Сіменон Жорж

Замах на бродягу

Жорж Сіменон

ЗАМАХ НА БРОДЯГУ

Романи та повісті

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Художник Г. В. Нечипоренко

ЗАМАХ НА БРОДЯГУ

Роман

1

Коли, проминувши набережну Орфевр, вони повернули до моста Марі, Мегре на якусь мить сповільнив крок, так, що інспектор Ляпуент навіть не помітив цього. Звичайно він не міг здогадатися, що ці кілька секунд комісар заздрісно думав саме про нього і про той уже далекий час, коли йому також було двадцять п'ять.

Комісар зітхнув, відчувши на душі якийсь невиразний смуток, геть недоречний цього погожого ранку. Авжеж, багато що змінилося відтоді в Парижі, але чи не стояв такий самий погожий ранок, чи не так само пахло це свіже повітря, чи не так само по-святковому світило сонце, коли новоспечений інспектор карного розшуку Мегре з ранку до ночі чалапав гомінкими вулицями цього невсипучого міста. Тоді він служив у відділі охорони вуличного порядку.

Було двадцять п'яте березня, але стояв перший по-справжньому весняний день. Вночі по небу з гуркотом; прокотилася гроза; вона немов змила набридлу вже хмарну завісу і зарядила повітря свіжістю. Вперше цього року; Мегре залишив пальто в кабінеті управління і тепер часі од часу щулився від подиху прохолодного вітерця, який раз у раз задирав поли його розстебнутого піджака.

Він так поринув думкою у минуле, що, сам того не усвідомлюючи, поступово змінив ходу і пішов далі тим неквапливим, але й не надто повільним кроком, що колись був звичайний для нього.

Дивлячись на комісара, важко було визначити, хто це: роззява, що не проминає жодної події на вулиці, чи заклопотана чимось людина, котра зосереджено прямує до своєї мети.

Він ішов, склавши руки за спиною, і пожадливо вбирав поглядом ті незчисленні вуличні сценки, на які ще вчора не звернув би уваги. Останнім часом комісар не часто дозволяв собі розкіш ходити пішки. Але сьогодні маршрут був надто короткий, щоб брати, як звичайно, котрусь із машин, що чорними рядами вишикувалися на подвір'ї управління.

На площі перед собором Паризької богоматері, оточений ледачою зграєю розгодованих голубів, самотньо жовтів великий автобус із Кельна… Цього року, як завжди, туристський сезон у Парижі відкривали німці.

Комісар та інспектор мовчки проминули міст і спустилися залізними сходами на острів Сен-Луї. В одному із вікон, немов на картині, одягнута в строге, як уніформа, плаття, з мереживним чепчиком на голові, стояла молоденька покоївка, схожа на статистку із старої п'єси. Трохи далі хлопець-м'ясник, теж в уніформі, тягнув вулицею візок із м'ясом. З будинку навпроти вигулькнув одягнутий в уніформу поштар…

А над ними, на чистому блакитному тлі, ніжно зеленіли свіжі смарагдові бруньки. Цього ранку вони вперше побачили світ.

— А повінь і досі триває, — порушив мовчанку Ляпуент.

Справді, вода в Сені й досі стояла високо. За останній місяць не було жодного дня, коли б не йшов дощ. Майже щовечора по телевізору показували затоплені міста й села, де вода вирувала на вулицях. Жовті води Сени несли звідкілясь всілякі уламки, старі ящики, гілля дерев.

Обидва спокійним кроком перейшли набережну Бурбонів і піднялися на міст Марі. Незважаючи на повінь, у порту Селестен не припинялось життя. Над великою брудно-сірою баржею «Пуату» з трикутною емблемою «Компані женераль» на носі із скреготом кружляв потужний кран, раз по раз занурюючи свій ківш у жовтий пісок. Трохи ближче, майже під самим мостом, виднілася інша чистіша, навіть чепурна самохідна баржа, над кормою якої мляво колихався строкатий бельгійський прапорець. На палубі, коло сніжно-білої рубки, висіла колиска, в якій лежала сповита дитина. Поряд стояв велетенський на зріст білявий чоловік і пильно дивився в бік набережної, неначе на щось чекаючи.

На чорному борту баржі золотими літерами було написано «Зварте Зваан». Ні Мегре, ні Ляпуент не розуміли, що означала ця фламандська назва.

Вони вже зійшли на набережну і почали спускатися до порту, коли їх перегнала машина. Із неї, клацнувши дверцями, вийшло троє чоловіків у темних плащах. Мегре глянув на годинника — було за дві хвилини десята.

— Поглянь! Прибули водночас…

Ці троє теж були з Палацу правосуддя, але з другої, соліднішої його половини, одведеної для судочинства. Помічник генерального прокурора Паррен, судовий слідчий Дансіже та старий секретар, — Мегре ніколи не міг пригадати його прізвища, хоча зустрічався з ним принаймні всоте.

Перехожі, заклопотані своїми справами, діти, що гралися на тротуарі, і не здогадувалися, що на їхніх очах відбувається виїзд прокуратури на місце злочину. Такого сонячного ранку навіть похмура врочистість судочинців не могла нікого збентежити.

Помічник машинально простяг комісарові золотий портсигар. Той мовчки показав на люльку.

— Пробачте, комісаре. Я забув…

Він був високий, стрункий, елегантний — зовсім у дусі прокуратури. Поруч з ним маленький, гладкий, абияк одягнутий Дансіже здавався простим крамарем. Слідчі бувають різні. Чому ж такі однакові прокурори з їх поважністю, самозакоханістю, а нерідко й пихою?

— Ну, панове, ходімо…

Нерівною бруківкою вони зійшли до води і зупинилися перед чепурною баржею.

— Ось ця?

Мегре знав про це не більше за нього. Коротке повідомлення ранкової газети про незвичайну нічну пригоду і телефонний дзвінок із прокуратури. «Будь ласка, приїздіть…»

Він охоче погодився. Приємно було знову опинитися у звичній атмосфері, в добре знайомому товаристві. Вп'ятьох вони попростували до самохідної баржі, з якої на берег було перекинуто дошку. Білявий велетень рушив їм назустріч.

— Дайте руку, — звернувся він до помічника прокурора: той ішов перший. — Так воно буде безпечніше, вірно я кажу?

Він говорив із сильним фламандським акцентом. Чіткі риси обличчя, блакитно-сірі очі, довгі руки, манера рухатись — все нагадувало в ньому тих гонщиків-велосипедистів після пробігу, коли вже дають інтерв'ю для преси.

Від скреготу лебідки лящало в вухах.

— Ваше ім'я ван Хутте? — запитав комісар, кинувши погляд на клаптик паперу.

— Так, месьє… Йєф ван Хутте…

— Це ваша баржа?

— Звичайно… Чия ж іще?

Із рубки пахло чимось смачним. Біля трапу, вистеленого квітчастим лінолеумом, поралася молода жінка. Метре показав на колиску.

— Ваш синок?

— Не синок, а дочка, месьє… Йоланта. Так звуть мою сестру, вона її хрестила…

Помічник прокурора теж вирішив втрутитися.

— Розкажіть, що тут сталося, — мовив він, зробивши знак секретареві. Той слухняно розкрив блокнот.

— Ну, ми витягли його з води… Удвох з отим он хлопцем.

Він показав пальцем на сіру баржу, з борту якої, зігнувшись над кермом, на них уважно дивився якийсь чолов'яга, немов чекаючи своєї черги.

Посеред річки, розтинаючи повітря короткими свистками сирени, повільно пропливав буксирний катер, тягнучи за собою чотири баржі. Коли вони порівнялися з баржею «Зварте Зваан», Йєф ван Хутте привітав кожну з них змахом руки.

— Ви вже давно знайомі з потерпілим?

— Зроду його не бачив…

— А як давно ви тут стоїте?

— З минулого вечора… Ми йдемо з Жемона до Руана, веземо шифер. Я. хотів був завидна пройти Париж і заночувати біля Сюренського шлюзу, як раптом закапризував мотор… Зрозуміло, що ми не дуже любимо ночувати в Парижі…

Мегре помітив оддалік під мостом кількох бродяг і серед них дуже гладку жінку — йому здалося, що він її вже десь зустрічав.

— Як це сталося? Він хотів утопитися?

— Думаю, що ні, месьє… Коли б так, то що б тоді тут робили ті двоє?

— Це було о котрій годині? Де були ви? Розкажіть детальніше про все, що відбувалося минулого вечора. Ви пришвартувалися сюди пізно, коли вже темніло?

— Саме так.

— Ви помітили під мостом бродягу?

— Та хіба ж приглядаєшся… Вони там завжди є.

— Так… А що ви робили потім?

— Ми почали вечеряти. Хуберт, Аннеке і я…

— Хто такий Хуберт?

— Мій брат. Ми працюємо разом. Аннеке — це моя жінка. Взагалі її звуть Анна, але ми називаємо її…

— Далі…

— Далі мій брат прибрався і пішов на танці. Такі літа. Вірно я кажу?

— Скільки ж йому?

— Двадцять два.

— Він зараз тут?

— Ні, він подався до міста, за харчами. Незабаром буде.

— Що ви робили після вечері?

— Заходився коло двигуна і одразу помітив, що витікає масло… А я хотів відчалити на світанку, от і довелося лагодити…

Фламандець по черзі недовірливо оглядав кожного з них, як людина, що не звикла мати справу з правосуддям.

— І коли ви скінчили?

— Лише сьогодні вранці. Вчора я не встиг.

— Де ви були, коли почули крики?

Йєф почухав потилицю, дивлячись просто перед себе на простору, надраєну до блиску палубу.

— Спочатку я піднявся сюди покурити і поглянути, чи спить Аннеке.

— О котрій годині?

— Десь коло десятої…. Точно не скажу…

— Вона спала?

— Так, месьє… Мала теж спала… Інколи вона плаче цілу ніч. У неї ріжуться зубки…

— Потім ви повернулися до двигуна?

— Саме так.

— У рубці горіло світло?

— Ні, месьє… Аннеке спала.

— На палубі теж було темно?

— Певна річ.

— Далі.

— Далі… Я не знаю, скільки минуло часу, як я почув звук мотора… Неначе десь поряд загальмувала машина.

— Ви не поцікавилися, хто то був?

— Ні, месьє… Чого б це я мав цікавитися?

— Гаразд, далі…

— Трохи згодом чую — шубовсть!

— Так немовби хтось упав у воду?

— Еге ж…

— Ясно.

— Я поставив драбину і висунув голову з люка…

— І що ви побачили?

— Двох чоловіків, вони бігли до машини…

— Отже, там стояла машина?

— Так, месьє, червона машина марки «Пежо чотириста три».

— Як ви розгледіли? Адже було темно.

— Там над муром на набережній якраз стоїть ліхтар.

— Який вони мали вигляд?

— Менший, кремезний, був у світлому плащі та в капелюсі…

— А другий?

— Того я не встиг як слід роздивитися… Він одразу поліз у машину і завів мотор…

— Ви не запам'ятали номерний знак?

— Який знак?

— Ну, номер на табличці?

— Ні… Знаю тільки, що там було дві дев'ятки, а в кінці сімдесят п'ять…

— Коли ви почули крики?

— Як тільки машина рушила з місця.

— Інакше кажучи, минув якийсь час, перш ніж той, кого кинули в воду, почав кричати? Бо ви б почули його крики раніше?

— Думаю, що так… Уночі тихше, ніж вдень.

— Котра була година?

— За північ…

— Ви не помітили нікого на мосту?

— Я туди не дивився…

На набережній вже зібрався гурт перехожих, які з цікавістю стежили за тим, що відбувалося на баржі. Мегре здалося, що бродяги з-під мосту теж підійшли ближче. Скрегіт лебідки не вщухав ні на мить. Від порту одна за одною від'їздили наповнені піском вантажні машини. Інші слухняно чекали своєї черги.

— Він голосно кричав?

— Еге ж, месьє…

— А що він кричав — гукав на поміч?

— Просто кричав… Потім замовк… А потім…

— Що ж ви зробили?

— Я скочив у шлюпку і одв'язав її…

— Ви бачили потопаючого?

— Ні, месьє… Зразу я його не побачив… Але мій сусіда з «Пуату» теж, мабуть, почув його крик, бо вибіг на палубу й намагався підчепити щось багром…

— Далі…

Фламандець намагався висловлюватися якнайзрозуміліше, та це давалось йому нелегко: бідолаха аж упрів з натуги.

— І кричав: «Он він! Он він!»

— Хто кричав?

— Хазяїн «Пуату».

— І ви його побачили?

— То бачив, то знов не бачив…

— Бо він занурювався в воду?

— Так, месьє… Його несла течія…

— Вашу шлюпку теж?

— Еге ж… Потім у неї скочив і мій сусіда.

— Хазяїн «Пуату»?

Йєф зітхнув: що за недотепи ці поліцаї. Для нього все було дуже просто, і, очевидно, він уже не вперше переживав подібні пригоди.

— Отже, удвох ви його й витягли?

— Так…

— В якому він був стані?

— При своїх… Очі в нього були розплющені. В шлюпці його занудило.

— Він нічого не сказав?

— Ні, месьє.

— Вам не здалося, що він злякався?

— Ні, месьє.

— Ну, все-таки, який в нього був вигляд?

Йєф навіть осміхнувся.

— Ніякий… Він не рухався, а з рота текла вода.

— Очі були весь час розплющені?

— Так, месьє. Я вже був подумав, що він мертвий.

— І тоді ви покликали на поміч?

— Ні, месьє. Покликав не я.

— Ваш сусіда з «Пуату»?

— Ні. Нас хтось гукнув з мосту.

— Отже, на мосту Марі хтось був?

— Мабуть, випадковий перехожий. Він запитав, чи не втопився хто. Я сказав, так. Тоді він гукнув, що йде дзвонити в поліцію.

— Він так і зробив?

— Еге ж… Незабаром приїхали два поліцаї. На велосипедах.

— Тоді вже дощило?

— Ні… Задощило й загриміло тоді, коли його вже винесли на палубу.

— Вашої баржі?

— Еге ж…

— Ваша дружина прокинулася?

— Так… Коли шлюпка повернулася, в рубці вже горіло і світло. Аннеке в пальті стояла на палубі.

— Коли ви помітили кров?

— Коли він лежав біля керма. Вона текла із щілини в голові.

— Із щілини?

— Ну, із дірки… Не знаю, як це у вас називається.

— І саме тоді прибули поліцаї?

— Саме тоді…

— А перехожий, що їх повідомив?

— Я його більше не бачив.

— Ви не знаєте, хто це був?

— Ні, месьє.

Цього сліпучого сонячного ранку важко було уявити собі в усіх подробицях оту похмуру нічну картину, про яку так старанно і так повільно розповідав Йєф ван Хутте, немов перекладаючи кожне слово з фламандської на французьку.

— Звичайно, вам відомо, що бродягу спочатку вдарили по голові, а потім кинули у воду?

— Так сказав лікар… Один із поліцаїв привів лікаря. Потім приїхала швидка допомога. Коли його віднесли, мені ще довелося мити палубу. Там була ціла калюжа крові…

— Як, на вашу думку, все це сталося?

— Не знаю, месьє…

— Ви сказали поліцаям, що…

— Сказав, що думав, ясна річ.

— Що ж ви їм сказали?

— Цей добродій, певно, спав під мостом…

— Але ж раніше ви його не бачили?

— Не знаю… Під мостами завжди хтось спить.

— Гаразд…. Отже, машина з'їхала до самої води?

— Червона машина. Я певний цього…

— Вона зупинилася недалеко од вашої баржі?

Йєф кивнув і показав рукою на берег.

— І весь час працював мотор?

Фламандець заперечливо хитнув головою.

— Ні. Вони вимкнули мотор, як тільки приїхали.

— Отже, ви чули їхні кроки?

— Еге ж, месьє.

— Кроки двох людей?

— Я побачив двох чоловіків, вони поверталися до машини…

— А коли вони йшли до мосту, ви їх не бачили?

— Я порався з двигуном…

— Отже, ви гадаєте, що ці двоє, із яких один був у світлому плащі, оглушили сонного бродягу ударом по голові і потім кинули його в Сену?

— Не знаю… Коли я вийшов на палубу, він уже був у воді.

— В медичному висновку говориться, що потерпілий не міг так поранити голову, коли падав у воду… Навіть коли б він випадково стукнувся головою об камінь.

Ван Хутте байдуже знизав плечима, немов хотів сказати, що це його аж ніяк не обходить.

— Ми б іще хотіли допитати вашу дружину.

— Будь ласка, поговоріть і з нею… Тільки вона вас не зрозуміє. Аннеке не вміє по-французьки.

Помічник прокурора глянув на комісара: мовляв, чи не хоче той щось запитати. Мегре похитав головою. Якщо в нього й виникли запитання, він поставить їх пізніше, коли тут не буде цих панів із прокуратури.

— Коли нам дозволять плисти далі? — запитав фламандець.

— Одразу, як тільки підпишете свої свідчення і повідомите нас, куди пливете.

— До Руана.

— І де зупинятиметеся по дорозі? Щоб ми знали, де вас шукати. Мій секретар зустрінеться з вами пізніше.

— Коли саме?

— Десь після обіду.

Відповідь явно не вдовольнила Йєфа ван Хутте.

— До речі, о котрій годині повернувся ваш брат?

— Як тільки від'їхала санітарна машина.

— Дякую вам…

Йєф ван Хутте знову допоміг помічникові прокурора пройти по вузькому містку, і всі п'ятеро піднялися на набережну. Бродяги тепер відійшли на кілька кроків.

— Ну, що ви про це думаєте, Мегре?

— Думаю, що це дуже цікаво. У нас рідко нападають на бездомних бродяг.

Під аркою моста Марі, між двома кам'яними підпорами, вони побачили якусь нехитру споруду: достеменно собача халабуда. А втім було ясно, що принаймні якийсь час тут жила людина.

На обличчі Паррена з'явився вираз такого безмежного подиву, що Мегре не втримався.

— Таке можна побачити під кожним мостом. Навіть навпроти Палацу правосуддя.

— І поліція нічого не робить?

— Якщо її зруйнуєш тут, вона виросте в іншому місці. Слава богу, в Парижі не бракує мостів.

Стіни були збиті із старих ящиків, замість дверей висів шматок брезенту. Щоб тут лягти, треба було добряче скорчитися. Від брудної соломи, якогось ганчір'я та пожмаканих газет, що лежали долі, сильно тхнуло, незважаючи на постійний протяг.

Помічник прокурора гидливо скривив носа. Комісар нахилився і почав робити «огляд майна».

Старе іржаве відро з вибитим дном правило за піч. Всередині ще сіріла купка попелу. Поряд лежало кілька шматочків дров'яного вугілля, зібраного бозна-де. Під брудною ватяною фуфайкою, що правила за подушку, Мегре побачив щось подібне до потайної схованки: дві зацвілі скоринки хліба, шматок дешевої ковбаси з часником, а навпроти, в кутку, кілька книжок.

— «Мудрість» Верлена, — впівголоса прочитав комісар. — «Надгробні промови» Боссюе… Хм…

Поряд лежав пожовклий від сонця й дощу старий випуск якогось журналу. Ага, торішній номер «Вісника медицини». Безперечно, знайдено десь на смітнику.

Нарешті, вщент роздерта книжка, точніше, її друга половина: наполеонівські «Нотатки з острова Святої Єлени».

Слідчий Дансіже цілком поділяв подив представників прокуратури.

— Дивна бібліотека… — зауважив він.

— Навряд чи в нього була можливість вибирати, — відказав комісар.

У ногах, під соломою, було кілька одежин: сірий латаний светр з плямами фарби, що колись, мабуть, належав художникові; жовті тикові штани, повстяні пантофлі з дірками на підошвах, п'яти непарних шкарпеток. Нарешті, ножиці з відламаним вістрям.

— Він помер? — запитав помічник прокурора, який і досі тримався віддалік, немов боявся набратися бліх.

— Годину тому я дзвонив до лікарні… Він був іще живий.

— Його сподіваються врятувати?

— Намагаються… У нього проломлений череп, і, крім того, є небезпека, що почнеться запалення легень…

Мегре покатав туди й сюди поламану дитячу коляску — бродяга, певно, брав її з собою, коли йшов ритися на смітниках. Потім по черзі оглянув уважні обличчя бродяг, що мовчки стежили за представниками правосуддя. Деякі з них одверталися, інші отупіло кліпали очима.

Мегре показав пальцем на гладку жінку.

— Підійди-но сюди!

Коли б це сталося років тридцять тому, він би, мабуть, зміг назвати на ім'я кожного з них: тоді він служив у відділі охорони порядку і знав особисто мало не всіх паризьких бродяг.

Вони не дуже змінилися за ці тридцять років. Хіба що їх стало трохи менше.

— Де ти ночуєш?

Жінка посміхнулася до нього, немов хотіла його задобрити.

— Там, — відповіла вона, показуючи на міст Луї-Філіпа.

— Ти знаєш чоловіка, якого вночі витягли з води?

У неї було брезкле обличчя, з рота тхнуло. Склавши руки на животі, вона кивнула головою.

— Ми звали його Професором.

— Чому?

— Він був дуже вчений… Кажуть, колись він і справді був лікарем…

— А давно він живе під мостами?

— Давно…

— Скільки років?

— Не знаю… Я їх не лічу.

Гладуха вдоволено засміялася і відкинула з обличчя сіре пасмо. Коли вона мовчала, їй можна було дати років шістдесят. Зараз, з відкритим беззубим ротом вона здавалася значно старішою. Розмовляючи, вона раз у раз повертала голову до своїх друзів, неначе запрошувала їх у свідки.

— Хіба ж не правда? — запитувала вона.

Бродяги мовчки кивали головами. Їм було явно не по собі в присутності поліції та цих вичепурених панів.

— Він жив сам?

Стара знову засміялася.

— А з ким йому було жити?

— Він завжди ночував під цим мостом?

— Ні… Раніше він спав під Новим мостом… Там я з ним і познайомилася… А ще раніше — на набережній Берсі…

— А на Центральному ринку? Чи не на Центральному ринку збираються щоночі більшість паризьких бродяг?

— Ні, — відповіла вона.

— Він ходив по смітниках?

— Бувало…

— Отже, незважаючи на дитячу коляску, він не був лахмітником. Інакше він би не ліг спати, як тільки стемніло.

— Він здебільшого працював «сендвічем»… Ходив по вулицях з рекламними щитами.

— А що ти ще про нього знаєш?

— Більш нічого…

— Ви ніколи не розмовляли?

— Чому? Я навіть іноді підстригала йому волосся… Треба допомагати одне одному…

— Він пив?

Стара з подивом глянула на нього. Наївне запитання!

— А що саме — вино чи щось міцніше?

— Червоне вино… Як і всі ми…

— І багато?

— Не більше за мене… П'яним я його ніколи не бачила… А от про мене цього не скажеш! — Вона знов засміялася. — Я вас знаю… Ви добра людина… Колись, років двадцять тому, ви вже допитували мене у себе в кабінеті. Я тоді працювала біля воріт Сен-Дені…

— Ти нічого не чула минулої ночі?

Стара показала на міст Луї-Філіпа, немов виміряючи відстань до нього.

— Хіба ж почуєш? Тут далеченько…

— І нічого не бачила?

— Бачила, як під'їздила швидка допомога… Я впізнала її по фарах… Близько я не підходила, не хотіла встрявати…

— А ви що-небудь бачили? — звернувся Мегре до трьох інших бродяг.

Все ще занепокоєні, ті захитали головами.

— А чи не краще нам відвідати хазяїна «Пуату»? — запропонував помічник прокурора.

