога в пекло вимощена благими намірами…

Він примусив себе побачити обличчя генерала Строїлова — безкровне, коли його повалили на підлогу. Ти й це можеш простити Сорокіну, спитав віп себе. Коли ти можеш і це простити, тоді сідай у себе на кухні й не висовуй пику на вулицю, щоб не зустрічатися з людськими поглядами…

Правильно написано: не бійтесь ворогів, вони можуть тільки вбити вас, не бійтеся друзів, вони можуть тільки зрадити; бійтеся байдужих, з їхньої мовчазної згоди відбувається і зрада і вбивство…

Костенко спустивсь у двір, кивнув оперативникові, мовляв, шухарі, й вийшов на привокзальну площу.

По дві копійки в кишені не було: простяг кіоскеру «Союздруку» двадцятикопійчану монету:

— Будьте ласкаві, розміняйте.

— Я вам не розмінний пункт!

— Дуже прошу, товаришу…

— Сказав — ні! По-російськи не розумієш?!

Костенко оглянувся; бабуся в хусточці торгувала квітами, залишилося три букетики.

— Матінко, двадцять копійок не розміняєте?

— Яка я тобі «матінка»?! Сам дід!

— Не сподобився поки… Ви мені за двадцять копійок хоч дві штучки дайте по дві копійки…

— З цього й починав би, — бабуся взяла в нього монету й простягла по дві копійки. — Всяка людина за кожен рух свій резон мусить мати…

Костенко підійшов до автомата, зняв трубку, довго держав її в руці, а потім повільно опустив монету; знову поліз по сигарети; сунув кришево в рот, покрутив у запечених губах, потім витер сірника, прикурив, затягся кілька разів так глибоко, що, здавалося, він проковтнув дим, і лише після цього набрав номер.

Відповів сухий чоловічий голос.

— Товариша Шинкіна, будь ласка, — сказав Костенко, покашлюючи.

— Хто просить?

— Я щойно з Краснодара… Він чекає на мій дзвінок…

Шинкін узяв другу трубку:

— Слухаю…

— Йосип Михайлович?

— Так. Хто це?

— Ви знаєте, що Сорокін сьогодні від’їжджає в Берлін?

— Який Сорокін?

— Візьміть ручку й запишіть його адресу… Готові?

— Я нічого не розумію…

— Диктую. — Костенко двічі назвав адресу іноземки й дав телефон квартири, з’ясований оперативником ще з машини. — Записали? Ви знайдете у Сорокіна дві плівки — це копія його рукопису: «Управління. Зв’язки. Люди. Методи». Якщо протягом години його не візьмуть ваші люди, я не відповідаю за наслідки… У квартирі є чорний хід. До побачення…

Повернувшись на горище, Костенко спитав оперативника:

— Не рухався?

— Встав, узяв сигарети й знову ліг…

— Він? — Костенко кивнув на фотографію Сорокіна.

— Схожий, тільки він не сивий, а чорний, і з вусиками…

— Значить, він… Добре… Тепер ідіть на площу й там на мене чекайте… Коли який шухер розпочнеться — почуєте… Зразу сюди — і в діло… Зброя з собою?

— Звідки? Немає, звичайно… Нам же так просто не дають.

— Чешіть у відділення й беріть… Одна нога тут, друга там…

Як тільки Сорокіна — без галстука, розкошлатого по-клоунськи, попелясто-блідого (це було помітно навіть при тьмяному світлі вуличного ліхтаря) — троє здорованів упхнули в машину, Костенко клубком скотився по сходах, задихаючись кинувся на площу, стрибнув у машину й прохрипів:

— До трьох вокзалів, по осьовій, з фарами!

Вискочив з машини біля Ярославського, повторив:

— Через дві години їдьте до Строїлова, зрозуміли?! Не раніше! Якщо Строїлов не відчинить, кричіть у двері, що я в Кратові, пасу!

…У Кратові сіяв дрібний осінній дощик; пахло сосною; вітер — незримою долонею — ніжно гладив крони величезних дерев, і вони, немов волосся піддатливо-ласкавої жінки, шерхотливо колихалися з боку на бік.

Костенко йшов до дачі Шинкіна не кваплячись, раз по раз спльовуючи під ноги: в роті пересохло, язик був мідний, і рот без упину наповнювався пінистою, гіркою слиною, противно.

У багатьох дачах ще горіло світло; жалісливо, як проминула молодість, світилися низькі абажури, тепер таких немає; місяць був тьмяний, бо на нього весь час наганяло хмари, які сріблилися, щоб знову стати непроглядно-чорними, коли їх зносило в засинаюче небо.

Машина, на якій вивезли Сорокіна, стояла біля воріт; потім — одна за одною — під’їхало ще три; проходжувалися високі люди в шкірянках; давайте, хлопці, кінчайте ваш розбір з катом, часу у вас обмаль, глядіть не запізніться, я дав вам сто двадцять хвилин, але й за це ви маєте сказати мені спасибі…

Костенко сів на землю, відкинувся на стовп і заплющив очі; у скронях стукало, раз по раз починалися приступи гіркої нудоти; він сидів напружившись, вчепившись пальцями в мокру траву, й з нетерпінням ждав, коли ж на дачі Шинкіна пролунає постріл.

Примітки

1

«Царандой» — Міністерство внутрішніх справ Афганістану.

2

Від російського скорочення; «Министерство внутренних дел».

3

Від російського скорочення: «Московский уголовный розыск».

4

Головне управління карного розшуку МВС СРСР.

5

Управління карного розшуку Головного управління внутрішніх справ.

6

Управління охорони громадського порядку Головного управління внутрішніх справ.

7

КК — Кримінальний кодекс.

8

Управління карного розшуку.

Content

Семенов Юліан Таємниця Кутузовського проспекту

Юліан Семенов ТАЄМНИЦЯ КУТУЗОВСЬКОГО ПРОСПЕКТУ Повість

ТАЄМНИЦЯ КУТУЗОВСЬКОГО ПРОСПЕКТУ

ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Примітки