Його явно гнітило це оточення.

Їх зустрів невисокий, кремезний, уже літній чолов'яга з маленькими хитрими очицями.

— Жюстен Гуле, — відрекомендувався він, не відриваючи од губи затухлої сигарети.

На відміну від фламандця він не був власником баржі, а лише орендував її для перевезення піску з верхів'я Сени до Парижа.

На баржі разом з ним плавала вся його родина: жінка та двоє дітей.

Тут доводилося добряче напружувати горлянку, щоб пересилити скрегіт лебідки.

— Комедія, та й годі! — мовив Гуле.

— Яка комедія?

— І не полінувався ж хтось напасти на бродягу та ще й жбурнути його в воду!

— Ви бачили, хто це зробив?

— Я нічогісінько не бачив.

— А де ви були?

— Коли його торохнули? У ліжку…

— І що ви чули?

— Чув, як хтось горлає…

— А шуму машини не чули?

— Можливо, й чув… Набережною весь час ходять машини… Я не звернув уваги…

— Ви вийшли на палубу?

— Авжеж… Як був, у самій піжамі… Навіть не встиг натягти штани.

— Ваша жінка теж спала?

— Так… Лише запитала спросоння: «Ти куди?»

— І що ви побачили з палуби?

— Нічого незвичайного… Як завжди, пливли якісь уламки, але нічого більше… Я крикнув: о-го-го! — щоб той відповів… Тоді б я знав, з якого боку він хлюпається…

— А де цю мить був Йєф ван Хутте?

— Фламандець? Я згодом побачив його на баржі… Він саме одв'язував шлюпку. Коли течія підігнала його сюди, скочив усередину… Лише тоді я побачив утопленика… Але його раз по раз накривала хвиля… Тут фламандець взяв у мене багор і заходився його ловити…

— Багор із залізним гаком на кінці?

— Багор як багор…

— Чи не здається вам, що йому розбили голову, коли рятували?

— Певно, що ні… Фламандець впіймав його з першої спроби, за штани… Тоді я нахилився і схопив його за. ногу…

— Він був непритомний?

— Не знаю… Очі в нього були розплющені.

— Він нічого не сказав?

— Ні, він ричав, бо нахлебтався води… Пізніше на баржі у фламандця ми побачили, що бідолаха в крові…

— Ну, гадаю, на цьому можна й скінчити, — тихо сказав помічник прокурора, якого вже зовсім не цікавила ця історія.

— Авжеж… Рештою займуся я сам, — відповів Мегре.

— Ви підете до лікарні?

— Певна річ. Правда, лікарі бояться, що він не скоро заговорить…

— Інформуйте мене…

— Неодмінно…

Коли вони знову опинилися під мостом, Мегре сказав Ляпуентові:

— Піди подзвони до районного комісаріату… Нехай пришлють поліцая.

— А де ми зустрінемося, патроне?

— Тут…

Він стримано потиснув руки представникам прокуратури.

2

— Це із суду? — запитала стара, кивнувши головою услід трьом добродіям.

— Із прокуратури, — поправив Мегре.

— Хіба ж не один чорт? — І, тихенько свиснувши, вона вела далі: — Подумати тільки! Турбуються, як про великого пана! Чи, може, він і справді професор?

Мегре нічого не знав, і здавалося, й не поспішав дізнатись. Він ніяк не міг позбутися відчуття, що все це колись уже з ним відбувалось і все це він уже колись пережив. Ляпуент піднявся на набережну і зник. Помічник прокурора обережно ступав по узбіччю, пильно дивлячись собі під ноги, щоб часом не забруднити черевиків. Поруч ішли куций суддя та секретар.

На брудному тлі порту чорно-біла «Зварте Зваан» вражала своєю охайністю. Всередині рубки, мабуть, було так само чисто, як і на палубі, звідки, обіпершись на кермо, стояв і дивився в бік Мегре високий фламандець Над колискою, міняючи пелюшки, схилилася маленька тендітна жінка з білим, як льон, волоссям. Вона сама здавалася дитинчам поряд із своїм велетнем-чоловіком.

Ні глухий шум автомобілів, що долинав з набережної, ні пронизливий скрегіт крана, що вивантажував пісок з «Пуату», не могли заглушити плескоту та дзвінкого цвірінькання горобців.

Троє бродяг все ще трималися осторонь, і тільки стара почимчикувала за комісаром під міст. Її вилиняла, колись червона блузка кольором скидалася на обсмоктану рожеву цукерку.

— Як тебе звати?

— Леа… Або ще Гладуха Леа…

Вона знов засміялась, трясучись всім тілом.

— Де ти була минулої ночі?

— Я вам уже казала.

— Сама чи з кимось?

— З Деде… Це той маленький, він зараз стоїть спиною до вас.

— Він твій друг?

— Вони всі мої друзі.

— Ти завжди ночуєш під тим мостом?

— Ні, інколи я ночую в гостях, під іншим… Що ви там шукаєте?

Тепер, коли судочинці від'їхали, Мегре міг спокійніше оглянути нехитрий скарб Професора. Під лахміттям, у глибині халабуди, він знайшов сковороду, солдатський казанок, ложку і виделку.

Потім підняв і приміряв окуляри з розбитим скельцем у простій залізній оправі. Перед очима в нього все розплилося.

— Професор надягав їх, коли читав, — пояснила Леа.

Комісар допитливо глянув на неї.

— А ти часом не знаєш, куди поділася…

Вона не дала йому договорити і, відійшовши на кілька кроків, дістала з-за великого каменя літрову пляшку, в якій ще було трохи фіолетового вина.

— Ти пила його?

— Еге… А це я залишила на обід. Поки він повернеться, воно все одно скисло б…

— Коли ти взяла пляшку?

— Вночі, після того, як від'їхала швидка допомога…

— Ти більш нічого не займала?

Вона враз спохмурніла і сплюнула на землю.

— Я не злодійка.

Комісар вірив їй. Він знав, що бродяги ніколи не крадуть одне в одного та й взагалі рідко крадуть і не стільки тому, що бояться бути впійманими, як через цілковиту байдужість до всього на світі.

Крізь одне із відчинених вікон у будинку на тім березі було видно, як розчісується перед дзеркалом чорнява жінка.

— Ти знаєш, де він купував вино?

— Я інколи бачила, як він виходив із кафе на вулиці Аве-Марія. Це тут поряд, на розі вулиці Жарден…

— А в яких стосунках з іншими був цей Професор?

Стара на мить замислилася, щоб догодити комісарові й відповісти точніше…

— Важко сказати… Він був як усі.

— Він ніколи не розповідав про себе?

— У нас про себе ніхто не розповідає… Хіба що коли по-справжньому напідпитку…

— А він ніколи не бував напідпитку?

— По-справжньому ні…

З-під купи старих газет, якими, мабуть, укривався бродяга, Мегре раптом дістав дитячу іграшку — дерев'яного фарбованого коника з одламаною ногою. Це не здивувало ні його, ні Гладуху Леа.

Пружним безшумним кроком з набережної до порту пускався якийсь молодик у м'яких пантофлях на повстяній підошві. В кожній руці він тримав по плетеній корзині і продуктами. Здалеку можна було розгледіти дві великі хлібини та зелене листя цибулі.

Це, безперечно, був брат Йєфа ван Хутте — молодший за нього, з трохи м'якшими рисами обличчя. На ньому були сині прості штани та смугаста шерстяна сорочка. Піднявшись на палубу, він перемовився кількома словам з братом, потім глянув у бік комісара.

— Нічого тут не чіпай, — промовив Мегре. — Можливо ти ще будеш мені потрібна. Коли дізнаєшся про щось цікаве, зайди до мене…

— До вас? — зчудовано перепитала стара. — Та хіба такі, як я, ходять до вашого управління? — Потім, сміючись, показала на пляшку. — Дозвольте порішити?

Він мовчки кивнув і пішов назустріч Ляпуентові, ще саме спускався до порту в супроводі поліцая. Мегре наказав йому стерегти пожитки Професора, аж поки не прибуде експерт із карного розшуку.

Потім разом з Ляпуентом попрямував до «Зварте Зваан».

— Це ви Хуберт ван Хутте?

Він був стриманіший чи, можливо, обережніший за брата і лише обмежився кивком голови.

— Отже, минулого вечора ви ходили на танці?

— А що в цьому лихого?

Акцент у нього був не такий помітний. Розмовляючи з ним, поліцаям, що стояли на березі, доводилося задирати голову.

— І де ви танцювали?

— Біля площі Бастілії… Там така вузенька вуличка, на ній з півдюжини кафе… Я був «У Леона».

— Ви бували там раніше?

— Кілька разів.

— Отже, ви не знаєте, що тут сталося вночі?

— Брат мені розповідав…

З лискучої мідяної труби на палубі йшов дим. Жінка з дитиною були в каюті, звідки аж до берега долинав знайомий уже запах кухні.

— Коли нам дозволять відчалити?

— Не раніше, як після обіду… Спочатку треба, щоб ваш брат підписав протокол…

У Хуберта ван Хутте, також дуже охайного, ретельне зачесаного, була незвичайно рожева шкіра і майже біле волосся.

Трохи згодом, перейшовши набережну Селестен, Мегре й Ляпуент побачили на розі вулиць Аве-Марія та Жарден вивіску «Маленький Турін». Хазяїн у жилеті стояв на порозі. Всередині нікого не було.

— До вас можна?

Він здивовано витріщив на них жваві чорні очі. Хто б міг гадати, що до нього раптом завітають такі пани?

Кафе було маленьке — всього три столики. Яскраво-зелені стіни. В кутку над стойкою зі стелі звисали низки сосисок, болонських ковбасок та дивовижні жовті сири, схожі на повні бурдюки з вином.

— Що бажають синьйори?

— Вина…

— К'янті?

На полиці стояло кілька обплетених соломою пузатих пляшок, але хазяїн дістав з-під прилавка нову непочату пляшку і наповнив дві склянки, весь час з цікавістю зиркаючи на незвичайних гостей.

— Ви знаєте бродягу на прізвисько Професор?

— Як він там? Сподіваюся, не вмер?

На відміну від спокійного врівноваженого фламандця хазяїн кафе вражав своєю рухливістю та експресивністю.

— Отже, вам уже відомо? — запитав комісар.

— Я знаю, що минулої ночі з ним щось сталося. Після фламандської вимови — італійська.

— А звідки ви знаєте?

— Від одного бродяги…

— Що саме він вам сказав?

— Що вночі біля мосту Марі була якась метушня і що Професора одвезли до лікарні.

— І це все?

— Ну, і те, що з води його витягли якісь річники…

— Це у вас Професор купував вино?

— Еге ж, і частенько…

— Він багато пив?

— Літрів зо два на день… Звичайно, коли в нього були гроші.

— А як він їх заробляв?

— Як і всі бродяги — підсобляв на Центральному ринку. Інколи ходив по вулицях з рекламними щитами… Йому я охоче давав набір…

.. — Чому?

— Він був не такий, як звичайні бродяги… Він урятував мою жінку.

Почувши, що йдеться про неї, жінка одразу ж вийшла з кухні, така ж гладка, як Леа, але моторніша, жвавіша.

— Це ти про мене?

— Я от кажу, що Професор…

Вона зайшла до зали, витираючи фартухом руки.

— Це правда, що його хотіли вбити?.. Ви з поліції?. Ви гадаєте, що він вичуняє? — швидко заторохтіла вона

— Цього ще ніхто не знає, — ухильно відповів комісар. — Від чого ж він вас урятував?

— Так от, коли б ви мене бачили років зо два тому, ви мене не впізнали… Я була вся в екземі, замість обличчя — шматок голого м'яса… І так місяці й місяці… У диспансері мене примусили пройти щонайменше двадцять курсів лікування. Мене вже нудило від їхніх мастил… Але ніщо не допомагало… Мені навіть їсти заборонили, та й, чесно кажучи, мені було не до їжі… А що вже тих уколів!

Хазяїн підтакував, киваючи головою.

— І от одного дня до нас зайшов Професор і сів… стривайте… он там у кутку за дверима… А я саме розмовляла з зеленяркою, скаржилася їй… Коли бачу, він на мене зирк-зирк… І так якось дивно… А потім згодом і так просто, ніби йдеться про склянку вина: «Здається, я можу вас вилікувати…» — «А що, ви лікар?» — питаю. Він якось чудно всміхнувся і каже майже пошепки: «Права на практику в мене ще не забрали».

— І він виписав вам рецепт?

— Ні. Він попросив у мене трохи грошей, здається, двісті франків, і незабаром приніс із аптеки дві коробочки, якихось таблеток. «Будете приймати по одній перед їжею… А вранці і ввечері вмивайтесь солоною водою. Солі не шкодуйте». І хоч вірте, хоч ні, не минуло й двох місяців, як я забула, що таке екзема.

— Він іще когось лікував?

— Не знаю… Він був не дуже балакучий…

— Він заходив до вас щодня?

— Майже щодня… По вино…

— І завжди сам? Ви ніколи не бачили його в товаристві людей вам незнайомих?

— Ні.

— А він вам не казав, як його справжнє ім'я чи де він жив раніше?

— Знаю тільки, що в нього була дочка… Він якось побачив нашу дівчинку… Вона зараз у школі… Заходить, а вона — сама за стойкою… Мала злякалася, а він каже: «Не бійся… У мене теж колись була маленька дівчинка».

Ляпуент не міг приховати свого подиву. Ну що цікавого побачив патрон у цій історії? Навіть у найкращому разі про неї згадають у газетах якимись жалюгідними трьома рядками на останній сторінці!

Та Ляпуент не знав — він був надто молодий, — що емісарові вперше в житті доводилося мати справу з замахом на бродягу.

— Скільки з мене?

— Може, ще по скляночці — за здоров'я бідолашного професора?

Хазяїн категорично відмовився брати гроші і провів гостей аж до порога.

Проминувши міст Марі, вони невдовзі зупинилися під сірим склепінням муніципальної лікарні. Їм довелося вступити в тривалі переговори з незгідливою дамою, що чатувала за віконцем реєстратури.

— Отже, ви навіть не знаєте, як його прізвище?

— Я лише знаю, що на набережній його звуть Професором… Його привезли сюди минулої ночі.

— Минулої ночі тут чергувала не я… Куди його поклали?

— Не знаю… Вранці я розмовляв по телефону з кимось із практикантів. Він не знав, оперуватимуть його чи ні.

— А ви знаєте прізвище практиканта?

Вона гортала й перегартувала книгу записів і довго дзвонила кудись по телефону.

— Пробачте, а хто ви будете?

— Комісар Мегре.

Це ім'я їй нічого не казало, і вона тихо повторила з трубку:

— Якийсь комісар Метре…

Минуло щонайменше десять хвилин. Нарешті, немов роблячи їм послугу, вона зітхнула і знехотя проказала:

— Підніміться на четвертий поверх… Сходи ліворуч, в кінці коридора… Там звернетеся до старшої сестри…

Коридором туди й сюди сновигали заклопотані санітари, молоді практиканти, хворі у смугастих піжамах. Крізь відчинені двері палат виднілися ряди ліжок.

На четвертому поверсі знову довелося чекати: старша медсестра про щось роздратовано сперечалася з двома чоловіками.

— Ні, ні, і не просіть, я не можу цього дозволити, — кинула вона наостанку. — Зверніться до адміністрації.

Ті відійшли, бурмочучи крізь зуби щось досить круте. Старша сестра втомлено глянула на комісара.

— Ну, а у вас що?

— Я комісар Мегре…

Вона марно намагалася пригадати. Їй це ім'я також нічого не казало. Вона цілком належала до іншого світу, обмеженого чотирма стінами лікарні, світу нумерованих кабінетів, розділених перегородками відділень, ліжок, розставлених рядами в просторих палатах, дощечок з таємничими знаками. Тут не було місця для поліції.

— А! Вас цікавить бродяга…

— Як він себе почуває?

— Здається, ним зараз займається сам головний лікар месьє Маньєн.

— Його вже оперували?

— Звідки ви це взяли?

— Не знаю… Я гадав…

Тут Мегре відчував себе, як риба на піску, і явно торопів.

— Пробачте, а під яким прізвищем він у вас записаний?

— Під тим, що стоїть у його посвідченні.

— Це посвідчення у вас?

— Так… Я можу показати…

Сестра на хвилину зникла за скляною перегородкою в кінці коридора й одразу повернулася з брудною карткою, розбухлою від води.

Прізвище: Келлер.

Ім'я: Франсуа-Марі-Флорантен.

Професія: лахмітник.

Місце народження: Мюлуз, департамент Верхній Рейн…

Згідно з цим — документом, Келлеру минуло шістдесят три роки і проживав він у мебльованих кімнатах на площі Мобер. Комісар добре знав ці номери: вони здавна правили за офіціальне місце проживання для багатьох бродяг.

— Він опритомнів?

Вона вже простягла була руку за посвідченням і, побачивши, що комісар ховає його до кишені, невдоволено буркнула:

— Так не годиться… У нас…

— Келлер лежить в окремій палаті?

— З якої ж це речі?

— Проведіть мене до нього.

На якусь мить вона вагалася, потім, зітхнувши, здалася.

— Врешті, нехай начальство розбирається…

Вона повела їх по коридору і відчинила двері. Всі місця в палаті були зайняті. Більшість хворих лежали горілиць з відкритими очима, декілька у синіх линялих піжамах тихо розмовляли, стоячи біля вікна.

Посеред палати, біля одного з ліжок, гурт юнаків та дівчат у білих халатах та шапочках обступив кремезного, літнього вже чоловіка з підстриженим йоржиком волоссям, який, здавалося, читав їм лекцію.

— Тсс… Почекайте, поки він звільниться… — прошипіла сестра.

Потім сама підійшла до головного лікаря і прошепотіла йому на вухо кілька слів. Той скоса зиркнув на комісара, тихо відповів їй і знов заходився щось пояснювати практикантам.

— Професор Маньєн просив вас зачекати у нього в кабінеті… Він зараз закінчить…

Вона провела їх туди. Це була зовсім маленька кімната, посеред якої стояв стіл та двоє стільців. На столі в срібній рамці — фотографія жінки з трьома дітьми, що торкалися одне одного схиленими голівками.

Мегре завагався, потім вибив люльку в попільничку, повну сигаретних недокурків, і знову набив її тютюном.

— Пробачте, що я примусив вас чекати, пане комісар… Чесно кажучи, я не сподівався на ваш візит… Врешті… — Невже й він теж скаже: адже це врешті-решт бродяга? Ні. — Врешті, справа досить проста, — докінчив лікар.

— Поки що я нічого не знаю… Сподіваюсь, ви допоможете мені розібратися…

— В нього пролам черепа, на щастя, невеликий… Очевидно, мій асистент уже сказав вам про це по телефону…

— Тоді ще не було результатів рентгену.

— Рентгенограма готова… Можливо, потерпілий вичуняє… Здається, мозок не пошкоджено…

— Як ви гадаєте, цей пролам не міг утворитися внаслідок падіння й удару об кам'яну набережну?

— Ні в якому разі… Його хтось сильно вдарив важким предметом — молотком, чи, скажімо, розвідним ключем, або домкратом.

— І через це він одразу знепритомнів?

— Авжеж… Він і досі в коматозному стані і, здається, надовго… А втім, він може з години на годину прийти до пам'яті.

Перед очима Мегре постала набережна, міст, житло Професора і за кілька кроків бурхлива течія Сени. Він раптом пригадав слова фламандця.

— Пробачте, отже ви кажете, що його вдарили по голові. Один раз чи кілька?

— А чому це вас цікавить?

— Це може мати вагу для розслідування.

— Спочатку мені здалося, що він дістав кілька ударів.

— Чому?

— В нього розірване вухо, на обличчі з десяток поранень. Щоправда, неглибоких… Але потім, коли хворого поголили, я оглянув його пильніше…

— І зробили висновок…

— Пробачте, де це сталося?

— Під мостом Марі.

— Була бійка?

— Здається, ні. Схоже, що він спав, коли на нього напали… До речі, як на вашу думку, це можливо?

— Цілком…

— І ви гадаєте, що він одразу знепритомнів?

— Я майже певний цього… А зараз мені ясно, звідки в нього ці подряпини па обличчі, розірване вухо… Його тягли до води по бруківці. На набережній багато піску?

— Там поряд розвантажують баржу…

— В ранах було повно піщинок…

— Отже, на вашу думку, цей Професор…

— Як ви сказали? — здивувався Маньєн.

— Так його прозивають на набережній… Не виключено, що він справді був лікарем…

І до того ж першим лікарем, якого комісар за тридцять років служби в поліції здибав під мостом Сени. Щоправда, свого часу Мегре набрів там на колишнього викладача хімії із провінціального ліцею, а потім — на жінку, що колись була відомою цирковою наїзницею.

— Я певний, що коли на нього напали, він спав… В усякому разі лежав…

— Його вдарив хтось один… У нього лише одне поранення…

— Цілком слушно. Бідолаха знепритомнів, і могло здатися, що він мертвий…

— Можливо.

— І тоді його потягли до берега й кинули в Сену…

Лікар задумливо кивав головою.

— Як на вашу думку, все це тримається купи? — перепитав Мегре.

— Безумовно.

— А скажіть, чи можливо з медичної точки зору, що, опинившись у воді, він би раптом почав кричати?

Маньєн почухав потилицю.

— Ви багато від мене хочете, комісаре… Я не хотів би бути надто категоричним. Особисто я не вважаю це за неможливе… Під раптовою дією холодної води…

— Отже, він опритомнів?

— Не обов'язково… В коматозному стані людина може рухатися і навіть розмовляти… Можна припустити…

— Він часом нічого не говорив під час огляду?

— Ні… Лише стогнав.

— Кажуть, коли його витягли з води, в нього були розплющені очі…

— Це ще нічого не доводить… Ви, здається, хотіли подивитися на нього?.. Ходімте, панове…

Старша медсестра здивовано глянула їм услід і докірливо похитала головою.

Відчинивши двері палати, Маньєн жестом запросив їх увійти. До них, як по команді, одразу повернулися десятки голів.

Пройшовши кілька кроків по вузькому проходу, всі троє зупинилися біля одного з ліжок.

Бинти закривали все обличчя хворого, крім рота, ніздрів га очей.

— Боюсь, що цей огляд вам нічого не дасть…

— Як ви гадаєте, скільки в нього шансів на видужання?

— Ну, сімдесят із ста… Можливо, вісімдесят… У нього міцне серце…

— Дякую, професоре…

— Як тільки він прийде до пам'яті, вас повідомлять… Залиште номер телефону в старшої медсестри…

Приємно було знову опинитися на вулиці, побачити сонце, перехожих, жовтий з червоним автобус під собором Паризької богоматері, де на паперті блукали туристи.

Мегре йшов мовчки, заклавши руки за спину, і Ляпуент із делікатності не наважився потурбувати роздуми патрона.

Вони проминули головну арку управління, піднялися широкими сходами, що здавалися ще більш запорошеними при світлі сонця, і, нарешті, опинилися в кабінеті комісара.

Мегре широко відчинив двері і якийсь час замріяно стежив за низкою барж, що пливли вниз по Сені.

— Піди нагору і скажи, нехай пошлють туди когось із хлопців… Треба дослідити його речі.

Нагорі містився відділ судово-медичної експертизи та всілякі підсобні відділи з техніками, фотографами.

— Найкраще було б узяти вантажну машину та перевезти сюди все його манаття.

Мегре не боявся, що інші бродяги кинуться на Професорове майно, але вуличні хлопчаки могли все розтягти.

— І під'їдь до автоінспекції… У Парижі не так багато червоних «Пежо чотириста три». Перепиши всі номери з двома дев'ятками. Візьми, скільки буде потрібно, хлопців, щоб обійти власників…

— Ясно, патроне…

Зоставшись на самоті, Мегре поклав у звичному порядку люльки і почав переглядати донесення, що вже лежали на столі.

Годинник вибив першу. Він підвівся і вийшов на вулицю. В таку погоду йому зовсім не хотілося сидіти в тісному й людному ресторанчику «Дофін», і після недовгих роздумів він подався додому.

На ту пору у вікна їдальні яскравим потоком вривалося весняне сонце. Мегре дивився на рожеві квіти на сукні дружини і мимоволі думав про гладку Леа у блузці такого ж самого кольору.

Він задумливо доїдав телячу печінку, — засмажену в сухарях, коли пані Мегре раптом запитала:

— Про що ти думаєш?

— Про мого Професора.

— Якого професора?

— Це прізвисько одного бродяги… Колишній лікар..

— А що він зробив?

— Здається, нічого лихого. А от його вночі хтось ударив по голові і кинув у Сену… Він спав під мостом Марі.

— І він помер?.

— Ні, його вчасно витягли…

— За що ж це його так?

— От про це я й думаю… До речі, він земляк твоїх родичів…

Сестра пані Мегре жила із своїм чоловіком, шляховим інспектором, у Мюлузі. Подружжя Мегре не раз там гостювало.

— Як його прізвище?

— Келлер… Франсуа Келлер…

— Дивно, але це прізвище видається мені знайомим.

— Там кожен третій Келлер…

— А що, як я зателефоную сестрі?

Він мовчки знизав плечима. Справді, чом би й ні? Так чи інакше, їй це буде приємно.

Подавши каву, пані Мегре замовила телефонну розмову.

— Алло!.. Алло!.. Так… Так, мадмуазель, замовляла… Це Мюлуз? Це ти, Флоранс? Що?.. Так, це я… Ні, нічого особливого… З Парижа, з дому… Зараз удома, п'є каву… Вітай од нас Анрі… Все гаразд… О, в нас чудова… Нарешті, дочекалися весни… Як діти?.. На грипп? Я теж хворіла минулого тижня, в легкій формі… Послухай, тут є одна справа… Ти часом не знаєш ніякого Келлера?.. Франсуа Келлера… Зажди, зараз поспитаю…

— Скільки йому років? — повернувшись до чоловіка, запитала вона.

— Шістдесят чотири…

— Шістдесят чотири… Еге ж… Ти його особисто не знала? Що ти кажеш?.. Не роз'єднуйте, мадмуазель… Алло! Так, він був лікарем… Вже півгодини я намагаюся пригадати, хто це мені про нього розповідав… Гадаєш, твій чоловік? Так, зажди… Я повторю моєму все, що ти сказала, адже йому не терпиться… Цей Келлер одружився з з дівчиною на прізвище Мервіль… Хто такі Мервілі?.. Він судовий радник?.. Отже, Келлер оженився на радниковій доньці… Чудово… Той уже вмер?.. Давно?.. Я слухаю… Не дивуйся, що я повторюю твої слова, інакше я неодмінно, щось забуду… З діда-прадіда живуть у Мюлузі… Дід був мером… Погано чути… Його бюст?.. Навряд чи це має значення… Не біда, якщо ти не певна цього… Алло!.. Келлер одружився з нею?.. Єдина донька… На Дикій вулиці?.. Молоді мешкали на Дикій вулиці… Дивак?.. Чому? Ти точно не знаєш. А, тепер ясно… Такий самий. дикий, як і його вулиця…

З виду пані Мегре було ясно, що вона робить усе від неї залежне.

— Так… так… Байдуже, навіть якщо це не цікаво… Адже з ним ніколи нічого не знаєш… іноді найменша дрібничка… Так… У якому році?.. Отже, минуло майже двадцять років. Вона одержала спадок від тітки… А він од неї пішов… Не відразу… Прожив іще з рік… У них були діти?.. Донька?.. За ким?.. Русле?.. Аптекарські товари… Вона живе в Парижі…

Пані Мегре повторила чоловікові:

— У них була донька, яка вийшла заміж за сина Русле, власника фабрики аптекарських товарів… Вони живуть у Парижі.

Потім вона знову заговорила в трубку:

— Розумію… Слухай, постарайся розвідати про все детальніше… Еге ж, дякую… Поцілуй за мене чоловіка й дітей. Дзвони, коли захочеш, я завжди вдома…

В трубці почулося цмокання. Тепер пані Мегре звернулася до чоловіка:

— Недарма я казала, що вже десь чула це прізвище. Ти щось зрозумів? Очевидно, це той самий Франсуа Келлер, що побрався з донькою судового радника… Радник помер незадовго до їхнього весілля…

— А його жінка? — запитав комісар.

Пані Мегре допитливо глянула на чоловіка, немов хотіла пересвідчитися, що він не кепкує з неї.

— Не знаю. Флоранс нічого мені про неї не казала… Років двадцять тому пані Келлер одержала спадок від однієї із своїх тіток, вона тепер дуже багата… А лікаря вдали за дивака… Ти чув, що я тобі говорила?.. Сестра каже, що він справжній дикун. Родина Келлерів переїхала із старого будинку до особняка в центрі міста, поблизу собору… Лікар ще рік прожив удома, потім зненацька зник… Флоранс зараз обдзвонить своїх приятельок, певна річ — найстаріших за віком, щоб довідатися про подробиці. Вона обіцяла зателефонувати… Це тобі цікаво?

— Мені зараз усе цікаво, — зітхнув Мегре, підводячись з крісла, щоб узяти з підставки ще одну люльку.

— А тобі не доведеться поїхати до Мюлуза?

— Я ще сам не знаю.

— Візьмеш мене з собою?

Обоє всміхнулися і глянули у вікно, крізь яке до кімнати вливалося сонячне сяйво. В таку погоду мимоволі думаєш про відпустку.

— До вечора. Я занотую все, що повідомить сестра. А там можеш сміятися з нас, скільки твоїй душі заманеться…

3

Юний Ляпуент, мабуть, уже бігав по Парижу в пошуках червоних «Пежо чотириста три». Жанв'є теж не було на місці: йому щойно подзвонили з пологового будинку, де його жінка мала от-от розродитися четвертою дитиною.

— У вас термінова робота, Люка?

— Ні, патроне, це може почекати.

— Зайдіть на хвилинку до мене.

Треба було дослідити особисті речі Професора, що залишилися в лікарні. Як він одразу про це не подумав?

— Щоб вас не ганяли по всіх кабінетах, запасіться листом, який справив би на них враження… Чим більше печаток, тим краще.

— А хто його підпише?

— Ви самі… Тільки побільше печаток… Я хотів би також мати відбитки пальців Франсуа Келлера… До речі, чи не простіше буде, коли я сам подзвоню директорові лікарні?

Скуйовджений горобець на лутці з цікавістю крутив голівкою, розглядаючи те, що, мабуть, вважав людським гніздом.

Мегре найделікатнішим чином попередив директора лікарні, що до них приїде бригадир Люка, і все обійшлося якнайкраще.

— Ніякого листа не треба, — оголосив Мегре, кладучи трубку. — Вас негайно проведуть до директора, і він сам вас супроводжуватиме.

Люка пішов, і комісар почав гортати телефонний довідник абонементів Парижа.

«Русле… Русле… Амеде… Артюр, Алін…»

Там була сила всіляких Русле, але він зупинився на прізвищі, виділеному жирним шрифтом: «Фармацевтична лабораторія Рене Русле».

Лабораторія містилася в чотирнадцятій окрузі, неподалік від Орлеанських воріт. Нижче наводилася домашня адреса цього Русле — бульвар Сюше, шістнадцята округа.

Годинник показував пів на третю. Після раптового пориву вітру, що підняв хмари пороху, немовби перед грозою, знову по-весняному світило сонце.

— Алло!.. Будь ласка, попросіть до телефону мадам Русле…

— Пробачте, а хто це? — почувся низький жіночий голос приємного тембру.

— Комісар Мегре з карного розшуку.

Жінка помовчала, потім запитала:

— Ви можете сказати, в чому річ?

— В особистій справі…

— Я мадам Русле…

— Ви народилися в Мюлузі і ваше дівоче прізвище Келлер?

— Так.

— Я хотів би зустрітися з вами і якнайшвидше… Ви дозволите завітати до вас?

— Ви маєте якусь погану новину?

— Мені необхідно одержати від вас деякі відомості.

— Коли на вас чекати?

— Я виїжджаю за хвилину.

— Жанно, не заважай, я розмовляю.

Очевидно, це стосувалося дитини. В голосі відчувалася тривога, подив, занепокоєння.

— Гаразд, пане комісар… Наша квартира на четвертому поверсі.

Комісар любив паризькі набережні, особливо прекрасні ось такої погожої сонячної днини. Вони завжди викликали в нього безліч спогадів, зокрема про давні прогулянки з дружиною вздовж берега Сени, через весь Париж. І не менш подобався йому задумливий спокій старих кварталів, трохи сумні зелені алеї, прохолодний затишок скверів, чепурні особняки, повз які інспектор Торанс вів зараз їхню невеличку та прудку поліцейську машину.

— Мені йти з вами, патроне? — запитав інспектор Торанс, коли вони зупинилися.

— Думаю, що не треба.

До вестибюля, облицьованого білим мармуром, вели двійчаті двері із кутого заліза й скла. Простора кабіна ліфта піднялася плавно й безшумно. Заледве він натиснув кнопку дзвінка, як двері відчинилися і камердинер в білій куртці прийняв у нього з рук капелюха.

— Будь ласка, сюди…

Біля порога лежав червоний м'яч, на килимі валялася лялька, і крізь прочинені двері комісар встиг помітити молоду покоївку, що вела вглиб коридора маленьку дівчинку в білому. Відчинилися інші двері — певно, із будуара, розташованого поряд із вітальнею.

— Заходьте, пане комісар!

Його зустріла вродлива брюнетка в легкому літньому костюмі. Їй мало бути років тридцять п'ять, але вона показувала на значно менше. Її погляд був такий самий лагідний і привітний, як і голос. Допіру слуга зачинив за собою двері, як вона звернулася до гостя:

— Сідайте, будь ласка!.. З тієї хвилини, як ви подзвонили, я весь час…

Замість одразу перейти до мети свого візиту, Мегре машинально запитав:

— У вас багато дітей?

— Четверо: одному одинадцять, другому дев'ять, третьому сім і меньшенькій три роки.

Їй, очевидно, вперше доводилося приймати в себе поліцая, і тепер вона не спускала з Мегре очей.

— Спочатку я подумала, чи не сталося чогось із чоловіком.

— А де він?

— Зараз він на з'їзді в Брюсселі, я йому одразу подзвонила.

— Мадам Русле, ви добре пам'ятаєте свого батька?

Тривога в її очах змінилася на подив. В кімнаті всюди стояли квіти. За широкими вікнами виднілися верхівки дерев Булонського лісу.

— Звичайно, пам'ятаю… Хоча…

Вона зам'ялася.

— Коли ви бачили його востаннє?

— Дуже давно… Мені тоді було тринадцять років…

— Ви ще жили в Мюлузі?

— Так… Я переїхала до Парижа лише після одруження…

— Ви познайомилися з вашим чоловіком в Мюлузі?

— Ні, в Ла-Боллі… Ми з матір'ю відпочивали там щороку…

З коридора долинув шум дитячих голосів, крики. Хтось, видно, з розгону проїхався слизьким паркетом.

— Пробачте, я зараз…

Вона зачинила за собою двері. Мегре не чув, що саме вона там казала, але її голос звучав владно, рішуче. Шум одразу вщух.

— Даруйте, пане комісар… Діти сьогодні не в школі, і я обіцяла піти з ними гуляти.

— Ви б упізнали вашого батька?

— Думаю, що так.

Мегре дістав із кишені посвідчення Професора. Судячи з дати видачі документа, знімок було зроблено п'ять років тому. Це була карточка, знята фотоавтоматом, які стоять у великих магазинах, на вокзалах, навіть у поліцейській префектурі.

Очевидно, Франсуа Келлер не вважав цю подію досить урочистою, щоб голитися та робити порядок в туалеті. Його обличчя заросло густою бородою, яку він, мабуть, час од часу підстригав ножицями. Негусте волосся було скуйовджене, в погляді відчувалася втома й байдужість.

— Він?

Вона, мабуть, була короткозора, бо піднесла посвідчення до самих очей. Її рука помітно тремтіла.

— Я пам'ятаю його не таким, та я майже певна, що це він…

Вона знову схилилася над карткою.

— Коли б лупа, я змогла б… Стривайте, я зараз принесу…

Вона вийшла, залишивши посвідчення на круглому одноногому столику, і невдовзі повернулася з великою лупою.

— Над лівим оком у нього був невеличкий, але добре помітний шрам… Здається, його й тут можна розрізнити… Ось погляньте…

Мегре теж подивився в лупу.

— Я запам'ятала це тому, що він поранився через мене… Якось у неділю ми гуляли за містом… Стояла спека… Ми йшли понад пшеничним полем, вздовж якого росло безліч червоних маків… А поле було обгороджене колючим дротом… Мені тоді було вісім років… Я сказала батькові, що хочу нарвати букет… Він наступив на нижній дріт ногою і підняв верхній, щоб я могла пролізти… Дивно, що я й досі так добре пам'ятаю цю сцену… Не знаю, як це сталося, та раптом нижній дріт вислизнув у нього з-під ноги й ударив по обличчю… Коли ми дійшли до ферми, щоб промити й перев'язати рану, він був весь у крові. Мама боялася, що він може осліпнути… На щастя, все обійшлося добре, але шрам залишився…

Розмовляючи, вона весь час занепокоєно поглядала на Мегре і, здавалося, відтягувала ту хвилину, коли комісар повинен буде сказати їй причину свого візиту.

— З ним щось сталося?..

— Минулої ночі його було поранено, причім у голову…

— Де це сталося?

— На березі Сени… Потім його кинули у воду… Зараз він у лікарні… Лікарі гадають, що нічого небезпечного…

Він пильно стежив за її реакцією, та мадам Русле навіть не намагалася уникнути його допитливого погляду.

— Вам невідомо, як жив ваш батько?

— Я могла тільки здогадуватися…

— Що ви маєте на увазі?

— Коли він нас залишив…

— Ви сказали, вам було тринадцять років. Ви пам'ятаєте, як він від'їздив?

— Ні… Якось уранці я побачила, що його немає вдома, і дуже здивувалася… Тоді мама сказала мені, що він поїхав у далеку подорож…

— І коли вам стало відомо, де він?

— За кілька місяців… мама сказала, що він у Африці, десь в джунглях лікує негрів…

— Це була правда?

— Думаю, що так… Пізніше я зустрічалася з людьми, які його там бачили… Він жив у Габоні, за кількасот кілометрів од Лібревіля…

— І довго?

— Принаймні кілька років… В Мюлузі дехто вважав його мало не святим… Інші…

Мегре чекав.

— Інші, — повагавшись сказала вона, — називали його диваком, навіть божевільним…

— А як ваша матінка?

— По-моєму, мама з цим примирилася…

— Скільки їй зараз років?

— П'ятдесят чотири… Тобто п'ятдесят п'ять… Тепер я знаю, що батько залишив їй листа, в якому писав, що ніколи не повернеться і що дає згоду на розлучення… Мені вона його ніколи не показувала.

— Вони розвелися?

— Ні… Мама щира католичка.

— Вашому чоловікові все це відомо?

— Певна річ. Ми від нього нічого не приховували…

— Ви не знали, що ваш батько повернувся до Франції і живе в Парижі?

Вона швидко закліпала очима, але — Мегре був певний цього — все-таки не наважилася збрехати.

— І так, і ні… Відколи він нас залишив, сама я його ні разу не бачила… Мама теж… Але один давній мамин друг, із Мюлуза розповідав, ніби на бульварі Сен-Мішель бачив «сендвіча» дуже схожого на мого батька… Він обернувся і на оклик «Франсуа», але не признався…

— А вам з матір'ю ніколи не спадало на думку звернутися до поліції?

— Навіщо? Він сам обрав такий шлях! Все одно він не зміг би жити з нами…

— І вас ніколи не тривожила його доля?

— Ми з чоловіком не раз говорили про нього.

— А з матір'ю?

— Звичайно, я запитувала її — і коли жила з нею, і потім, коли вийшла заміж.

— І як вона дивиться на все це?

— Кількома словами цього не скажеш… Мамі його шкода… Мені також… Та інколи мені здається, що так йому краще… — І тихо, трохи ніяковіючи, додала: — Є люди, котрим важко пристосуватися до життя, яким ми живемо… А потім мама…

Вона схвильовано підвелася, підійшла до вікна і якусь хвилину дивилася на вулицю, немов збираючись з думками.

— Я не можу сказати про неї нічого лихого… У неї є свої погляди на речі… Як і в кожного з нас… Можливо, «владна вдача» — надто сильні слова, але вона любить, щоб усе було так, як їй хочеться…

— Після від'їзду батька ви дружно з нею жили?

— Більш-менш… А втім, я рада, що вийшла заміж…

— І вже не залежите від неї?

— І це теж…

Вона всміхнулася.

— Я знаю, що це не дуже оригінально, більшість дівчат опиняються в подібному ж становищі… Моя мати — світська людина, любить товариство… В Мюлузі в нашому домі збирався весь місцевий бомонд…

— Навіть коли ваш батько жив з вами?

— Так… Принаймні останні два роки…

— Чому саме два останні?

Комісар пригадав довгу телефонну розмову пані Мегре з сестрою, і йому стало трохи ніяково від того, що він незалежно від неї дізнається зараз про всі ці подробиці.

— Річ у тім, що мамі дісталася значна спадщина від тітки… Раніше ми жили досить скромно, у тісній квартирі, на околиці міста… Через те у батька ніколи не було багатих пацієнтів, самі робітники… Ця спадщина впала на нас несподівано… Ми одразу переїхали до центру міста. Мама купила великий гарний особняк біля собору. По-моєму, її спокусило те, що на порталі був графський герб…

— Ви знали батькових родичів?

— Ні. Я тільки бачила кілька разів його брата, який потім загинув на війні. Якщо не помиляюся, десь у Сірії, в усякому разі не у Франції…

— А його батьків?

З коридора знов долинув галас, але вона й не ворухнулася.

— Бабуся померла від раку, коли тато ще був хлопчиком… Дід був підрядчиком… Мама розповідала, що в нього працювало чоловік із десять столярів та теслярів. Якось одного ранку відчинили майстерню і побачили, що дід повісився… Виявилося, що він був на краю банкрутства… Батько тоді ще вчився в університеті.

— Але вашому батькові все-таки вдалося здобути освіту?

— Він учився й водночас працював у аптеці…

— Який він був на вдачу?

— Дуже лагідний… Не знаю, чи вдовольнить вас ця відповідь, але він залишив у мене саме таке враження… Він був дуже лагідний і завжди трохи сумний…

— У нього були часті суперечки з вашою матінкою?

— Я ніколи не чула, щоб батько підвищив голос… Мама інколи дорікала йому, що через своїх хворих він зовсім забув про себе… Він проводив з ними цілісінькі дні і повертався додому пізно ввечері… Навіть я скаржилася, що в нього колеться борода, коли він мене цілував…

— Ви часом не знаєте, у яких він був стосунках зі своїми колегами?

— Якщо трохи й знаю, то лише від матері… Але в неї завжди важко розрізнити, де правда, а де напівправда. Вона по-своєму завжди щира, та тільки в її розповідях все виглядає так, як би їй хотілося, щоб це було. Коли вже вона вийшла заміж за батька, то він неодмінно мав бути кимось незвичайним — бо це її чоловік!

«Твій батько найкращий лікар у місті, — казала вона мені. — І, безперечно, — один із найкращих у всій Франції. Та на жаль…»

Мадам Русле знову усміхнулася.

— Ви здогадуєтесь, що говорилося далі… Батько не вмів пристосовуватися… Він не міг жити, як усі… Мама давала зрозуміти, що дідусь повісився не через банкрутство, а тому що був неврастеніком… У нього була донька, яка лікувалася один час у психіатричній лікарні…

— Що з нею сталося?

— Не знаю… Гадаю, що й мама нічого не знає. В усякому разі, вона залишила Мюлуз.

— Ваша матінка й досі живе там?

— Мама давно переїхала до Парижа.

— Ви можете дати мені її адресу?

— Орлеанська набережна, двадцять дев'ять біс…

Мегре здригнувся, але вона, здається, не помітила цього.

— Це на острові Сен-Луї, — вела далі пані Русле. — Жити на острові зараз вважається великим шиком…

— Знаєте, де саме стався напад на вашого батька?

— Певно, що ні…

— Під мостом Марі… Метрів за триста від будинку вашої матері…

Вона спохмурніла, ця звістка засмутила її.

— Це ж, здається, міст через другий рукав Сени… Мамині вікна виходять на набережну Турнель…

— У вашої матері є собака?

— Чому ви мене про це запитуєте?

Кілька місяців тому, поки ремонтували їхній будинок на бульварі Рішар Ленуар, подружжя Мегре жило на Вогезькій площі. Увечері вони часто гуляли по острову Сен-Луї, і комісар більше ніде не бачив стільки випещених, ситих, породистих собак, як там. Їх виводили на прогулянку, немов на парад, такі ж ситі і охайні пані та пани, а часом слуги.

— Мама тримає лише птахів… Вона терпіти не може ні кішок, ні собак. — І щоб змінити тему — А куди поклали мого батька?

— До «Отель-Дьє»… Це там найближча лікарня.

— Ви, звичайно, хотіли б…

— Ні, поки що не треба… Можливо, пізніше я попрошу вас відвідати його, щоб мати цілковиту впевненість щодо його особи. Зараз усе його обличчя в бинтах…

— Він дуже страждає?

— Він непритомний.

— За що ж із ним так учинили?

— Саме це я й намагаюся з'ясувати…

— Можливо, була бійка?

— Ні, схоже на те, що на нього напали, коли він спав.

Цього вона ніяк не могла собі уявити.

— Під мостом?

Він підвівся.

— Ви, мабуть, відвідаєте мою матір?

— Доведеться…

— З вашого дозволу, я подзвоню їй, щоб попередити…

Він завагався. Безперечно, краще було б обійтися без попереджень. Цікаво, як реагувала б на це пані Келлер… А втім…

— Я не заперечую.

— Дякую, пане комісар. Про це писатимуть у газетах?

— Про напад уже повідомили кількома рядками, але не називаючи прізвище вашого батька… Я й сам дізнався про нього зовсім недавно.

Мама вимагатиме, щоб воно не згадувалося.

— Я зроблю все, що зможу.

Коли пані Русле проводила комісара до дверей, до неї підбігла дівчинка і вчепилася за її спідницю.

— Зараз ми підемо, ясочко… Біжи, скажи няні, щоб тебе одягла…

Бруківкою туди й сюди походжав Торанс. Маленький чорний автомобіль карного розшуку виглядав досить жалюгідно поряд із довгими блискучими лімузинами.

— Набережна Орфевр?

— Ні… Орлеанська набережна. Острів Сен-Луї…

Величезний масивний будинок із чавунними литими воротами скидався на старовинний комод, з якого допіру витерли порох. І щойно пофарбовані, прикрашені химерними візерунками стіни, і важкі дубові, оббиті надраєною міддю двері, і білі мармурові сходи з полірованими бильцями — все свідчило про те, що тут завжди панує порядок. Це відчуття ще більш посилювала охайна конс'єржка в строгій чорній сукні з білим фартухом, схожа на покоївку із старовинної гравюри.

— У вас побачення?

— Так… Пані Келлер чекає на мене…

— Будьте ласкаві, заждіть хвилинку, — мовила вона, беручи телефонну трубку.

Запах мастики, що долинав з її кімнатки, пересилював пахощі кухні.

— Як доповісти?

— Комісар Мегре…

— Алло! Берта!.. Скажи, будь ласка, мадам, що її хоче бачити пан комісар Мегре… Так, він уже тут… Нехай підніметься?.. Дякую.

— Можете піднятися… Третій поверх праворуч…

Підіймаючись сходами, Мегре раптом подумав про фламандців. Цікаво, чи стоять вони ще на місці, чи, підписавши протокол, вже відпливають у напрямку до Руана?

Двері відчинилися раніше, ніж він устиг подзвонити. Гарненька молода покоївка пильно оглянула його з голови до ніг, неначе вперше в житті бачила живого поліцая.

— Пройдіть сюди… Дозвольте ваш капелюх…

Розкішна квартира з ліпними золоченими стелями в стилі барокко була обставлена старовинними різьбленими меблями. М'які квітчасті килими устеляли підлогу. Вже в коридорі можна було чути пташиний щебет. Крізь напіввідчинені двері салону видно було велику бронзову клітку, принаймні з десятком пташиних пар.

Почекавши хвилин із десять, комісар немов на знак протесту вже запалив був люльку, але відразу вийняв з рота, щойно до вітальні зайшла пані Келлер. Мегре б уражений, побачивши, яка вона тендітна й струнка, зовні лиш років на десять старша за свою доньку. Чорна з білим сукня дуже пасувала до її білявого волосся та блакитних, кольору незабудок, очей.

— Жаклін дзвонила мені, — мовила вона, жестом показуючи на страшенно невигідне крісло з прямою дерев'яною спинкою.

Сама пані Келлер сіла на пуф, оббитий старовинною килимовою тканиною. Трималася вона дуже прямо, як очевидно, її колись навчали в монастирі.

— Отже, ви знайшли мого чоловіка…

— Ми його не шукали, — відповів Мегре.

— Певна річ… Не уявляю, навіщо вам справді було його шукати… Кожному вільно жити, як йому заманеться… До речі, правда, що його життю ніщо не загрожу чи ви сказали це, аби лише заспокоїти мою дочку?

— Професор Маньєн певний, що все буде гаразд.

— Професор Маньєн?.. Я його добре знаю… Він не раз бував тут…

— Ви знали, що ваш чоловік живе в Парижі?

— Я могла тільки здогадуватися… За двадцять років, відколи він подався до Африки, я одержала від нього всього дві листівки… Та й то в перший місяць…

Пані Келлер не розігрувала перед ним комедію скорботи, а спокійно дивилася прямо у вічі, як людина, котра вміє не розгублюватися у будь-якій ситуації.

— Ви принаймні певні, що це саме він?

— Ваша дочка впізнала його на фотографії…

Комісар простяг їй пошарпане посвідчення. Вона підвелася, взяла на комоді окуляри і довго розглядала фотографію. Її обличчя не відбивало жодного хвилювання.

— Жаклін не помилилася… Певна річ, він дуже змінився, але я теж можу заприсягтися, що це Франсуа…

Вона підвела голову.

— Він справді жив за кілька кроків звідси?

— Під мостом Марі.

— Я проходила цим мостом по кілька разів на тиждень… Навпроти, на тім березі, живе одна моя добра приятелька… Пані Ламбуа. Вам, певно, знайоме це прізвище. Її чоловік…

Метре не став довідуватися, яке саме становище посідав чоловік пані Ламбуа.

— Отже, ви ні разу не бачили вашого чоловіка, відколи він поїхав з Мюлуза?

— Ні разу.

— І він не писав вам, не телефонував?

— За винятком двох листівок, я не одержувала від нього жодних звісток… Безпосередньо — жодних.

— А посередньо?

— Мені якось довелося зустрічатися в гостях з колишнім губернатором Габона паном Періньоном… Він запитав мене, чи я часом не родичка доктора Келлера.

. — І що ж ви відповіли?

— Правду. Це його збентежило. Мені довелося витягати з нього кожне слово. Від нього я довідалася, що Франсуа не знайшов у Африці того, що шукав.

— А що він шукав?

— Розумієте, це ідеаліст… Він не створений для сучасного життя… Після своєї невдачі в Мюлузі…

Комісар зробив здивоване обличчя.

— Хіба дочка вам не розповідала?.. А втім, вона тоді бла надто мала і рідко бачила свого батька… Так от, замість завести собі таку клієнтуру, якої він заслуговував… Може, вип'єте склянку чаю?.. Тоді, пробачте, мені доведеться пити чай у вашій присутності. Вже час…

Вона подзвонила.

— Берто, принеси чай…

— На одну особу?

— Так… Що я могла б запропонувати вам, комісаре?.. Віскі?.. Нічого?.. Ну, як хочете… То про що ж це я розвідала? Ах, так… Хтось, здається, написав роман «Лікарня бідаків» чи «Сільський лікар»… Не пам'ятаю точно… Так от, ще в Мюлузі Франсуа став чимось на зразок такого лікаря для бідаків. Всі вже навіть звикли до того, що йому можна не платити… До нього стікалися злидарі усієї округи, і ніхто не платив… Не знаю, чим би це скінчилося, коли б не спадщина… Ми, мабуть, самі пішли б з торбою… Зауважте, комісаре, що я йому ні за що не докоряю… Така вже в нього вдача… Він не міг інакше. Його батько… А втім, байдуже… У кожної сім'ї свої проблеми…

Задзвонив телефон.

— Пробачте… Алло!.. Так, це я… Аліса?.. О, даруй, люба, я, мабуть, трохи спізнюся… Ні, ні… Навпаки, все гаразд. Ти бачила Лору?.. Теж буде?.. Ну, чудово… Я більш не можу з тобою говорити, у мене гість… Я тобі все розкажу… Бувай…

Усміхаючись, вона знову глянула на комісара.

— Це дружина міністра внутрішніх справ… Ви знаєте?

Мегре заперечливо мотнув головою і поклав люльку в кишеню. Його дратували і ці папуги, і ці вимушені паузи… А ось і покоївка, на цей раз із чаєм..

— Франсуа хотів стати ординатором у лікарні і цілі два роки готувався до конкурсу, але… О, у Мюлузі вам кожен скаже, яка то була кричуща несправедливість Франсуа, безперечно, був найдосвідченішим, найбільш підготовленим із кандидатів… В лікарні він був би якраз на своєму місці… Але, як водиться, головним лікарем став протеже якогось великого цабе… Та хіба ж це причина, щоб усе облишити?!.

— Отже, через це розчарування…

— Я гадаю, що так… Ми з ним рідко розмовляли… Коли він був удома, то завжди замикався в кабінеті… Він завжди був трохи дикий, та з того дня немов перестав володіти собою… Не подумайте, що я нарікаю… Я навіть відмовилася од розлучення, коли він це запропонував.

— Він пив?

— Дочка вам казала про це?

— Ні.

— Так, він почав випивати… Зважте, що я ні разу бачила його п'яним, хоча в кабінеті завжди стояла пляшка вина. Та зате інші бачили, як він виходив із таких гадючників, де йому, як лікареві, не годилося б і показуватися.

— Ви почали розповідати про Габон…

— По-моєму, він хотів стати другим доктором Швейцером… Ви мене розумієте? Податися до джунглів, відкрити там лікарню і лікувати негрів — щоб якомога рідше зустрічатися з білими людьми, особливо з людьми своєї верстви…

— І йому знов не пощастило?

— Я, на жаль, не знаю подробиць, але він, здається, настроїв проти себе місцеву адміністрацію, а також хазяїв кількох великих компаній… Це все, що мені вдалося випитати у губернатора… І, можливо, через клімат, він почав усе більше пити… Не подумайте, що я кажу це з ревнощів, я ніколи його не ревнувала… Там, у Габоні, він жив у тубільній халупі з негритянкою, і, здається, в них були діти.

Мегре дивився на клітку з папугами, пронизану сонячним промінням.

— Йому дали зрозуміти, що в Габоні без нього можуть обійтися.

— Ви хочете сказати, що його вислали звідти?

— Схоже на те… Я не знаю точно, як це робиться, а губернатор говорив досить ухильно… В усякому разі йому довелося повернутися до Франції…

— Один із ваших приятелів бачив його на бульварі Сен-Мішель. Як давно це було?

— А, дочка вам і про це розповіла!.. Зауважте, цілковитої певності в мене немає… Чоловік із рекламними щитами начебто скидався на Франсуа і здригнувся, коли мій приятель назвав його на ім'я…

— Вони не розмовляли?

— Франсуа глянув на нього так, наче вперше побачив… Це все, що я знаю…

— Як я вже сказав вашій дочці, я зараз не можу просити вас прийти й опізнати його, бо все обличчя в нього забинтоване… Та як тільки йому стане краще…

— Вам не здається, що це буде надто тяжким випробуванням?

— Для кого?

— Для нього ж, певна річ!

— Але ми повинні бути певні, що це саме він…

— Я майже певна цього… Вже один цей шрам над оком… Пам'ятаю, це сталося якось у неділю, у серпні…

— Я знаю.

— В такому разі я не бачу, чим іще могла б бути вам корисна…

Мегре підвівся, йому хотілося якнайшвидше вийти на вулицю, щоб не чути тріскотні папуг.

— Сподіваюся, газети…

— Обіцяю вам, що газети писатимуть про це якнайменше.

— Я турбуюся не так за себе, як за свого зятя. Діловій людині завжди неприємно, навіть небезпечно, коли її ім'я… Зауважте, ми від нього нічого не приховували… Він все зрозумів і примирився. Може, все-таки щось вип'єте?

— Ні, дякую.

Але одразу на вулиці Мегре запитав Торанса:

— Ти часом не знаєш, де тут найближче кафе?.. Страх, як хочеться пити…

От би зараз пивця, холодного, з густою піною!

Кафе — затишне, як він того й хотів, — було зовсім поряд, але пиво, на жаль, виявилося тепле і несмачне.

4

— Список у вас на столі, — доповів Люка, котрий завжди відзначався ретельністю.

В кабінеті, залитому призахідним сонцем, Мегре побачив не один, а кілька списків, віддрукованих на машинці. У першому з них під рубрикою «Мотлох» був перелік речей, що становили рухоме та нерухоме майно Професора з-під мосту Марі: фанерні ящики, дитяча коляска, діряві ковдри, старі газети, жаровня, казанок, «Надгробні промови» Боссюе тощо. Все це було звалене тепер нагору в кутку лабораторії.

В другому списку був опис одягу, що його привезли з лікарні, і, нарешті, в третьому детально перелічували предмети, знайдені в кишенях потерпілого.

Та замість читати довгий список, комісар почав відкривати брунатний паперовий мішок, куди бригадир Люк склав весь дріб'язок. В цю хвилину Мегре являв собою досить кумедне видовище — так дитинча розв'язує пакуночок під різдвяною ялинкою, сподіваючись знайти в ньоиу бозна-які скарби.

Його увагу одразу привернув старий пом'ятий стетоскоп. Він вийняв його і поклав на стіл.

— Взято у правій кишені піджака, — прокоментував інспектор. — У лікарні мені сказали, що він зіпсутий.

Навіщо ж у такому разі Франсуа Келлер носив його при собі? Може, сподівався полагодити? Чи скоріше реліквію, останню ознаку своєї професії?

Потім на світ з’явився кишеньковий ножик з трьома лезами та штопором. Рогова ручка в нього була надтріснута. Це він також міг знайти десь на смітнику.

Далі комісар видобув із мішка берестову люльку з буком, перев'язаним дротиком.

— А це з лівої кишені, — пояснив Люка. — Вона дещо мокра…

Мегре машинально потяг носом.

— А тютюну немає? — запитав він.

— Кілька недокурків, вони на дні мішка. Од води вони стали справжньою кашею.

Можна було уявити собі, як Професор зупинявся на тротуарі, нагинався над недокурком сигарети, розгортав його і висипав у жменю ще крихітку тютюну. Хоча комісар цього й не виявляв, та йому було приємно довідатися, бродяга курив саме люльку. Ні пані Келлер, ні її донька не сказали йому про цю деталь.

Цвяшки, гвинтики. Навіщо вони могли знадобитися старому, який вже кілька років спав попід мостами, вкриваюсь старими газетами? Очевидно, він машинально поклав їх до кишені, знайшовши десь на звалищі, і завжди носив з собою, як носять талісман.

А втім, коли вже говорити про талісман, то за нього скоріше правили оці три скляні кульки, що відсвічували на сонці всіма кольорами веселки. Комісар взяв одну і якийсь час крутив у руці. Колись у дитинстві він теж любив бавитися такою іграшкою. Чого тільки не віддавали йому за неї сусідські хлопчаки?! Мегре підставив люльку під сонячний промінь і замилувався веселою грою різнобарвних полисків, майже не звертаючи вже уваги на решту Професорового майна: кілька монет та дві злиплі від води асигнації по п'ятдесят франків, знайдених у годинниковій кишені штанів.

— Ти взяв відбитки пальців?

— Звичайно, патроне. Всі хворі в палаті витріщилися на мене. Я був також в архіві, там їх звірили.

— Нічого… Келлер ніколи не мав справи ні з нами, ні правосуддям…

— Він уже прийшов до тями?

— Ні. Щоправда, очі в нього напіврозплющені, але, здається, він нічого не бачить. Дихання важке, з присвистом… Інколи стогне…

Перш ніж податися додому, він ще встиг переглянути поточні справи й підписати кілька паперів. Незважаючи на заклопотаний вираз обличчя, настрій у нього був веселий і безхмарний, подібний до того сонячного паризького дня. Невже лише випадково, виходячи з кабінету, він поклав собі в кишеню одну із скляних кульок? Був вівторок, день запіканки з макаронів. Меню інших днів змінювалося з тижня на тиждень, але невідомо чому щочетверга у Мегре подавали м'ясний бульйон, а щовівторка — макаронну запіканку з дрібно посіченою шинкою чи тонко нарізаними трюфелями.

З того, як блищали очі його дружини, Мегре відразу збагнув, що в неї є для нього новини. Він не поспішав сказати їй, що вже побував у Жаклін Русле та в Келлер.

— Я голодний, як пес.

Він не хотів, щоб макарони з шинкою задубіли через їхню розмову. І лише коли обоє сіли до столу біля відчиненого вікна, за яким пломеніло призахідне сонце, Мегре запитав:

— Що, дзвонила сестра?

— Молодчина! Вона встигла опитати всіх своїх подруг.

Поряд із її тарілкою лежав геть списаний папірець.

— Хочеш знати, що вона сказала?

Далекий приглушений клекіт вулиці сповнював кімнату.

За стіною у сусідів монотонно бубонів телевізор.

— Може, хочеш послухати останні новини?

— Я краще послухаю тебе.

Поки жінка розповідала, він знову грався скляною кулькою, не виймаючи її з кишені.

— Чого ти усміхаєшся?

— Просто так… Я слухаю…

— Насамперед я дізналася, звідки взялося те багатство, що його успадкувала у своєї тітки пані Келлер… Це досить довга історія… Тебе цікавлять подробиці?

Він кивнув. Під зубами смачно хрумтіли макарони.

— Так от, її тітка була доглядальницею в лікарні і до сорока років дівувала…

— Вона жила в Мюлузі?

— Ні, у Страсбурі… Це сестра її матері… Ти слухаєш?

— Умгу…

— В тамтешній лікарні у кожного лікаря кілька приватних палат… Якось перед самою війною їй довелося доглядати за якимось торгівцем брухтом на прізвище Лемке. Уже тоді в нього була погана репутація… Казали, що той потай не гребує й лихварством…

— Вони поженилися?

— Звідки ти знаєш?

Він уже шкодував, що зіпсував їй розповідь.

— Я зрозумів це з виразу твого обличчя.

— Так, він справді на ній оженився… Та слухай далі. Коли почалася війна, він значно розширив свою фірму. Під час окупації активно співробітничав із німцями і нажив чималий капітал… Тобі не набридло?..

— Навпаки, це дуже цікаво… А що з ним сталося після визволення?

— Альзаський комітет руху опору присудив його до страти та конфіскації майна… Але здійснити цей присуд не вдалося… Лемке зник, мов у землю запався… Здається, йому пощастило дістатися до Іспанії, а звідти пароплавом до Аргентіни… Разом із жінкою. Один із мюлузців — хазяїн ткацької фабрики — бачив їх на вулиці в Буенос-Айресі… Ще трохи запіканки?

— Будь ласка… Тільки зі скоринкою…

— Не знаю, чи вони там працювали чи просто подорожували для власної втіхи… Якось по дорозі до Бразілії їхній літак розбився в горах… Екіпаж та всі пасажири гинули… І от, саме тому, що подружжя Лемке загинуло під час повітряної катастрофи, весь спадок дістався не родичам чоловіка, як можна було сподіватися, а пані Келлер… І знаєш чому?

Мегре знизав плечима, хоча насправді він хитрував, знаючи, що не розуміє, в чім справа.

— Виявляється, що, коли чоловік і жінка стають жертвами одного й того ж нещасного випадку, закон вважає, що бодай на кілька секунд, жінка переживає свого чоловіка. На думку лікарів, ми, жінки, живучіші за чоловіків… Таким чином, спадок Лемке дістався спочатку його вдові, а потім її небозі, тобто пані Келлер… Ну, тепер тобі ясно? Вона була дуже вдоволена з себе.

— І от виходить, коли б у Страсбурі якась доглядальниця не вийшла заміж за торгівця брухтом, а в горах Південної Америки не розбився літак, лікар Келлер ніколи не став би бродягою… Можливо, він би й досі жив зі своєю родиною в Мюлузі на Дикій вулиці… Ти згодний?

— Цілком імовірно…

— В мене є також деякі відомості щодо пані Келлер, але сестра попередила, що за їх вірогідність вона не відвідає…

— А все-таки?

— Це дуже активна та енергійна особа, але вона трохи звихнулася на світських розвагах. Весь свій час вона присвячує полюванню на видатних людей. Після від'їзду чоловіка вона з головою пірнула у світське життя — бали, танці, звані обіди… Кажуть, вона досить часто міняла коханців… Здається, серед них був і префект Баде — ще за життя його жінки… Був там ще якийсь генерал, забула прізвище…

— Я бачив пані Келлер, — сказав комісар.

Якщо пані Мегре й була розчарована, то не показала цього.

— Ну і яка ж вона з себе?

— Ти змалювала її досить точно… Тендітна, знервована, дуже випещена дама, яка не показує на свій вік… І страшенно любить папуг…

— Звідки ти взяв про папуг?

— Їх у неї повна квартира.

— Вона живе в самому Парижі?

— І де б ти думала? На острові Сен-Луї, за триста метрів від мосту Марі, під яким ночував її чоловік… До речі, він курив люльку…

Між макаронами та десертом він дістав із кишені скляну кульку і почав катати її по скатертині.

— Що то в тебе?

— Скляна кулька… У Професора їх було три…

Вона уважно глянула на чоловіка.

— Ти йому симпатизуєш, правда?

— Здається, я починаю його розуміти…

— Розуміти, чому він пустився берега і став бродягою?

— Можливо, й це… Він довго жив у джунглях, за сотні кілометрів від великих міст та шляхів… Там теж його спостигло розчарування…

— Чому?

Це навряд чи зрозуміла б пані Мегре, яка змалку жила в іншому затишнішому світі, шанувала розміреність, порядок та чистоту.

— Мене найбільше цікавить одне питання, — промовив Мегре замість відповіді. — В чому його провина?

Пані Мегре насупила брови.

— Що ти маєш на увазі?.. Хіба ж не його напівмертвого кинули до Сени?

— Так, він справді жертва, але…

— Але що?

— У криміналістів, зокрема американських, є досить своєрідна теорія, яка на перший погляд може здатися парадоксальною… Та тільки на перший…

— Що за теорія?

— Що принаймні у восьми випадках з десяти жертва певною мірою поділяє відповідальність з убивцею.

— Я не розумію…

Він, немов зачарований, дивився на кульку.

— Ну, скажімо, чоловік ревнує до когось свою дружину… Між ними сварка… Він їй за щось докоряє, а вона тримається визивно…

— Ну, буває…

— Тепер уявімо, що він хапає ножа і каже: «Коли я ще раз дізнаюся, що ти була з ним — уб'ю!»

— І таке може бути.

— А вона йому: «Ти не посмієш… Ти на таке негодний!»

— І тепер розумію…

— Так от, в багатьох житейських драмах трапляється щось подібне… Ось ти допіру розповідала про Лемке, який, по-перше, лихварював, доводячи до відчаю своїх клієнтів, а по-друге, співробітничав із бошами… Чи дуже ти здивувалася б, дізнавшись, що його вбили?

— Але ж лікар…

— Так, на перший погляд він нікому не заподіяв лиха. Ночував під мостами, вдень ходив вулицями з рекламними щитами… А вранці і ввечері пив червоне вино…

— Ну от бачиш!

— А втім, хтось не полінувався вистежити, де він живе, серед ночі напав на нього, розбив йому голову, міг і вбити, потім ще тяг по набережній і кинув у воду… І лише чудом його врятували… Цей «хтось», певно, мав якийсь мотив… І мотив цей, свідомо чи несвідомо, дав йому сам Професор.

— Він досі не опритомнів?

— Ні.

— Ти сподіваєшся, що він щось скаже, коли прийде до пам'яті?

Замість відповіді Мегре лише знизав плечима і заходився набивати люльку. Згодом вони погасили світло і сіли біля відчиненого вікна.

Вечір був тихий і теплий. Розмова їхня переривалася довгими паузами, що не перешкоджало подружжю відчувати себе дуже близькими одне одному.

Наступного ранку, такого ж самого теплого й сонячного, ідучи на роботу, Мегре помітив на деревах ніжні ще клейкі листочки, що зеленіли на місці вчорашніх бруньок. Весна вже впевнено порядкувала в Парижі.

Щойно він зайшов до свого кабінету, як у двері просунулася голова Ляпуента.

— Патроне, ви приймете гостей? — весело запитав він.

Йому явно уривався терпець, і вигляд в нього був не менш гордий, ніж напередодні у пані Мегре.

— Де вони?

— У приймальні.

— А хто це?

— Власник червоного «Пежо чотириста три» та його друг, що був із ним того вечора… На жаль, моя заслуга тут невелика. Все було просто… В Парижі, виявляється, зовсім небагато червоних «Пежо чотириста три», і лише у трьох номери з двома дев'ятками… Із них одна вже тиждень у ремонті, а друга в Каннах разом із своїм власником…

— Ти допитав цих людей?

— Я поставив їм лише кілька запитань… Краще ви самі погляньте, що це за пани… Привести?

В погляді Ляпуента було щось таємниче, немов він готував комісарові якийсь сюрприз.

— Гаразд…

У його руці знову опинилася скляна кулька, і він тримав її, мов талісман.

— Месьє Жан Гійо, — оголосив інспектор, впускаючи першого гостя.

Це був невисокий на зріст панок років за сорок віком, одягнутий досить елегантно.

— Месьє Ардуен, кресляр…

Кресляр був вищий на зріст, худорлявіший, трохи молодший.

— Сідайте, панове… Здається, у одного з вас є власний «Пежо чотириста три» червоного кольору.

— Це в мене, пане комісар, — не без гордощів озвався невисокий панок. — Я придбав його в кінці минулого року…

— А де ви живете, месьє Гійо?

— На вулиці Тюрен, поблизу бульвару Тампль.

— Ваша професія?

— Я страховий агент.

Очевидно, йому не часто доводилося бувати в карному розшуці і розмовляти з головним комісаром, але в його поведінці Мегре не помітив ніяких ознак страху. Навпаки, він з цікавістю розглядав кабінет, так немов хотів потім докладніше розповісти про все своїм приятелям.

— А ви, месьє Ардуен?

Лише тут він помітив, що кресляр заїка.

— Я… я ме… мешкаю у то… тому ж… бу… будинку.

— Поверхом вище, — підказав Гійо.

— Ви одружені?

— Шш-ще па-па-парубкую…

— А в мене є жінка і двоє дітей — хлопчик та дівчинка, — мовив страховий агент, не чекаючи, поки його запитають.

Стоячи в дверях, Ляпуент намагався стримати усмішку.

І справді, могло здатися, що ці двоє, сидячи на стільцях з капелюхами на колінах, виконують естрадний номер.

— Ви друзі?

Незважаючи на свій гандж, Ардуен відповів на це запитання в один голос із Гійо:

— Давні друзі…

— Ви знайомі з Франсуа Келлером?

Вони здивовано перезирнулися, немов уперше почули це ім'я.

— А… а х-хто це? — запитав кресляр.

— Це один лікар з Мюлуза.

— Я зроду не був у Мюлузі, — озвався Гійо. — І він каже, що знає мене?

— Що ви робили увечері минулого понеділка?

— Я вже пояснив вашому інспекторові… Ми не знали, що це заборонено…

— Розкажіть докладно, що ви робили?

— Близько восьмої я повернувся додому, бо затримався, обходячи клієнтів… Мій район у західному передмісті… Не встиг я переступити поріг, як жінка одізвала мене в куток і тихо, щоб не почули діти, повідомила, що наш Нестор…

— Хто такий Нестор?

— Наш собака датської породи… Йому вже минуло дванадцять років… Він був найкращим другом наших дітей… Можна сказати, вони зросли в нього на очах… Коли вони були маленькі, він, бувало, ляже біля їхніх колисочок, і хай хто спробує підійти… Навіть мене не підпускав…

— Отож ваша жінка сказала вам…

Та Гійо провадив своє.

— Не знаю, чи ви коли тримали собак датської породи… На жаль, вони не такі живучі, як інші… Я навіть не знаю чому… І хвороби в них майже як у людини. Кілька тижнів тому Нестора розбив параліч, і я запропонував одвезти його до ветеринара й усипити… Жінка заперечувала… І от у понеділок, повернувшись додому, я довідався, що недавно у собаки почалася агонія і що його перенесли до Люсьєна… Жінка не хотіла, щоб діти бачили, як він конає…

Мегре глянув на Ляпуента. Той весело підморгнув йому.

— Коли я піднявся до Люсьєна, бідолашний Нестор уже конав… Я одразу подзвонив ветеринарові, але мені відповіли, що він у театрі і повернеться не раніше дванадцятої… Я сів на підлогу й поклав голову Нестора собі на коліна. Собака конвульсивно здригався.

Під час цієї розповіді Ардуен раз по раз кивав головою, аж поки спромігся й собі встромити слово:

— В-він по-по-помер…

— Нестор помер о пів на одинадцяту, — вів далі страховий агент.

— Коли я пішов сказати про це жінці, діти вже спали. Я щось проковтнув наспіх, бо того дня навіть не встиг пообідати. Признаюся, потім ще випив дві чарки коньяку, щоб трохи одлягло… Потім узяв пляшку і піднявся до Люсьєна — він був схвильований не менше за, мене. Усім було тяжко. Ми з жінкою навіть заплакали.

Словом, маленька трагедія поряд із великою.

— От тоді ми й замислилися, що робити з трупом… Звичайно, ми могли перечекати ніч і одвезти його на собачий цвинтар… Я десь чув, що є такий… Та місце там, напевне, дорого коштує, і, крім того, я не міг марнувати на неї весь день… Адже я на роботі… У жінки теж обмаль часу.

— Одне слово…

— Одне слово…

Гійо затнувся, впустивши нитку розповіді.

— Ми… ми… ми… — знову втрутився Ардуен.

— Нам не хотілося лишати Нестора десь на пустирі. Ви уявляєте собі дога? А там, на підлозі в Люсьєновій їдальні, він здавався ще більшим. Одне слово…

Месьє Гійо явно зрадів, пригадавши, на чому зупинився.

— Одне слово, ми вирішили кинути його в Сену. Я пішов додому і приніс лантух з-під картоплі. Але він виявився замалим — звисали лапи. Ми насилу знесли труп по сходах і поклали його в багажник машини.

— Котра була година?

— Десять хвилин на дванадцяту.

— Звідки вам відомо, що було саме десять хвилин на дванадцяту?

— Річ у тім, що консьєржка ще не спала і запитала в нас, що сталося. Я їй усе розповів. Двері її комірчини були відчинені, і я машинально глянув на годинника: він показував десять хвилин на дванадцяту.

— Ви їй сказали, що хочете кинути собаку в Сену?

— Так, і поїхали до моста Селестен… Це найближчий.

— Щоб доїхати туди, вам потрібно було кілька хвилин. Ви не зупинялися по дорозі?

— Коли їхали до Сени? Ні. Ми поїхали найкоротшим шляхом, і були там хвилин за п'ять — не більше. Спочатку я не наважувався спускатися машиною до води. Та переконавшись, що на березі нікого немає…

— Отже, тоді ще не було пів на дванадцяту?

— Певно, що ні… Ви зараз зрозумієте чому. Ми з Люсьєном розгойдали його і кинули в воду.

— І нікого не побачили?

— Нікого…

— Але ж поблизу стояла баржа.

— Цілком вірно… На ній навіть світилося.

— А на палубі нікого не було?

— Здається, ні…

— Отже, до моста Марі ви не доїздили?

— Чого б ми туди їхали? Ми кинули Нестора біля того місця, де стояла машина…

Ардуен весь час кивав головою. Інколи він поривався щось сказати, але тут же змушений був затуляти рота.

— Ну, а потім?

— Потім ми від'їхали… Коли ми вже були нагорі…

— Цебто на набережній Селестен?

— Еге ж… Мені чомусь стало так тяжко, неначе я допіру поховав дорогу мені людину… Дома коньяку вже не було, і я запропонував Люсьєнові зайти на хвилинку до кафе… На розі вулиці Тюрен та Фран-Буржуа поблизу площі Вогезів…

— І ви знову пили коньяк?

— Еге ж… Там на стіні годинник… Коли ми зайшли, він показував за двадцять дванадцяту, але хазяїн сказав, що він іде на п'ять хвилин вперед…

І з розпачем у голосі Гійо повторив:

— Клянусь вам, я не знав, що це заборонено… Уявіть себе на моєму місці… Це все заради дітей… Я навіть не уявляю, що б із ними було, коли б вони побачили мертвого Нестора… Вони навіть досі цього не знають… Ми їм сказали, що Нестор утік і що, можливо, його скоро знайдуть…

Мегре, сам не знаючи чому, дістав із кишені кульку і почав крутити її в руці.

— Можна сподіватися, що ви сказали правду?

— Навіщо б я брехав? Якщо треба сплатити штраф, я…

— О котрій годині ви повернулися додому?

Приятелі збентежено перезирнулися. Ардуен уже відкрив був рота, щоб відповісти, але його знову випередив Гійо:

— Пізно… Коло першої години ночі.

— Ви весь час сиділи в кафе?

Мегре добре знав той район. Там усе зачинялося о дванадцятій ночі — або й раніше.

— Ні, кафе зачинили, і ми ще хильнули по останній чарці на площі Республіки…

— І ви не були п'яні?

— Знаєте, як це буває… Вип'єш одну, щоб заспокоїтися… Потім другу…

— Ви не поверталися знову до Сени?

Гійо здивовано глянув на комісара, а потім перевів погляд на свого друга, немов запрошував його у свідки.

— Звичайно ж, ні, що б ми мали там робити?

— Дякую, панове, — мовив комісар. — Інспектор Ляпуент зараз запише ваші свідчення.

І вже вслід їм додав:

— Тільки майте на увазі, що все сказане вами буде перевірено…

— Клянусь, що я сказав правду…

— Я… я… т-теж…

Це вже скидалось на комедію.

Мегре залишився в кабінеті сам і підійшов до вікна, не випускаючи кульки з рук. За деревами блищала на сонці брунатна стрічка Сени, по якій туди й назад пропливали буксири, баржі, невеличкі пароплави. На мосту Сен-Мішель яскріли сукні жінок.

Потім він повернувся до столу і зателефонував до лікарні.

— Мені потрібна старша сестра хірургічного відділу.

Могло здатися, що її підмінили — тепер це була сама чемність. Відчувалося, що шеф мав із нею відповідну розмову.

— А я саме збиралася вам подзвонити, пане комісар… Його допіру оглянув головний лікар… Він вважає, що хворий незабаром видужає… Жодних ускладнень… Це справжнє чудо…

— Він уже опритомнів?

— Ще не зовсім, але часом здається, що він дивиться цілком свідомо.

— Обличчя в нього досі забинтоване?

— Уже ні.

— Ви гадаєте, що сьогодні він прийде до тями?

— Це може статися щохвилини… Якщо хочете, я вам подзвоню, як тільки він заговорить.

— Не треба… Я незабаром буду у вас.

— Зараз?

— Так, зараз.

Йому не терпілося скоріше познайомитися з Професором, якого він, власне кажучи, досі ще не бачив в обличчя.

В інспекторській Ляпуент вистукував на машинці свідчення страхового агента та його заїкуватого друга.

— Я йду до лікарні… Не знаю, коли повернуся…

Лікарня була за два кроки. Мегре подався туди, як до сусідів у гості — неквапливо, з люлькою в зубах, заклавши руки за спину. В голові йому блукали якісь невиразні думки.

В приймальні назустріч комісарові кинулася гладка Леа у тій самій рожевій блузці.

— Що тут робиться, пане комісар?! — заторохтіла вона. — Мало того, що мене не пускають до нього… Вони навіть не хочуть сказати, як він себе почуває… Ще й загрожують покликати поліцая!.. Ну, а вам що відомо?

— Допіру мені сказали, що йому вже значно краще…

— Можна сподіватися, що він оклигає?

— Можна сподіватися.

— Йому дуже боляче?

— Не думаю… Очевидно, йому роблять уколи.

— Учора якісь молодики в цивільному забрали його речі… Це ваші люди?

Він ствердно кивнув і посміхаючись додав:

— Не турбуйтеся, нічого не пропаде…

— Ви досі не знаєте, хто це зробив?

— А ви?

— За п'ятнадцять років, відколи я живу під мостами, ще не було такого, щоб хтось нападав на бродягу… Кому ми заважаємо? Адже немає людей смирніших за нас…

Слово, як видно, сподобалося їй, і вона повторила:

— Немає смирніших… Та ви й самі це добре знаєте, пане комісар… Між нами ніколи не буває жодних сварок… Кожен робить, що хоче, і поважає свободу іншого. Бо коли не шанувати свободу, то на біса ж тоді ночувати під мостами?

Придивившись пильніше, Мегре помітив, що очі в неї посоловіли, та й обличчя було червоніше, ніж напередодні.

— Ви сьогодні пили?

— Промочила горлянку…

— А що кажуть ваші друзі?

— Що вони мають казати? Кожен на своєму віку бачив і не таке.

Побачивши, що Мегре прямує до сходів, Леа запитала:

— Може, я вас почекаю?.. Я хочу знати, як він там.

— Я можу затриматись…

— Байдуже… Я нікуди не поспішаю…

До старої повертався добрий настрій. В її беззубій посмішці було щось дитяче.

— У вас сигарети не знайдеться?

Мегре показав на люльку.

— Тоді дайте пучку тютюну… Я хоч пожую…

В ліфті разом із ним підіймалися двоє санітарів з хворим на носилках. На четвертому поверсі він одразу побачив старшу сестру, що виходила із якоїсь палати.

— Ви самі знаєте, де він лежить… Я незабаром прийду: мене викликають до операційної…

Як і напередодні, погляди хворих звернулися до Мегре: певно, його впізнали. З капелюхом у руці комісар попрямував до ліжка доктора Келлера. Замість учорашніх бинтів на його обличчі було кілька смужок клейкого пластиря.

Келлера напередодні поголили, і він був мало схожий па свою фотографію. Обличчя землисте, змарніле, гострі вилиці, тонкі бліді губи. Мегре здригнувся, зненацька зустрівшись із поглядом хворого.

Бродяга, безперечно, дивився на нього — і дивився цілком свідомо.

Мегре. відчув, що потрібно щось сказати, та нараз йому забракло слів. Біля ліжка стояв стілець, і комісар сів.

— Вам уже краще? — нарешті зніяковіло спромігся він притишивши голос.

Він був певний, що його слова не потонули в тумані, ще Келлер почув їх і зрозумів. Але в спрямованому на нього погляді була цілковита байдужість.

— Ви мене чуєте, докторе Келлер?

Так почався цей довгий і сповнений несподіванок двобій.

5

Мегре дуже рідко говорив з дружиною про справи, які розслідував. А втім, він майже ніколи не обговорював їх зі своїми найближчими помічниками і обмежувався тим, до давав їм вказівки. Такий уже був метод його роботи: поступово дійти до суті самому, проникаючи в життя людей, про існування яких він ще напередодні не мав жодної гадки.

— Що ви про це думаєте, комісаре? — нерідко запитував його судовий слідчий на тому чи тому етапі розслідування.

Потім у Палаці правосуддя любили цитувати його незмінну відповідь:

— Пане судовий слідчий, я нічого не думаю.

Хтось із дотепників якось зауважив:

— Мегре перевтілюється…

Певною мірою він мав рацію. Мегре надто шанував слова, щоб розкидатися ними без потреби.: Цього разу все склалося інакше, в усякому разі щодо пані Мегре — завдяки сестрі, що жила в Мюлузі, вона, вже стала йому в пригоді. Саме тому, сідаючи обідати, він промовив:

— Я щойно познайомився з Келлером.

Вона була вкрай здивована — і не тільки тому, що чоловік сам перший заговорив про справу. Її вразив той безтурботно-веселий, майже грайливий тон, яким він до неї звернувся, лукаві іскорки в його очах.

Цього разу газети не набридали Мегре, а помічник прокурора та судовий слідчий дали йому спокій. Врешті, замір невідомого нападника зазнав невдачі, бродяга залишився живий, і на диво швидко наганяв здоров'я, так що це навіть вражало доктора Маньєна. Отже, це був злочин без жертви, тобто і без убивці, і, крім гладкої Леа та двох-трьох бродяг, ніхто вже не цікавився долею Професора.

Що ж до Мегре, то навіть коли б ця справа хвилювала всю країну, він не міг би віддати їй більше часу та уваги. Якось непомітно для нього самого розслідування загадкового замаху перестало бути звичайним службовим обов'язком, воно цілком заполонило комісара як щось дороге і необхідне йому особисто.

Судячи з тону, яким він повідомив дружину про своє знайомство з бродягою, можна було подумати, що йшлося про людину, котру вони обоє давно мріяли зустріти.

— Він уже опритомнів? — обережно запитала паї Мегре, намагаючись не виявляти надмірної зацікавленості.

— І так, і ні… Досі він не промовив жодного слова. Він лише дивився на мене, але я певен, що він усе зрозумів… Щоправда, старша медсестра іншої думки… Вона гадає, що він ще не отямився після ін'єкцій, і його стан подібний станові боксера після нокауту…

За вікном їдальні пронизливо торохтіли горобці.

— Ти думаєш, він знає, хто на нього напав?

Комісар зітхнув і відсунув порожню тарілку. Пані Мегре здалася незвичною та іронічна посмішка, що раптом з'явилася на обличчі чоловіка. В неї чомусь склалося враження, що він глузує з самого себе.

— Не можу сказати нічого певного… Мені дуже важко пояснити своє враження.

Він ще ніколи не відчував такого збентеження і такого бажання розгадати цю таємницю, як того ранку в лікарні під час відвідин бродяги.

Важко було уявити більш несприятливі умови для та кого візиту. Ніхто з хворих не спав, у палаті стояв глухий гомін, який переривався зойками та стогоном тих, кому робили перев'язки чи ін'єкції. Декому з них і справді було дуже зле. По вузькому проходу між ліжками бігала чергова сестра, нахиляючись то над тим, то над іншим.

Коли Мегре зайшов, усі погляди зупинилися на ньому і всі напружили слух, як тільки він підсів до свого клієнта.

На порозі раз по раз з'являлася старша сестра, в її поглядах він читав невдоволення і тривогу.

— Прошу вас не залишатися тут довго, — промовила вона. — Не треба його втомлювати.

Мегре говорив майже пошепки, нахилившись над самісіньким обличчям бродяги.

— Ви чуєте мене, месьє Келлер?.. Ви пам'ятаєте, що з вами сталося минулого понеділка, увечері, коли ви спали під мостом Марі?

Але його погляд, як і досі, залишався байдужим. У цих блідо-сірих, немов вилинялих очах, очах людини, що багато бачила і багато страждала, комісар не міг помітити ні болю, ні тривоги.

— Цей напад на вас стався, коли ви вже спали?

Професор навіть не намагався відвести очей, і дивна річ: здавалося не Мегре вивчав бродягу, а бродяга вивчав Мегре.

Це так бентежило комісара, що він відчув необхідність відрекомендуватися.

— Моє прізвище Мегре… Комісар з Управління карного розшуку… Я намагаюся з'ясувати, що з вами сталося… Я розмовляв із річниками, які вас врятували, а також бачився з вашою дочкою та дружиною….

Його обличчя залишалося незворушним, але в очах майнула ледве вловима тінь іронії.

— Вам важко розмовляти?

Комісар марно чекав, що він зараз кивне головою чи примружить повіки. Здавалось, бродяга навіть не чув запитання.

— Ви усвідомлюєте, що з вами розмовляють?

Ще б пак! Мегре був певний, що він не помиляється. Келлер не тільки усвідомлював, що з ним розмовляють, а й розумів кожен нюанс того, що говорив комісар.

— Вам неприємно, що я допитую вас у присутності стількох свідків?

І, немов виправдовуючись, почав пояснювати:

— Звичайно, я б теж не заперечував проти окремої палати… Та, на жаль, це пов'язано з великими адміністративними труднощами… Ми не маємо змоги оплатити окрему палату…

Як не дивно, але все було б значно простіше, коли б Професор був убивцею чи хоча б запідозреним у вбивстві.

Тоді б йому не відмовили в окремій палаті. Кошторис не передбачав нічого подібного лише для жертви.

— Я буду змушений запросити сюди вашу дружину… для офіційного встановлення вашої особи… Звичайно, це лише формальності… Ви не заперечуєте проти зустрічі з нею.

Губи ледь здригнулися, але він не зронив жодного звука. На обличчі не було ні гримаси, ні усмішки.

— З вашого дозволу вона відвідає вас сьогодні.

Професор не заперечував, і Мегре міг дозволити собі перепочинок. Він мало не задихався в палаті, просякнутій запахом медикаментів та хвороб.

— Я можу подзвонити? — звернувся він згодом до старшої медсестри.

— Ви ще довго збираєтесь його мучити?

— Його повинна опізнати дружина… Це займе всього кілька хвилин…

Ось про що, в загальних рисах, він розповів пані Мегре під час обіду, сидячи біля відчиненого вікна.

— Мадам Келлер якраз була вдома і пообіцяла прийти негайно. Я домовився, щоб її не затримували внизу, і ви йшов до коридора покурити… Тут до мене підійшов Маньєн.

Вони зупинилися біля вікна, що виходило на подвір'я і комісар запитав:

. — Отже, ви теж гадаєте, що зараз він уже при свідомості?

— Цілком можливо… Допіру, під час огляду, мені здалося, що він усе розуміє… Та як лікар я ще не можу заявити, про це категорично… Дехто гадає, що ми не можемо помилятися і повинні на все дати відповідь. Але ж насправді ми найчастіше просуваємося навпомацки… Я просив невропатолога оглянути його сьогодні.

— А чи не важко було б перевести його до окремої палати?

— Не тільки важко, а неможливо… Всюди переповнено. На кількох поверхах ліжка стоять просто в коридорах. Хіба що перевести його до приватної клініки…

— Треба буде запропонувати це його дружині…

— Ви гадаєте, що він на це погодився б?

Це було малоймовірно. Келлер відмовився від затишної домівки і пішов жити під мостами не для того, щоб потім у безпорадному стані перейти на утримання дружини.

Немов у відповідь на його думку з ліфта вийшла сама пані Келлер і почала спантеличено озиратися навкруги. Комісар поспішив їй назустріч.

— Ну, як він?

В її голосі не можна було вловити ні занепокоєння, ні хвилювання. Відчувалося, що вона почувала себе тут не на місці і хотіла якнайшвидше опинитися знову в своїх апартаментах на острові Сен-Луї, серед своїх папуг.

— Мовчить.

— Він опритомнів?

— Думаю, що так, але в мене немає доказів…

— Я мушу з ним говорити?

Мегре пропустив її вперед — всі хворі витріщилися на неї, поки вона ступала по начищеному паркету. А пані Келлер шукала очима чоловіка, потім рішуче попрямувала до п'ятого ліжка і зупинилася за два кроки від хворого, неначе ще не вирішила, як їй краще триматися.

Келлер дивився на неї усе тим же байдужим поглядом.

Вона була в елегантному бежевому костюмі й модному капелюшку, і тонкий аромат парфумів дивно контрастував з терпкими запахами палати.

— Ви його впізнаєте?

— Так, це він… Він дуже змінився, але це він…

Настала ще одна болісна для всіх пауза. Пані Келлер нарешті наважилася ступити кілька кроків, що відділяли ї від хворого, і, знервовано клацаючи замком сумочки, промовила:

— Це я, Франсуа… Я завжди знала, що рано чи пізно мені доведеться побачити тебе в такому сумному становищі… Сподіваюсь, ти незабаром одужаєш… Я хотіла б тобі допомогти…

Про що він зараз думав, так незворушно дивлячись на неї? Вже цілих вісімнадцять років він жив у іншому світі, намагаючись втекти й сховатися від свого минулого. І от воно знову постало перед ним.

На його обличчі марно було шукати слідів гіркоти. Він раптом одірвав погляд від своєї колишньої дружини і трохи повернув голову, щоб упевнитися, що комісар ще тут.

— Я міг би заприсягтися, що він просив мене скінчити цю очну ставку.

— Ти говориш так, неначе давно його знаєш, — спробувала заперечити пані Мегре.

Та чи було це далеким від істини? Звичайно, Мегре ніколи раніше не зустрічав Франсуа Келлера особисто, але скільки подібних на нього людей встигли висповідатися за ці тридцять років у тиші його кабінету? Певна річ, точнісінько такого випадку в нього не було, та людські проблеми залишалися сталими й загалом однаковими.

— Пані Келлер не дуже наполягала, щоб їй дозволили залишитися, — зауважив комісар. — Перед тим, як піти, вона вже хотіла відкрити сумку і дістати гроші. На щастя, вона вчасно передумала… Вже в коридорі вона запитала в мене: «Ви гадаєте, що йому нічого не потрібно?» Я відповів, що ні, та вона не заспокоїлася.

«Може, я все-таки залишила б певну суму директорові лікарні? Франсуа було б краще в окремій палаті». «Вільних палат немає…» Та вона не йшла. «Що я маю робити далі?»

«Поки що нічого… Пізніше я пришлю до вас інспектора… Вам доведеться підписати акт про опізнання вашого чоловіка…»

«Навіщо? Хіба ви ще не переконалися?..» Тільки тоді вона пішла…

Вони вже скінчили обід, і пані Мегре почала наливати каву. Комісар запалив люльку.

— А ти повернувся до палати?

— Так… Незважаючи на докірливі погляди старшої сестри.

Стосунки з нею вже межували з відкритою ворожнечею.

— І він знову нічого не сказав?

— Нічого… Говорив я сам, майже пошепки… Поряд санітари поралися з якимось хворим.

— І що ти йому сказав?

Для пані Мегре ця ділова розмова за чашкою кави була майже чудом. Здебільшого вона могла тільки здогадуватися, якою справою займався її чоловік. Він попереджав її по телефону, що не прийде обідати чи вечеряти або що не ночуватиме вдома, а про все інше вона вже довідувалася з газет.

— Я вже точно не пригадую, що саме я йому казав, — усміхнувся Мегре, приховуючи деяку збентеженість. — Я хотів завоювати його довіру… Я розповів йому про розмову з гладкою Леа, про його речі, що зберігатимуть в надійному місці до його видужання тощо… Здається, це було йому приємно. Я йому також сказав, що зі своєю жінкою він може більше не зустрічатися, якщо не хоче… Розказав, що вона хотіла найняти для нього окрему палату, але марно, бо не було вільних… Очевидно, збоку це виглядало так, ніби я читаю молитву.

Потім я запитав: «До речі, ви, здається, не дуже б хотіли перейти до приватної клініки?»

— І він знову нічого не відповів?

Мегре трохи зніяковів.

— Я знаю, що це дурниця, але я певний, що ми розуміли один одного і що він схвалював мої дії. Потім я за говорив про замах…

«Отже ви спали, коли це сталося?» — запитав я. Це трохи нагадувало гру в кішку й мишку… Я переконався, що він раз назавжди вирішив нічого не говорити… Проживши стільки років під мостами, можна звикнути мовчати.

— Навіщо йому мовчати?

— Не знаю.

— Щоб урятувати когось від звинувачення?

— Можливо.

— Кого ж саме?

Мегре знизав плечима і підвівся.

— Коли б я це знав, я був би господом богом… Мені хочеться відповісти тобі словами доктора Маньєна: «Я не чудотворець».

— Отже, ти не випитав нічого нового?

— Нічого.

Це було не зовсім точно. Він відчував, що цей ранковий візит не минув марно. Можливо, він не відкрив нових фактів, але той невловимий душевний контакт, що встановився між ним та бродягою, був важливіший за будь-які факти.

— І от вийшло так…

Він зупинився, немов боячись звинувачення в наївності. Тим краще! Йому потрібно було висловитись.

— Словом, вийшло так, що я дістав із кишені скляну кульку… Не скажу, що я зробив це цілком свідомо. Я раптом відчув її у своїй руці, і мені заманулося покласти її йому в руку… Боюсь, що я мав досить смішний вигляд… А він… Йому навіть не треба було на неї дивитися… Він упізнав її відразу, як тільки доторкнувся… Що б там не казала санітарка; але я певний, що йому це було приємно… Коли б ти тільки бачила, як проясніло його обличчя і як заблищали очі — радісно і лукаво воднораз…

— І все-таки він і далі мовчав?

— Це інша річ… Я знаю, що він вирішив не допомагати мені… І він мовчатиме… Мені доведеться шукати істину самому…

Невже на нього так вплинув той виклик, що його всією своєю поведінкою кидав бродяга? Пані Мегре не пам'ятала ще жодного випадку, коли б її чоловік працював над розслідуванням злочину з таким натхненням.

— Вийшовши з лікарні, я одразу побачив Леа, яка чекала мене на вулиці, жуючи тютюн… Я дістав кисет і сипнув їй ще жменю…

— Ти гадаєш, що вона нічого не знає?

— Коли б вона щось знала, вона б мені про це розповіла… Між людьми паризького дна більше солідарності, ніж між тими, що живуть у багатих кварталах… Я певний, що вони зараз теж розпитують одне одного, провадять, так би мовити, своє окреме розслідування… Вона повідомила мені лише один цікавий факт… Виявляється, Келлер. почав жити під мостом Марі всього два роки тому…

— А де ж він жив раніше?

— Теж на березі Сени, але вище, на набережній Рапе, під мостом Берсі…

— Хіба бродяги так часто міняють місця?

— Не частіше, ніж інші смертні… Переїзд для них теж подія… Кожен шукає собі домівку і поступово звикає до неї…

Він підійшов до буфета і налив собі чарчину коньяку, немов хотів винагородити себе за таку тривалу розмову. Потім узяв капелюх і поцілував дружину.

— Ну, до вечора…

— Ти сподіваєшся повернутися вчасно?

Він знав про це не більше за неї. Власне кажучи, він не мав жодної гадки про те, що робитиме далі.

Торанс ще зранку перевіряв свідчення страхового агента і його заїкуватого друга. Очевидно, він уже опитав мадам Гуле, консьєржку з вулиці Тюрен, і торговця винами з вулиці Фран-Буржуа.

Незабаром вони знатимуть, чи відповідає дійсності їхня історія про Нестора, чи це суцільна вигадка. А втім, навіть якщо все й підтвердиться, це ще не означає, що двоє друзяк не могли напасти на Професора.

Але з якою метою? Поки що Мегре не міг на це відповісти.

Чи, може, пані Келлер раптом вирішила позбутися свого чоловіка? Але, знову-таки, навіщо? І хто їй допомагав?

Якось багато років тому, коли йому довелося розслідувати справу одного бідака, що загинув за не менш таємничих обставин, Мегре сказав судовому слідчому:

— Так бідаків не вбивають…

Так не вбивають і бродяг. Але ж хтось явно намагався вкоротити віку Франсуа Келлеру.

Він стояв у черзі на автобусній зупинці, мимоволі підслуховуючи перешіптування двох закоханих, як його осяйнула одна думка. Чи справді Професор був такий бідний?

Допіру в своєму кабінеті він подзвонив пані Келлер, її не було вдома. Покоївка повідомила, що мадам обідає з приятелькою в ресторані, але в якому саме — вона не знає.

Тоді він зателефонував Жаклін Русле.

— Я знаю, ви бачилися з мамою. Вона дзвонила мені вчора після вашого візиту. Сьогодні ми теж розмовляли, годину тому… Отже, це справді мій батько?..

— У цьому тепер немає жодних сумнівів…

— Ви досі не знаєте, з якої причини на нього напали?.. Можливо, це була звичайна бійка?

— Ваш батько був забіяка?

— Аж ніяк… Це найсмирніша людина в світі… Принаймні таким я його пам'ятаю. Він із тих, що, діставши удар по лівій щоці, підставляють праву…

— А ви поінформовані щодо справ вашої матері?

— Яких справ?

— Коли ваша мати виходила заміж, вона не була така багата і не сподівалася розбагатіти… Ваш батько теж… Тому я хотів би знати, чи уклали вони окрему шлюбну угоду. Якщо ні, то ваш батько має право на половину всього майна і може будь-коли скористатися з цього права…

— Про це не може бути й мови, — не вагаючись відповіла пані Русле.

— Ви певні цього?

— Мама вам може це підтвердити… Коли я виходила заміж, таке питання виникло в нотаря… Мої батьки уклали шлюбну угоду про роздільне користування майном…

— Чи не міг би я запитати у вас прізвище вашого нотаря?

— Метр Прежан, вулиця Бассано…

— Дякую…

— Отже, ви вважаєте, що я можу не йти до лікарні?

— А ви?

— Я не певна, що мій візит буде для нього приємний. Адже мамі він нічого не сказав. Здається, він навіть удав, що не впізнає її…

— Можливо, вам справді краще не ходити…

Йому необхідна була бодай видимість діяльності, і він подзвонив метрові Прежану. Нотаря довелося довго вмовляти і навіть пристрашити папірцем за підписом судового слідчого, бо той затявся на святості професійної таємниці.

— Мене цікавить лише одне… Чи можете ви підтвердити, що пан і пані Келлер із Мюлуза одружилися з умовою роздільного користування майном? У вас є офіційна шлюбна угода щодо цього?

По аж надто тривалій паузі на тому кінці проводу пролунало сухе «так», і трубку поклали.

Інакше кажучи, Франсуа Келлер справді був бідаком і не міг навіть претендувати на ту спадщину, що дісталася його жінці від продавця брухту.

Черговий на комутаторі не міг приховати свого подиву, коли Метре раптом наказав:

— Дайте мені Сюренський шлюз…

— Шлюз?

— Так, шлюз. Хіба там немає телефону?

— Є. З'єдную…

Незабаром до телефону на тому кінці проводу підійшов доглядач шлюзу, і комісар назвав себе.

— Пробачте, ви, очевидно, реєструєте судна, що проходять вашим шлюзом? Мене цікавить самохідна баржа, що мала пройти ваш шлюз учора надвечір… «Зварте Зваан»… Це фламандська назва…

— Знаю, знаю… На ній два брати, тендітна блондиночка та дитина… Вони останніми прибули до шлюзу і вночі пройшли до нижнього б'єфу…

— Ви не можете сказати, де вона зараз?

— Стривайте… У них потужний дизель, і до того ж течія не досить сильна…

Мегре чекав, поки той щось підраховував, бурмочучи собі під ніс назви якихось міст і сіл.

— Якщо не помиляюся, вони могли пройти кілометрів із сотню і зараз допливають до Жюз'є… В усякім разі, вони вже, безперечно, проминули Пуасі… Все залежить від того, скільки часу вони простояли біля шлюзів у Бужівалі та Кар'єрі…

За кілька хвилин Мегре вже був у інспекторській.

— Хлопці, хто з вас знає Сену?

— Вниз чи вгору по течії? — почув він у відповідь.

— Вниз… У районі Пуасі… Можливо, трохи далі…

— Я, — обізвався один із інспекторів. — В мене є човен, і я щороку спускаюсь аж до Гавру під час відпустки… Пуасі я знаю, як п'ять пальців, там я залишаю свій човен.

Мегре і не здогадувався, що інспектор Нев'є, сіренький, хирлявий городянин, займається спортом.

— Візьміть машину… Ви будете мене супроводжувати…

Нев'є довелося, мабуть, трохи чекати на подвір'ї, бо комісара затримав інспектор Торанс, що саме повернувся з результатами проведеного дізнання.

— Собака справді здох у понеділок увечері, — підтвердив він. — Мадам Гійо досі плаче, коли згадує про це. Чоловіки поклали труп до багажника машини і повезли, щоб кинути в Сену… Їх бачили в кафе на вулиці Тюрен. Вони зайшли за кілька хвилин до закриття…

— Тобто о котрій годині?

— Це було після половини на дванадцяту… Гравці в карти вже закінчували останню партію, і хазяїн чекав, щоб опустити жалюзі… Мадам Гійо теж підтвердила, що її чоловік повернувся пізно, коли вона вже спала, і що він був добряче напідпитку… Вона кілька разів повторила, що він непитущий і випив лише тому, що був дуже схвильований…

Нарешті комісар і Нев’є вмостилися в машині, що помчала їх крізь лабіринт вулиць до Асньєрських воріт.

— Понад берегом Сени зараз далеко не проїдеш, — зауважив інспектор. — Ви певні, що баржа проминула Пуасі?

— Начальник шлюзу вважає, що так…

На дорозі, там і там, вже мелькали відкриті автомобілі; в деяких водії сиділи, пригортаючи однією рукою своїх супутниць. На подвір'ях люди саджали квіти, якась жінка в блакитній сукні годувала курей.

Мегре сидів, примружившись, і, здавалося, куняв, зовні байдужий до всього, що їх оточувало. Щоразу, як показувалася Сена, Нев'є говорив, що то за місце.

Річкою в обох напрямках пропливали численні баржі, великі і малі. На палубі однієї з них якась жінка прала білизну, друга стояла за кермом, а поруч, біля її ніг, примостився опецькуватий малюк.

У Мелані, де на якорі стояло кілька барж, Нев'є трохи загальмував машину.

— Пробачте, патроне, як ви сказали називається ця баржа?

— «Зварте Зваан»… Це означає «Чорний лебідь»…

Нев'є вийшов із машини і попрямував до гурту людей, що стояли на набережній. Мегре здалеку бачив, як вони жваво жестикулювали, показуючи руками в напрямку течії Сени.

— Фламандці пройшли тут півгодини тому, — оголосив інспектор, беручись за кермо. — Вони роблять по десять кілометрів на годину, а то й більше, так що зараз вони десь поблизу Жюз'є.

Лише за Жюз'є, біля острівка Монтале, показалася бельгійська баржа, що йшла вниз по течії.

Вони перегнали її на кількасот метрів, і Мегре, вийшовши з машини, став на березі. Не боячись здатися смішним, він заходився махати руками. За штурвалом із сигаретою в зубах стояв молодший ван Хутте. Він одразу впізнав комісара, щось крикнув у відчинений люк і зменшив швидкість. В ту ж мить з люка вигулькнула голова Йєфа, а далі й уся довга, незграбна постать.

— Мені треба з вами поговорити, — крикнув комісар, склавши долоні рупором.

Йєф жестами відповів, що нічого не чує через шум двигуна, і комісар, на мигах звелів йому зупинитися.

Навколо них простягалися голі порожні поля. Приблизно за кілометр від них бовваніли сірі й червоні черепичні дахи, білі стіни, бензоколонки, виблискувала золотом вивіска готелю.

Хуберт ван Хутте дав задній хід. Жінка також з'явилася над люком — видно, запитала в чоловіка, що сталося.

На баржі діялося щось дивне. Збоку могло здатися, що брати не розуміють один одного. Йєф показував вдалину, на село, певно, кажучи Хубертові, де зупинитися. Але той, стоячи за кермом, уже підводив судно до берега. Зрозумівши, що тепер уже нічого не вдієш, Йєф кинув чал, і інспектор Нев'є, як бувалий моряк, спритно підхопив його. На березі були кнехти для причалу, і за кілька хвилин баржа зупинилася.

— Якого біса вам ще потрібно? — загорлав фламандець, червоний од люті.

Між баржею та берегом було кілька метрів, але він навіть не збирався кинути місток.

— І хто це дав вам право ось так узяти й зупинити судно? Ви що, хочете спровадити нас на дно?

— Нам треба поговорити, — відповів Мегре.

— Ви мали змогу досхочу наговоритися в Парижі… Я сказав вам усе, що знав…

— У такому разі нам доведеться зустрітися в моєму кабінеті…

— Що?.. Ви хочете, щоб я повернувся до Парижа з повним трюмом шиферу?

Менш запальний Хуберт знаками просив брата заспокоїтися. Потім перекинув місток і вправно, як акробат, пробіг по ньому на берег, щоб закріпити.

— Даруйте, месьє, але він каже правду… Не можна зупиняти судно, де заманеться.

Мегре піднявся на борт, відчуваючи деяке збентеження. Він ще досі не знав, про що їх питати. Крім того, вони перебували в департаменті Сени-та-Уази, і згідно з законом провадити допити тут могла лише версальська поліція.

— Довго ви збираєтесь нас затримувати?

— Не знаю…

— Бо ми не згодні тут ночувати. Зараз ще можна за світ сонця дістатися до Манта…

— В такому разі, відчалюйте…

— Ви поїдете з нами?

— А чом би й ні?

— Ну, знаєте, такого ще не бувало!

— Нев'є, сідайте в машину… Зустрінемось у Манті.

— Ну, що ти скажеш, Хуберте?

— Нічого не вдієш, Йєфе!.. З поліцією краще не сперечатися…

Крізь напіввідчинені двері рубки виднілася білява голівка молодички і долинав лепет дитини. Як і напередодні, звідти смачно пахло.

Місток було знову перетягнуто на баржу, і, перш ніж сісти в машину, Нев'є звільнив чал. Він упав на воду, збивши сніп блискучих бризок.

— Якщо у вас є запитання, я слухаю…

В трюмі знову стугонів двигун, за бортом тихо плескалась вода.

Мегре стояв на кормі і неквапливо набивав люльку, міркуючи, з чого ж йому почати.

6

— Вчора ви сказали мені, що машина була червоного кольору, так?

— Еге ж, месьє… — Він вимовляв «мосю», подібно до штальмейстера, що оголошує програму в цирку. — Вона була така ж червона, як ота смуга на прапорі…

І він показав рукою на чорно-жовто-червоний бельгійський прапор, що майорів за кормою.

Хуберт знов стояв за штурвалом, білява молодичка поралася з дитиною в рубці. Що ж до Йєфа, то в ньому явно боролися два почуття. В той час, як традиційна фламандська гостинність вимагала належним чином прийняти комісара, запросити до столу, можливо, навіть хильнути з ним по чарочці ялівцівки, глибокий інстинкт власника і вражене самолюбство не могли пробачити ні цієї грубої зупинки посеред ріки, ні нового допиту.

У погляді, яким він зараз стежив за непроханим гостем, таким чужим тут, на баржі, у своїй краватці та капелюсі, світилася неприхована ворожість.

Минуло вже кілька довгих хвилин, а Мегре досі не знав, з якого саме боку підступитися до свого норовистого співрозмовника. Йому вже не вперше доводилося зустрічатися з такими ж ось простими, не дуже кмітливими людьми, що не довіряють ні іншим, ні самим собі, і, боячись, щоб хтось не скористався з їх недоумства, відразу стають або надто розв'язними, або просто замикаються у ворожій мовчанці.

Колись давно, багато років тому, комісарові вже доводилося провадити допит на баржі. Щоправда, тоді ці судна були дерев'яні і мали зовсім інший вигляд. Це були так звані кінні баржі. Їх тягли на довгих вірьовках вздовж каналів запряжені коні, які потім разом з погоничами почували на борту.

Комісар досі пам'ятав приємний запах дьогтю, яким їх час од часу промащували. Внутрішнє трохи кокетне оздоблення рубки нагадувало інтер'єр підміської літньої дачі.

Рубка на «Чорному лебеді» була вже обставлена цілком солідно й респектабельно, як постійна квартира у місті. Крізь прочинені двері комісар угледів масивні дубові меблі, килими, зелені вазони на вишиваних скатерках. Міцні віконні рами та одвірок були оббиті лискучою міддю.

— А де ви були, коли почули шум на набережній? Здається, лагодили двигун?

Світлі очі Йєфа немов прикипіли до нього, і комісарові здалося, що він ще не знає, яку позицію йому краще зайняти й тому намагається вгамувати свою лють.

— Послухайте, мосю… Вчора вранці ви були тут і чули, як я відповідав слідчому на всі його запитання… І на ваші теж… Ваш писар усе це занотував… Потім я підписав мої свідчення… Вірно я кажу?

— Вірно.

— А тепер ви з'являєтесь знову і запитуєте в мене те саме. Це не гаразд… Адже варто мені помилитися, як ви скажете, що я брехав… Ми прості люди, мосю, ми університетів не закінчували… І я, і Хуберт — звичайні роботяги… Та й Аннеке зовсім не білоручка…

— Я лише хочу перевірити…

— А що вам тут перевіряти?! Я був на своїй баржі, робив свою справу… Раптом хтось плюхнувся у воду, а я скочив у шлюпку і врятував його… Я не вимагаю ні подяк, ні поздоровлень, ні винагороди… Я хочу тільки одного — дайте мені спокій… Мені вже набридли ваші допити. Ось як я міркую, мосю…

— Ми знайшли тих двох добродіїв, що приїздили на червоній машині.

Йєф раптом спохмурнів. Чи, може, це тільки здалося комісарові?

— Тим краще… От їх би й питали…

— Вони кажуть, що вийшли з машини не опівночі, а о пів на дванадцяту…

— Можливо, у них відставав годинник, вірно я кажу?

— Ми перевірили їхні свідчення… З набережної вони поїхали до кафе на вулиці Тюрен і були там об одинадцятій сорок…

Йєф глянув на брата, який надто рвучко обернувся до нього.

— Певно, нам краще піти в помешкання… Там можна сісти…

У досить просторій каюті, що правила за кухню та їдальню водночас, на білій емалевій плиті тушкувалося рагу. Побачивши чужинця, Аннеке, що саме годувала дитину, хутенько перебігла до спальні. Мегре встиг розгледіти широке ліжко, застелене стьобаною ковдрою.

— Може, сядемо, вірно я кажу?

Все ще вагаючись і немов проти власної волі, фламандець дістав із буфета з заскленими дверцями темний глиняний глек з ялівцівкою та дві високі склянки.

Крізь квадратні ілюмінатори видно було дерева на березі, іноді пропливав червоний дах якої-небудь вілли. Йєф із склянкою в руці довго стояв мовчки, потім сьорбнув горілки і трохи потримав у роті, перш ніж проковтнути.

— Він помер? — запитав він нарешті.

— Ні. Він уже опритомнів.

— Що ж він сказав?

Тепер настала черга Мегре побаритися з відповіддю. Він розглядав гаптовані фіранки на вікнах, мідні плетені підвазонники, фотографію дебелого чолов'яги в светрі та морському картузі, що висіла в позолоченій рамці на стіні.

Людей такого гатунку часто можна побачити на суднах: кремезні, плечисті, з моржевими вусами.

— Це ваш батько?

— Ні, мосю. Це батько Аннеке.

— Ваш батько також був річник?

— Мій батько був вантажником в Антверпені. А це, самі розумієте, робота не для білої людини.

— Тому ви й пішли працювати на баржу?

— Я почав працювати на баржах з тринадцяти років, і досі ніхто на мене не нарікав…

— Минулого вечора…

Метре сподівався піддобритися до фламандця, ставлячи йому запитання, що не стосувалися справи, але той уперто хитав головою:

— Ні, мосю! Я не брешу… Вам досить лиш перечитати ті папірці, що я підписав.

— А коли я виявлю, що ваші свідчення неточні?

— Тоді робіть, що вважаєте за потрібне.

— Ви бачили, як ті двоє чоловіків на машині виїхали з-під мосту Марі?

— Прочитайте, що я говорив.

— Вони запевняють, що не проїздили повз вашу баржу. — Кожен може говорити, що йому заманеться, вірно я кажу?

— Вони ще запевняють, що на набережній не було ні душі, і, скориставшись з цього, вони кинули в Сену здохлого собаку.

— Коли їм хочеться називати його собакою, то при чому тут я?

Аннеке повернулася, але вже без малої, яку, очевидно, поклала спати. Молодичка сказала чоловікові кілька слів по-фламандськи, той кивнув, і вона почала розливати суп.

Баржа сповільнила хід. Мегре був уже подумав, що вони причалюють, але, глянувши у вікно, побачив буксир, а за ним — три баржі, які немов через силу підіймались вгору проти течії. Вони проходили під мостом.

— Це ваша власна баржа?

— Так… Наша з Аннеке…

— Ваш брат співвласник?

— Цебто як?

— Він не має права на частину майна?

— Ні, мосю… Баржа належить тільки нам з Аннеке.

— Отже, ваш брат просто служить у вас?

— Еге ж, мосю… Все-таки, своя людина краще, вірно я кажу?

Мегре вже майже звик до його вимови, до його «мосю» і до нескінченних «вірно я кажу?», якими він закінчував кожну фразу. З насторожених поглядів білявої молодички видно було, що вона розуміє лиш окремі слова і марно намагається збагнути, про що розмовляють чоловіки.

— І як давно?

— Вже біля двох років…

— Отже, раніше він працював на іншій баржі? Де — в Бельгії чи у Франції?

— Так само, як і ми: то в Бельгії, то у Франції. Все залежить від того, який у тебе вантаж…

— Чому ви взяли його до себе?

— Мені ж потрібен помічник, вірно я кажу? Самі бачите, баржа… чималенька…

— А як же раніше?

— Що раніше?

— Як ви справлялися до того, як узяли брата до себе?

Він вирішив посуватися потроху, ставити найневинніші запитання, аби тільки знову не сполохати норовистого фламандця.

— Я вас не розумію…

— Адже й тоді ви працювали тут не самі?

Перш ніж відповісти, Йєф скоса зиркнув на жінку, немов хотів упевнитися, що вона нічого не зрозуміла.

— Певно, що не сам…

— А з ким?

Йєф почав повільно наливати чарки. Він думав.

— Раніше на його місці був я сам…

— Ви працювали матросом?

— Ні, механіком.

— А хто був хазяїн?

— Я не певний, що ви маєте право ставити мені ці запитання… Моє особисте життя нікого не стосується… Крім того, моєю, я бельгійський підданий… Я тут іноземець, вірно я кажу?

Коли він нервувався, його фламандська вимова ставала ще виразнішою.

— Так не годиться! Мої справи нікого не обходять! І якщо я фламандець, це ще не означає, що кожен може совати свого носа до мого кошика з яйцями.

Мегре не відразу второпав останню фразу і насилу стримав усмішку.

— Я можу повернутися сюди з перекладачем і допитати вашу жінку…

— Я не дозволю турбувати Аннеке…

— І все-таки мені доведеться її потурбувати, як тільки я візьму дозвіл судді… Я от думаю, чи не простіше було б одвезти вас усіх трьох до Парижа?

— А що буде з баржею?.. Е, ні, отут я певен, що ніхто вам не дасть такого права…

— А чому ви не відповідаєте мені просто?

Йєф ван Хутте раптом нахилив голову і спідлоба зиркнув на комісара, неначе школяр, що збирається встругнути якусь капость.

— А тому, що це мої особисті справи…

Досі він мав рацію. У комісара не було жодних поважних підстав для такого допиту. Він просто покладався на свою інтуїцію, його вразила поведінка фламандця, коли він підіймався на баржу біля Жюз'є.

Йєфа ван Хутте було не впізнати. Він був явно стурбований появою комісара і не зміг цього приховати. Його реакція була гострою і безпосередньою: він тепер метушився, нервувався, кричав… Куди раптом подівся той спокійний, впевнений у собі, насмішкуватий хазяїн баржі, що лише вчора чекав на них у порту Селестен?

— Отже, ви хочете, щоб я забрав вас з собою?

— Для цього мусять бути підстави… Адже є закон!

— Підстава та, що ви відмовляєтесь відповідати на звичайнісінькі запитання…

Мотор знов стугонів на всю потужність, і знизу видно було довгі ноги Хуберта, що немов приріс до штурвала.

— Бо ви хочете мене заплутати…

— І не думаю. Просто я хочу встановити істину…

— Яку істину?

Він то наступав, то відступав, то здавався впевненим у своїх правах, то помітно тривожився.

— Коли ви купили цю баржу?

— Я її не купував.

— А втім, вона належить вам… — Так, мосю, вона належить мені і моїй жінці…

— Інакше кажучи, одружившись з нею, ви стали власником баржі… Раніше баржа належала їй?

— А що в цьому незвичайного? Адже ми одружилися цілком законно, в присутності бургомістра і попа…

— Отже, раніше «Чорного лебедя» водив її батько?

— Так, мосю… Раніше тут хазяйнував старий Віллемс.

— У нього було багато дітей?

— Нікого, крім Аннеке…

— А що сталося з його жінкою?

— Вона померла за рік до нашого шлюбу.

— Ви вже тоді працювали на баржі?

— Еге ж, мосю…

— І давно?

— Віллемс якраз найшов мене, коли померла його жінка… Це було в Оденарді…

— Раніше ви працювали на іншому судні?

— Так, мосю… На «Трьох братах»…

— А чому ви пішли звідти?

— То була стара баржа… Вона ніколи не ходила до Франції і перевозила тільки вугілля.

— Вам не подобалося перевозити вугілля?

— Так, це брудна робота.

— Отже, ви прийшли на цю баржу близько трьох років тому… Скільки років було тоді Аннеке?

Почувши своє ім'я, жінка з цікавістю зиркнула на комісара.

— Ну, вісімнадцять, а що?

— Її мати допіру померла?..

— Еге ж, мосю… В Оденарді, я вам уже сказав…

Він прислухався до шуму мотора, глянув у вікно і пішов щось сказати братові. Хуберт приглушив двигун: баржа підходила до залізничного моста.

Комісар терпляче розплутував клубок, намагаючись не порвати тонесеньку нитку.

— Отже, раніше вони справлялися самі, — сказав Мегре. — Та от померла мати, і їм стала потрібна допомога… Правильно?

— Правильно…

— Ви мали стежити за двигуном?

— Не тільки це… На судні доводиться робити все…

— І ви одразу закохалися в Аннеке?

— А це, мосю, вже наша особиста справа, чи як?.. Це стосується лише її і мене…

— Коли ви одружилися?

— За місяць буде два роки…

— Тобто після смерті Віллемса? Це його портрет на стіні?

— Його…

— Коли він помер?

— За півтора місяця до нашого весілля.

І знову Мегре відчув, що він надто поволі посувається вперед. Та нічого не залишалося, як, набравшись терпіння, поступово зменшувати круг, щоб не сполохнути фламандця.

— Оголошення про заручини було надруковано вже після смерті Віллемса?

— Не знаю, як у вас, але у нас в Бельгії оголошення про заручини друкуються лише за три тижні до шлюбу…

— Звичайно, про шлюб ви домовилися раніше?..

— Певна річ, інакше б ми не побралися.

— Ви можете поставити це саме запитання вашій дружині?

— Чому я маю ставити їй такі запитання?

— Що ж, в такому разі мені доведеться запросити перекладача…

— Ну й…

Він явно хотів сказати: «Ну й запрошуйте!»

Це поставило б комісара в досить скрутне становище. Адже він був у чужому департаменті і взагалі не мав права чинити подібний допит.

На щастя, ван Хутте передумав і звернувся по-фламандськи до своєї жінки. Та зашарілася, здивовано глянула на нього, потім на комісара і щось промовила, легенько усміхаючись.

— Будь ласка, перекладіть.

— Гаразд… Вона каже, що ми давно кохалися…

— Приблизно з рік до весілля?

— Приблизно…

— Інакше кажучи, це почалося, як тільки ви з'явилися на баржі…

— Яке кому…

Мегре не дав йому скінчити.

— Мене цікавить, чи знав про ваші стосунки батько Аннеке?

Йєф мовчав.

— Очевидно, як більшість закоханих, ви спочатку приховували те, що було між вами?..

Фламандець знову підійшов до вікна.

— Зараз причалюємо… Я мушу допомогти братові.

Слідом за ним Мегре вийшов на палубу. Вони справді наближалися до Мант-ля-Жолі — невеличкого порту з кам'яною набережною, біля якої на причалі стояло з десяток барж.

Мотор почав затихати, потім знову застугонів: увімкнули задній хід. Під кормою враз спінилася і завирувала вода. З причалу та з інших барж моряки уважно стежили за маневрами «Чорного лебедя», стиха перемовляючись між собою. Йєф кинув чал, і його вправно впіймав якийсь хлопчина років дванадцяти.

Присутність на баржі нікому не знайомого добродія в плащі та капелюсі викликала загальну цікавість.

Із сусідньої баржі хтось голосно по-фламандськи гукнув Йєфа; той теж відповів незрозумілим комісарові вигуком, ні на мить не відриваючи очей від берега.

Недалеко від набережної, за великою купою цегли, комісар упізнав чорну поліцейську машину. Поряд, із сигаретою в зубах, стояв інспектор Нев'є.

— Ну, сподіваюсь, тепер ви дасте нам спокій. Нам уже час обідати. З п'ятої години ранку ми на ногах…

— Ви не відповіли на моє запитання.

— Яке запитання?

— Ви не сказали, чи знав Віллемс про ваші стосунки з його дочкою.

— Як вам здається, я оженився на ній чи ні?

— Ви оженилися на ній після його смерті…

— Хіба я винний, що він помер?

— Він довго хворів?

Вони знову стояли на кормі, і Хуберт чув їхню розмову. Брови в нього були насуплені.

— Віллемс ніколи в житті не хворів… Якщо не вважати за хворобу те, що він кожного вечора напивався, як свиня… І Хуберт швидко зиркнув на свого брата, і Мегре здалося, що в його погляді світився подив, неначе хлопець не сподівався на такий поворот розмови.

— Він помер від білої гарячки?

— Що це таке?

— Хвороба, від якої найчастіше помирають п'яниці… У них починається приступ і…

— В нього не було жодних приступів… Просто він так нацмулився, що не міг устояти на ногах і впав…

— У воду?

Здавалося, Йєфові не дуже подобалась присутність брата, котрий весь час прислухався до їхньої розмови.

— Еге ж, у воду…

— Це сталося у Франції?

Фламандець кивнув.

— В Парижі?

— Так… В Парижі він завжди набирався по саму зав'язку…

— Чому?

— Там у нього була одна краля… Вони пили удвох…

— Ви знайомі з цією жінкою?

— Я навіть не знаю, як її звати…

— А де вона живе, знаєте?

— Теж ні.

— Але ж ви бачили їх разом?

— Бачив, як вони одного разу заходили до готелю… Тільки не треба казати про це Аннеке…

— Вона не знає, як помер її батько?

— Знає, але про цю жінку їй ніхто не розповідав.

— Ви б її впізнали?

— Можливо… Я не певний…

— Вона була з ним, коли трапилося це нещастя?

— Не знаю…

— Як це сталося?

— Я не можу вам сказати. Мене там не було.

— А де ви були?

— В ліжку…

— А Аннеке?

— В своєму ліжку…

— Котра була година?

Він зробив кислу гримасу, але все-таки відповів:

— Йшла третя година ночі.

— Віллемс часто повертався додому так пізно?

— В Парижі — часто… Через цю шльондру…

— Що ж усе-таки сталося?

— Я вам сказав… Він упав.

— Переходячи по трапу?

— Очевидно.

— Це було влітку?

— Скоріше взимку… В грудні.

— Ви почули, як він упав?

— Я почув, як щось ударилось об баржу.

— А крики?

— Він не кричав…

— Ви кинулися йому на допомогу?

— Певна річ…

— Навіть не одягаючись?

— Я натяг штани…

— Аннеке теж чула?

— Не все… Вона прокинулася, коли я вже піднявся на палубу…

— Коли підіймалися чи коли вже були на палубі?

В погляді Йєфа блиснуло щось дуже схоже на ненависть.

— Запитайте в неї самі… Невже я можу все пам'ятати?

— І ви побачили Віллемса у воді?

— Нічого я не побачив… Я лише почув, що там щось плюхкається…

— Він не вмів плавати?

— Умів… Тільки, мабуть, не міг…

— І ви одразу скочили в шлюпку?.. Як і в понеділок?

— Еге ж, мосю, а то ж як

— Вам пощастило витягти його з води?

— Не одразу, хвилин за десять… Щоразу тільки я до нього доторкався, він зникав у воді…

— Аннеке була на палубі?

— Еге ж, мосю…

— Отже, коли ви його витягли, він уже був мертвий?

— Тоді я ще не знав, мертвий він чи живий… Але обличчя в нього вже посиніло…

— Ви викликали лікаря чи поліцію?

— Авжеж, мосю… У вас ще є запитання?

— Де це сталося?

— Я ж вам сказав — у Парижі!

— А точніше?

— Ми тоді привезли партію червоного вина з Леаконе і розвантажували його в Парижі на набережній Рапе…

На обличчі Мегре не відбилося ні подиву, ні вдоволення. Але з його пліч немов спала гора, нервове напруження минуло, і він одразу став найдобродушнішим із людей.

— Тепер, здається, все… Отже, Віллемс утопився однієї грудневої ночі біля набережної Рапе, в той час, як ви та його дочка спали на баржі, кожне у своєму ліжку… Правильно?

Йєф мовчки закліпав очима.

— А приблизно за місяць ви з Аннеке одружилися…

— Адже незручно жити удвох на баржі і бути неодруженими…

— А коли саме ви запросили брата?

— Одразу… За два чи три дні…

— Після одруження?

— Ні, після похорону…

Сонце вже сховалося за червоними дахами, але було ще видно, хоча світло здавалося якимось примарним, тривожним. Хуберт нерухомо, в задумі, стояв біля штурвала.

— Я гадаю, ви нічого не знаєте? — звернувся до нього Мегре.

— Про що?

— Про те, що сталося в понеділок?

— Я був на танцях на вулиці Лапп.

— А про смерть Віллемса?

— Лише з телеграми…

— Тепер уже все? — втрутився Йєф ван Хутте. — З вашого дозволу, можна пообідати?

Дуже спокійно, немов між іншим, Мегре відповів:

— Боюсь, що ні…

Здавалось, вибухнула бомба. Хуберт рвучко повернувся і глянув не на комісара, а на брата. В погляді Йєфа спалахнула неприхована лють.

— Дозвольте запитати, чому я не можу пообідати?

— Тому, що я хочу забрати вас до Парижа.

— Ви не маєте права цього робити!

— За годину в мене буде письмовий дозвіл за підписок судового слідчого…

— А чому, скажіть на милість?

— Щоб продовжити нашу розмову…

— Я сказав усе, що знав…

— … А також для того, щоб звести вас з бродягою, якого ви витягли з води…

Йєф кинув відчайдушний погляд на брата, немов звав його на поміч.

— Як ти гадаєш, Хуберт, комісар має право?

Та Хуберт мовчав.

— Ви хочете всунути мене в вашу чортопхайку? — Він показав рукою на набережну, де поряд із машиною стояв Нев'є. — А коли я зможу сюди повернутися?

— Можливо, завтра…

— А якщо не завтра?

— Тоді значно пізніше… А може, й ніколи.

— Що? Що ви сказали?

Йєф раптом стиснув кулаки, і комісарові здалося, що він от-от кинеться на нього.

— А як же моя жінка?.. А дитина?.. Що це ви собі надумали? Та знайте — я повідомлю консула…

— Це ваше право.

— Ви глузуєте з мене, чи як?

Йому досі не вірилося.

— Та хіба ж можна ні сіло ні впало вриватися на чуже судно і арештовувати людину, яка не зробила нічого лихого?

— Вас ще ніхто не заарештовує.

— А як же це тоді назвати?

— Я везу вас до Парижа, щоб звести віч-на-віч з нетранспортабельним хворим.

— Та що це вам дасть, якщо я його навіть не знаю? Я лише витяг його з води, бо він гукав на поміч… Коли б, знаття…

З'явилася Аннеке і щось запитала в нього. Він відповів їй досить багатослівно. Тоді вона оглянула по черзі трьох чоловіків і знову звернулася до Йєфа. Мегре міг закластися, що вона радила йому не сперечатися і йти, куди кажуть.

— А де я ночуватиму?

— Не турбуйтеся, в Сюрте вам дадуть ліжко.

— Цебто у в'язниці?

— Ні, в карному розшуці.

— Ви дозволите мені переодягтися?

Комісар не заперечував, і Йєф з жінкою зникли в каюті. Залишившись віч-на-віч з комісаром, Хуберт мовчав, розглядаючи машини та перехожих на набережній. Мегре теж не хотілося розмовляти. Він страшенно втомився після цього допиту, який провадив навпомацки, не раз втрачаючи всяку надію добратися до правди.

— Не звертайте уваги на його грубощі, — першим порушив мовчанку Хуберт. — В Йєфа гаряча голова, але він славний хлопчина…

— Віллемс знав про його стосунки з Аннеке?

— На баржі не дуже сховаєшся…

— Ви гадаєте, що він не заперечував би проти шлюбу?

— Не знаю, я там не був…

— І ви вірите, що він справді упав у воду, послизнувшись на трапі?

— Таке часто трапляється… До того ж він був п'яний.

В рубці явно про щось сперечалися: в голосі Аннеке чулися благальні інтонації, в вигуках Йєфа тремтіла лють. Невже він знову відмовлявся їхати з комісаром?

Жінка, видно, перемогла. Коли Йєф з'явився на палубі, його засмагле обличчя було чисто виголене, волосся старанно зачесане і блищало від бреоліну. Біла сорочка, темно-синій, майже новий костюм, смугаста краватка, чорні туфлі — все виглядало так, неначе він зібрався до церкви на недільну месу.

Не дивлячись на Мегре, він підійшов до брата і з хвилину розмовляв з ним про щось по-фламандськи. Потім зійшов на берег і попрямував до машини.

Комісар відчинив дверцята, і Нев'є з подивом витріщився на них.

— Куди ми їдемо, патроне?

— На набережну Орфевр.

Вже сутеніло, і незабаром довелося вмикати фари. Жовті промені фар виривали з темряви то купки дерев, то невеличкі сільські будинки, аж поки не розтанули в сірій імлі передмістя.

Сидячи в кутку, Мегре палив люльку і за всю дорогу не зронив жодного слова. Йєф ван Хутте теж мовчав, і, заінтригований цією незвичною тишею, інспектор Нев'є нарешті наважився запитати:

— Вас можна поздоровити з успіхом, патроне?

Не діставши відповіді, він перестав сушити собі голову і піддав газу.

Коли вони в'їздили на подвір'я Палацу правосуддя, була вже восьма година вечора. Лише в кількох вікнах горіло світло, але старий розсильний Жозеф був на своєму посту.

В інспекторській двоє чергових грали в шахи, Ляпуент щось вистукував на машинці.

— Подзвони, щоб принесли бутерброди та пива…

— На скількох осіб?

— На двох… Ні, на трьох, ти теж мені будеш потрібен. Ти зараз вільний?

— Так, патроне…

В кабінеті комісара при електричному світлі фламандець здавався ще вищим, худішим, засмаглішим.

— Можете сісти, громадянине ван Хутте…

Йєф насупився: таке звертання не віщувало нічого доброго.

— Зараз нам принесуть бутерброди…

— А коли я зможу побачитися з консулом?

— Завтра вранці…

Він сів до столу і набрав свій домашній номер телефону.

— Вечеряй сьогодні сама… Ні… Чекати не треба… Можливо, до ранку…

Очевидно, їй кортіло поставити йому безліч запитань, але вона обмежилася лише одним:

— Він часом не помер?

— Ні…

Вона навіть не поцікавилася, чи не затримав він кого-небудь. Те, що він відмовився від вечері і навіть не знав, коли саме повернеться додому, означало, що вже йде або скоро почнеться допит, який може тривати до ранку.

— На добраніч…

Він стомлено глянув на Йєфа.

— Я ж просив вас сісти…

Його вже дратував цей незграбний велетень, що стовбичив посеред кабінету.

— А якщо я не хочу сидіти? Адже це моє право. Хочу — стою, хочу — сиджу, вірно я кажу?

У відповідь Мегре тільки зітхнув. За хвилину почувся стукіт у двері. Офіціант із ресторанчика «Дофін» приніс пиво та бутерброди.

7

У цих ночей, що у восьми випадках із десяти незмінно закінчувалися цілковитим зізнанням злочинців, вже були свої правила, свої традиції, немов у театральних вистав, зіграних по кількасот разів. Чергові інспектори одразу здогадалися, що має відбутися, так само, як і хлопчина із ресторану «Дофін», який приніс бутерброди. Поганий настрій запального фламандця аж ніяк не означився на його апетиті. Він в одну мить проковтнув чималий окраєць хліба з шинкою і, скоса зиркнувши на Метре, вилив просто в горлянку цілу пляшку пива.

На зло присутнім чи, можливо, з почуття протесту він їв зумисне неохайно, гучно плямкав ротом і випльовував просто на підлогу тверді хрящики, так немов стояв у себе на палубі, а навкруги була вода.

З удавано благодушним виразом комісар нібито спокійно стежив за провокаційними витівками розлюченого Йєфа і не перешкоджав йому кидатися по кімнаті, подібно до дикого звіра в клітці.

Найважче і найризикованіше в будь-якому дізнанні — це правильно вибрати момент, коли можна іти ва-банк. Тут немає раз і назавжди встановлених правил. Це навіть не залежить від того, у кого в дану мить більше козирів. Все визначає особиста інтуїція, особистий нюх.

Йому не раз траплялося починати атаку, не маючи ніяких переконливих фактів, і досягти перемоги за кілька годин. А часом, навпаки, маючи на руках усі докази і дюжину свідків, він марно морочився цілу ніч.

Багато також важило знайти правильний тон, різний у кожному окремому випадку, і от саме про те, який тон йому обрати за даних обставин, думав зараз комісар, закінчуючи свою вечерю.

— Може, хочете ще пару бутербродів?

— Єдине, чого я хочу, — це бути якнайшвидше на своїй баржі поруч із своєю жінкою!

Йому, видно, вже набридло кидатися по кімнаті. Він сів. Так, батогом тут нічого не доб'єшся, думав Мегре. Тут потрібен пряник. Треба почати лагідно, без звинувачень та погроз, дати йому виговоритися, не ловлячи на слові, не звертаючи уваги на дрібні суперечності та помилки, пригати його пильність, завести в пастку, а потім скінчити все з одного удару. У них, в Сюрте, це називалося «співати котка».

Мегре дав якесь розпорядження Ляпуентові, той вийшов і вони залишилися вдвох.

— Послухайте, ван Хутте…

— Я вас уже слухаю не першу годину, вірно я кажу?

— Коли б ви були щирі зі мною з самого початку, наша розмова давно скінчилася б.

— Ви, може, вважаєте мене брехуном?

— Навпаки, я певен, що ви кажете правду, та тільки не всю правду… Чогось ви тут не договорюєте!

— А що, коли б я поліз до вас з розпитами про вашу жінку та дітей?

— У вас, видно, було тяжке дитинство… Ваша мати не приділяла вам належної уваги.

— Тепер уже добралися й до моєї матері? То ж знайте, моя мати померла, царство їй небесне, коли мені було всього п'ять років. Це була на рідкість порядна жінка, мосю, святіша за святих, і якщо вона зараз дивиться на мене звідти…

Мегре слухав з поважним виглядом, нічим не виказуючи нетерплячки.

— А ваш батько не оженився вдруге?

— Батько — то інша річ… Він багато пив.

— У якому віці ви перейшли на власний хліб?

— Я вже вам казав… Я працюю з тринадцяти років…

— У вас є брати, крім Хуберта? Або сестри?

— Є сестра. Що далі?

— Нічого… Просто ми знайомимося…

— В такому разі для кращого знайомства я теж маю право дещо у вас запитати.

— Авжеж… Я не заперечую.

— Ви кажете так, бо сидите в себе в кабінеті… Тут ви — і цар, і бог!

Мегре з самого початку знав, що допит буде складний і довгий, бо Йєф ван Хутте не відзначався великим розумом. З дурнями завжди більше клопоту: вони опираються, відмовляються відповідати, не вагаючись заперечують те, що допіру самі ж визнали — і аніскілечки не бентежаться, коли їх тицяють носом у ці суперечності.

Коли ж запідозрений розумний, то досить намацати одну прогалину в його аргументації, в його системі оборони, щоб він «розколовся».

— Бачу, вам довелося звідати, почім ківш лиха…

Тяжкий скісний погляд, сповнений недовіри.

— Хто не лінується, той завжди заробить собі на шмат хліба.

— І все-таки, я уявляю, як вам довелося гнути спину на ваших хазяїв… А одного дня ви здибали старого Віллемса, такого ж п'яницю, як і ваш батько…

Йєф насторожено зиркнув на нього, неначе тварина, що чує небезпеку, але не знає, звідки чекати нападу.

— Я певний, що коли б не Аннеке, ви б не залишилися і на «Чорному лебеді» і одразу перейшли б на іншу баржу…

— Пані Віллемс була добра людина…

— Не те, що її чванькуватий та грубий чоловік?

— Звідки ви взяли, що він був чванькуватий?

— А хіба ж не правда?

— Він був бос, хазяїн, і хотів, щоб усі про це пам'ятали.

— Я певен, що коли б пані Віллемс була жива, вона не заперечувала б проти вашого шлюбу з Аннеке…

Можливо, Йєф не був надто розумний, але нюх він мав звірячий. Мегре відчув, що на цей раз він трохи поспішив.

— А ви, я бачу, великий майстер на вигадки! Мені теж можна вигадувати історії?

— Я нічогісінько не вигадую. Таким мені уявляється ваше життя. Можливо, я й помилився…

— Ще одна така помилка — і я опинюся в тюрмі!.. Красненько вам дякую!

— Та вислухайте ж мене до кінця!.. Так от, у вас було важке дитинство… В той час, як ваші однолітки бавилися чи ходили до школи, ви вже змушені були працювати нагрівні з дорослими… І от ви зустрічаєте Аннеке… Вона ставиться до вас так, як ніхто досі не ставився… Вона дивиться на вас не як на наймита, що його кожен може скривдити, а як на живу істоту, як на людину… Природно, ви закохуєтеся в неї… І коли б її мати була жива, то вона стільки сприяла б вашому щастю…

Ну, слава богу! Йєф ван Хутте нарешті сів, щоправда, лише на бильце крісла, але й це вже було досягнення!

— Ну, ну, а що потім?! Ну й вигадник!

— Та, на жаль, пані Віллемс помирає… Ви залишаєтесь на баржі втрьох — з її чоловіком та Аннеке… Гарний молодий хлопець, гарна молода дівчина… і цілісінькі дні разом! Б'юсь навзаклад, що старий Віллемс стежив за вами!

— Це ви так гадаєте…

— Він був власник чудової баржі, багатий хазяїн і, звичайно, не хотів оддати свою доньку за якогось голодранця. Увечері, коли він напивався, од нього можна було чекати будь-яких грубощів…

Мегре знову став обережний, і його погляд немов прикипів до очей Йєфа.

— Ви гадаєте, що я дозволив би будь-кому підняти на мене руку?

— Я певен, що ні… Але він піднімав руку не на вас, а на свою доньку… Було б дивно, коли б він вас ні разу не застав…

А зараз краще було трохи помовчати. Запала гнітюча тиша. Метре легенько посмоктував свою люльку.

— Допіру я дізнався од вас про одну вельми цікаву подробицю… Найчастіше Віллемс сходив на берег і напивався в Парижі, бо тут у нього була подруга, яка теж любила випити… В інших портах він пив просто на баржі або в найближчій забігайлівці. І, як усі, хто повинен вставати до схід сонця, він повертався й лягав спати рано, надто рано… І тільки в Парижі ви могли цілий вечір залишатися вдвох з Аннеке…

В коридорі почулися кроки, голоси. До кабінету зазирнув Ляпуент.

— Готово, патроне…

— Зажди хвилинку…

І в сизому від тютюнового диму повітрі знову залунав «коток».

— Цілком можливо, що, повернувшись якось додому трохи раніше, ніж звичайно, він застав дочку у ваших обіймах. Певна річ, старий розгнівався, а в гніві він був страшний… Можливо, він показав вам на двері: «Іди, хлопче, куди бачиш…» Можливо, вдарив доньку…

— Це все ваші вигадки, — глузливо кинув Йєф.

— На вашому місці саме цієї вигадки я й дотримувався б… Бо тоді смерть Віллемса — майже нещасливий випадок…

— Це й був нещасливий випадок!

— Я сказав «майже»… Я навіть не кажу, що ви допомогли йому звалитися у воду… Адже він був п'яний, він хитався… Тієї ночі дощило? От бачите!.. Виходить, трап був до того ж слизький… Ваша провина в тому, що ви одразу ж не кинулися йому на поміч… Вона була б більша, коли б ви самі його штовхнули. Але це сталося два роки тому, і в поліцейському протоколі говориться не про вбивство, а про нещасний випадок…

— Чого ж тоді ви так силкуєтеся накинути це на мій карк?

— Я лише силкуюся розібратися… Уявімо тепер, що хтось був у цей час на березі і бачив, як ви штовхнули Віллемса в воду… Адже він міг посвідчити, що ви не одразу вскочили в шлюпку, а довгенько стояли на палубі, чекаючи, поки хазяїн захлинеться… І справді, чого ви мали перешкоджати його смерті?

— А Аннеке? Що ж, по-вашому, вона спокійно дивилася, як гине її батько?

— В такий пізній час вона могла вже спати… В усякому разі, чоловік, який вас бачив, бо ночував тоді під мостом Берсі, нічого не сказав поліції… Бродяги не люблять втручатися в чужі справи. Вони інакше дивляться на світ і в них свої уявлення про справедливість… Таким чином, невдовзі ви могли одружитися з Аннеке, і, оскільки на баржі одному впоратися важко, ви викликали брата… Нарешті ви були щасливі… Ваша мрія збулася — ви теж стали хазяїном, «босом», як ви кажете… У вас тепер була власна баржа, власний капітал… Відтоді ви ще не раз зупинялися в Парижі, але, я певен, ви більш ніколи не ошвартувалися біля мосту Берсі…

— Неправда, мосю… Я стояв там відтоді принаймні тричі.

— Авжеж! Після того, як переконалися, що бродяга там більш не ночує… Бродяги не люблять засиджуватися на одному місці. І от під мостом Марі ви впізнаєте свого старого знайомого… А він вас… І от я думаю…

Він удав, буцімто його осяйнула нова ідея.

— Що ви думаєте?

— Я думаю, чи не помітили ви його часом на набережній Рапе, коли Віллемса витягли з води… Авжеж! Ви не могли його не помітити… Він підійшов, але нічого не сказав… І от минулого понеділка, коли ви угледіли його на березі, вам здалося, що він міг пробовкатися про вашу справу… Не виключено, що він погрожував це зробити…

Комісар не йняв у це віри — це було так несхоже на Професора! Але в цю мить така версія була йому конче необхідна.

— І вам стало страшно… Що, як він і справді заговорить? І тоді ви подумали, що цього небажаного свідка можна легко позбутися… Майже у той самий спосіб, що й старого Віллемса…

— Виходить, це я кинув його у воду, чи як?

— Скажімо, штовхнули…

Йєф знову звівся на ноги, але зараз вигляд у нього спокійний, навіть рішучий.

— Ні, мосю, ви ніколи не присилуєте мене в цьому признатися. Все це брехня!

— Можливо, я в чомусь помилився. Скажіть…

— Я вже сказав.

— Що?

— Це записано чорним по білому у вашому протоколі.

— Ви сказали, що десь опівночі почули шум?

— Якщо сказав, значить, так воно й було.

— Ви також сказали, що двоє чоловіків — один із них у світлому плащі — вибігли в цей час з-під мосту в напрямку до червоної машини…

— Саме так, червоної…

— Отже, вони пробігли повз вашу баржу?

Ван Хутте навіть оком не повів. Мегре підвівся й відчинив двері.

— Заходьте, панове!

На порозі з'явилися страховий агент та його заїкуватий друг, що їх привіз Ляпуент, одірвавши від партії в белот. На Гійо був той самий плащ, що й у понеділок.

— Це вони приїздили в червоній машині?

— Не знаю… Одна річ бачити людей на темній набережній, інша — в кабінеті…

— Вони цілком відповідають тому, як ви їх змалювали.

Йєф невиразно мотнув головою.

— Вони справді були того вечора в порту Селестен. Месьє Гійо, скажіть, що ви там робили?

— Ми з'їхали по спуску до самого берега…

— А далеко цей спуск від мосту?

— Метрів за сто з гаком…

— Внизу ви зупинили машину?

— Еге ж, месьє.

— А далі?

— Далі ми вийшли з машини, підійшли до багажника й дістали собаку.

— Він був важкий?

— Ого! Важчий за мене — сімдесят два кіло! Місяців зо два тому я зважував його у м'ясника.

— Біля набережної стояла на причалі баржа?

— Так.

— Отже, ви взяли свій лантух і понесли його до мосту Марі?

Ардуен роззявив був рота, щоб заперечити, але тут, на щастя, його випередив страховий агент.

— Чого б це ми йшли до мосту Марі?

— Спитайте ось у цього добродія.

— Він бачив, як ми йшли до мосту?

— Ні, але він бачив, як ви поверталися звідти повз його баржу.

Друзі перезирнулися.

— Як же ми могли повертатися повз його баржу, якщо ми кинули лантух у воду, не доходячи до баржі?

— Ви чуєте, Йєф?

— Я вже чув ваші вигадки, тепер послухаю їхні вигадки… Прийде ще хтось — почуємо нові вигадки… Тільки не знаю, при чому тут я?

— Котра була година, месьє Гійо?

Тут Ардуен вирішив узяти реванш за тривалу мовчанку.

— Пі… пі…

— Пів на дванадцяту, — договорив Гійо. — За двадцять до дванадцятої ми вже сиділи в кафе на вулиці Тюрен.

— Зараз ви приїхали машиною? Червоний «Пежо»?

— Так, у мене машина червоного кольору, «Пежо чотириста три».

— І в номерному знаку є дві дев'ятки?

— Сім тисяч дев'ятсот сорок дев'ять, Л-Ф сімдесят п'ять. Якщо вам потрібні права…

— Пане ван Хутте, ви не бажаєте спуститися до двору й опізнати машину?

— Я бажаю, щоб мене одвезли до моєї родини.

— Як ви можете пояснити ці розбіжності в свідченнях?

— Пояснювати — ваша справа. Не моя.

— Ви знаєте, в чому ваша помилка?

— Моя помилка в тому, що я витяг із води цього голодранця.

— Ви робили це не з власної волі.

— Як це не з власної? Виходить, я лунатик! Як же інакше я міг би…

— Ви просто були змушені це зробити!.. Адже він кричав! Віллемс — той був спокійніший: од холодної води його, видно, схопили корчі… А тут вам не пощастило, хоча із обережності ви спочатку оглушили Професора… Ви були впевнені, що він мертвий і, в кожному разі, вже не вибереться з води… Уявляю, як вас засмутили його зойки! Тим більше, що їх почув ваш сусіда з «Пуату». Він бачив вас на палубу баржі, і ви знали, що він вас бачив… То ви й заходилися рятувати свою жертву…

Йєф лише стенув плечима.

— Ваша помилка в тому, що, рятуючи власну шкуру, ви хотіли кинути тінь на інших — і заплуталися в брехні!

Страховий агент та його друг, вражені цим монологом, спантеличено лупали очима. Тільки тепер вони второпали, що тут на карту поставлено життя людини.

— Неправда, що об одинадцятій тридцять ви длубалися в моторі… Ні! Коли б ви були в трюмі, то не побачили червоної машини… А так ви бачили все, навіть те, як вони кидали у воду собаку… Потім ви вирішили скористатись з цього, щоб обдурити поліцію і звести наклеп на чесних людей…

— Кожен може казати, що йому заманеться… Ви вигадували одне, вони вигадують друге…

Мегре знову відчинив двері.

— Зайдіть, месьє Гуле…

Це був орендатор «Пуату», якого теж привіз Ляпуент.

— О котрій годині ви почули крики на річці?

— Приблизно опівночі…

— А точніше?

— Не скажу…

— Ну, все-таки, як ви гадаєте, вже було пів на дванадцяту?

— Було більше… Коли все скінчилося, тобто коли потерпілого знесли на берег, було пів на першу, це може підтвердити поліцай… По-моєму, він записав час у себе в блокноті… А тривало все це щонайбільше хвилин тридцять…

— Ну, що ви на це скажете, ван Хутте?

— Я вже своє сказав.

Це не порушувало усталених традицій. Інколи за ніч змінялося до чотирьох поліцаїв, які ставили запідозреному приблизно однакові запитання, але кожен під іншим кутом зору, намагаючись таким чином подолати його опір.

— Алло! Комутатор? З'єднайте мене з пані Мегре…

Вона ще не лягала.

— Можеш на мене не чекати…

— Я відчуваю, як ти втомився… Що, важко?

І справді настрій у Мегре був досить пригнічений.

— Він усе заперечує, навіть цілком очевидні речі… Це найупертіший негідник, якого я будь-коли знав.

— А як Професор?

— Зараз я дізнаюся…

За хвилину він розмовляв з черговою сестрою хірургічного відділу.

— Спить… Ні, він не мучиться… Так, оглядав після обійду… Вважає, що все гаразд, за його життя можна не турбуватися.

— Він уже говорить?

— Перед сном попросив у мене води.

— І нічого більше не казав?

— Ні. Прийняв таблетки і заснув.

Мегре поклав трубку й хвилин із тридцять у задумі ходив по коридору, слухаючи, як бубонить за дверима Ляпуент. Що ж, хай хлопчина понюхає пороху! Потім він вирішив повернутися до себе. Йєф ван Хутте сидів на стільці, поклавши на коліна свої величезні ручиська. Вигляд у нього був насмішкуватий. З виразу інспекторового обличчя Мегре зрозумів, що й той нічого не домігся.

— Ну, це ще довго триватиме? — запитав фламандець, коли комісар сів на своє місце. — Не забувайте, що ви обіцяли запросити сюди консула. Я розкажу йому про всі ваші витівки, і завтра про це заговорять усі бельгійські газети.

— Послухайте, ван Хутте…

— На біса мені вас слухати, коли я наперед знаю все, що ви скажете?

Він показав пальцем на Ляпуента.

— Теж мені допитувач!.. Скільки їх там у вас? П'ять, десять? Вони теж будуть мене допитувати?

— Можливо…

— Навіщо марнувати час? Нічого нового я вам не скажу…

— Але ж у ваших свідченнях багато суперечностей…

— Ну то й що?.. Коли б ви були на моєму місці, у вас їх було б не менше.

— Ви чули, що казали свідки?

— Свідки казали одне, я кажу друге… Але це ще не означає, що я брешу… Поспитайте в будь-кого про Йєфа ван Хутте, і ви не почуєте жодного лихого слова…

І Мегре починав усе спочатку, випробовував нові ходи… Йому пригадався випадок, коли шістнадцять годин підряд він допитував іншого злочинця, не менш затятого, поки той нарешті «розколовся» саме в ту хвилину, коли Мегре вже хотів був махнути на нього рукою.

Це була одна з найвиснажливіших ночей. Він двічі віддавав своє місце Ляпуентові і сам виходив до інспекторської, щоб хоч трохи перепочити. Вже було з'їдено всі бутерброди, випито все пиво, вже спорожніли всі приміщення Палацу правосуддя, вже в коридорах зашаруділи віниками прибиральниці, а вони все ще продовжували свою жорстоку гру.

— Ви не могли бачити, як ті двоє проходили повз вашу баржу…

— Річ у тім, що я там був, а вас там не було…

— Ви чули, що вони сказали…

— А ви чули, що я сказав…

— Зауважте, що я не звинувачую вас в умисному злочині…

— Цебто як?

— Я не кажу, що ви заздалегідь вирішили його вбити.

— Кого? Віллемса чи того типа, що я витяг із води? Адже їх уже двоє. А завтра стане троє, четверо, п'ятеро… Хіба ж вам важко накинути ще кілька?

О третій годині ночі вкрай знесилений Мегре вирішив припинити допит. На цей раз спасував він, а не допитуваний.

— Ну, на сьогодні досить, — буркнув Мегре, підводячись.

— Отже, ви відпускаєте мене до жінки?

— Ні… Ви спатимете в нас на розкладушці… Інспекторе, відведіть його!

Поки Ляпуент вів фламандця довгими коридорами Сюрте, комісар, заклавши руки в кишені, спустився сходами і спроквола подався безлюдними вулицями додому. Лише біля Шатле йому пощастило спіймати таксі.

— Це ти? — запитала спросоння пані Мегре, коли він навшпиньках зайшов до спальні.

Так, наче це міг бути хтось інший!

— Котра година?

— Четверта…

— Він признався?

— Ні…

— Ти гадаєш, це він?

— Я певен цього!

— І ти його відпустив?

— Ще ні.

— Ти їсти будеш?

Ні, він не хотів їсти, але, підійшовши до буфета, наточив собі повну чарку коньяку. Потім роздягнувся й ліг, та ще довго не міг склепити очей.

Клятий фламандець! Такого не скоро забудеш!

8

Того ранку його супроводжував Торанс, бо Ляпуент ще не одіспався після свого нічного чергування на набережній Орфевр. Перед виходом з управління Мегре мав досить довгу телефонну розмову з професором Маньєном.

— Я певний, що з учорашнього вечора він при цілковитій свідомості, — заявив той. — Тільки, прошу вас, не дуже його втомлюйте. Не забувайте, що це був для нього сильний удар і потрібно буде кілька тижнів, щоб він прийшов до норми.

Вони неквапливо прямували уздовж залитої сонцем набережної, і збоку могло здатися, що це троє друзів, які вийшли на ранкову прогулянку, скориставшися з гарної погоди.

Йєф ван Хутте, що йшов посередині, був неголений, бо не мав бритви, і його русява щетина вилискувала на сонці. Вони звернули до кафе навпроти Палацу правосуддя, щоб випити по чашці кави. Їх не міг не вразити апетит фламандця, який спокійнісінько проковтнув одне за одним понад півдюжини тістечок.

Він, очевидно, гадав, що його ведуть до моста Марі, щоб відтворити на місці нічну пригоду, і здивовано звів брови, коли поліцаї зупинилися перед сірим будинком лікарні. Мегре не помітив на його обличчі жодних ознак занепокоєння.

— Дозвольте зайти? — звернувся він до старшої сестри.

Та пильно оглянула довготелесого фламандця і мовчки знизала плечима. Все це виходило за межі її розуміння — отож і не варто сушити собі голову.

Що ж до комісара, то для нього це була остання надія. Він перший увійшов до палати і, супроводжуваний, як і напередодні, поглядами хворих, попрямував до Професорового ліжка. За ним, частково затулений його огрядною постаттю, йшов ван Хутте, далі — Торанс.

Професор стрів Мегре апатичним поглядом, потім так само байдуже глянув на фламандця.

Той теж нічим не виказував свого хвилювання і, здавалося, терпляче очікував кінця цієї не зрозумілої для нього процедури. Сподіваної реакції не було.

— Підійдіть ближче, Йєф…

— Що вам од мене ще потрібно?

— Підійдіть сюди!

— Гаразд… А далі?

— Ви його впізнаєте?.

— Це він тонув, вірно я кажу? Тільки тоді в нього була борода.

— Однак ви його впізнаєте?

— Авжеж…

Затамувавши подих, Мегре вп'явся очима в обличчя бродяги, який знову спокійно подивився на нього і перевів погляд на фламандця.

Комісар міг би заприсягтися, що Келлер вагається. Минуло кілька хвилин, перш ніж мюлузький лікар опанував себе і знову спокійно глянув йому у вічі.

— А ви його впізнаєте?

Ледь помітна усмішка осяйнула його обличчя, в очах па мить спалахнули лукаві іскорки.

— Ні… — тихо проказав він, ледь ворухнувши губами.

Комісар відчув, як у ньому заклекотала безсила лють.

Тепер він був певний, що бродяга твердо вирішив мовчати.

— Це один із тих добродіїв, що витягли вас із води…

— Дякую, — ледь чутно промовив бродяга.

— І той самий, що розбив вам голову і потім кинув у воду…

Пауза. Професор застиг, жили самі очі.

— Отже, ви його й досі не впізнали?

Він розмовляв пошепки, але в палаті запала така тиша, що його, безперечно, чули хворі у протилежному кутку.

— Ви не хочете говорити?

Келлер не ворухнувся.

— Але ви здогадуєтесь, чому він на вас напав?

У його очах з'явився вираз подиву, змішаного з цікавістю. Він явно не сподівався, що комісар може щось про це знати.

— Це сталося два роки тому, коли ви ще ночували під мостом Берсі… Якось у грудні… Ви мене чуєте?

Той ледве помітно кивнув головою.

— Якось у грудні, серед ночі, ви стали свідком пригоди, в якій брав участь цей тип.

Келлер, здавалося, міркував, як йому повестися.

— Тієї ночі, — провадив далі Метре, — у воду штовхнули іншу людину, хазяїна баржі, поблизу якої ви ночували. Тільки його вже не витягли живим…

На обличчі хворого не здригнувся жодний м'яз.

— А зустрівши вас у понеділок на набережній Селестен, вбивця злякався, що ви заговорите…

Бродяга ворухнув головою. Його погляд зупинився на Йєфі ван Хутте. В ньому не було ні ненависті, ні докору, сама тільки цікавість.

Мегре зрозумів, що від бродяги він нічого більше не доб'ється, і коли старша сестра нагадала, що їхній час скінчився, він слухняно почвалав до виходу.

— Ну, що, далеко заїхали, комісаре?

Клятий фламандець мав рацію. В цій грі він переміг.

— Як бачите, я теж умію вигадувати казки…

— Замовч, падлюко! — з серцем кинув комісар і, обернувшись до Торанса, наказав: — Одведи його до Сюрте і чекай на мене.

Судовий слідчий Дансіже зустрів комісара на порозі свого кабінету і негайно подзвонив помічникові прокурора. Той не примусив довго чекати, і за кілька хвилин комісар почав свою розповідь, не пропускаючи жодної деталі. Його слухали уважно, слідчий весь час щось занотовував олівцем.

— Але ж у нас немає проти нього жодного доказу, — зітхнув він, коли комісар скінчив.

— Доказів справді немає…

— Хіба що час не сходиться… Але ж ви розумієте, будь-який досвідчений адвокат зведе цей аргумент до нуля…

— Знаю…

— Ви, може, сподіваєтеся добути визнання?

— На жаль, ні, — зітхнув комісар.

— Ви гадаєте, що бродяга мовчатиме й далі?

— Я певен цього.

— А як ви пояснюєте його позицію?

Це було важко зрозуміти людям, таким далеким від життєвої філософії тих, що ночують під мостами.

— Справді, дуже дивна позиція, — втрутився Паррен. — Адже він мало не віддав богові душу. На мій погляд, він мусив би…

На погляд помічника генерального прокурора, який мешкав у фешенебельних апартаментах в центрі Парижа з жінкою та дітьми, влаштовував партії в бридж по суботах, плазував перед начальниками і не помічав тих, хто стояв бодай на щабель нижче за нього, «бродяга, безперечно, мусив би поводитися інакше…».

Та у самого бродяги погляд був трохи інший.

— Все-таки є правосуддя…

Ще б пак! Але ті, що тулилися попід мостами в зимові ночі, марно силкуючись сховатися від морозу за купою старих газет, ті мали свою думку про правосуддя.

— Ну, а ви, комісаре, ви розумієте його?

Він не хотів казати «авжеж»: це було б сприйнято як виклик.

— Річ у тім, що він не відчуває належної пошани до правосуддя… Крім того, він певний, що його життя не зміниться, незалежно від того, що станеться з фламандцем… Навіщо йому зайвий клопіт?

Цікаво, що сказали б вони, коли б довідалися, що колишній лікар Келлер, у якого вже були внуки, завжди носив у кишені скляні кульки, немов десятирічний хлопчисько?

— Він і досі вимагає зустрічі з консулом?

На цей раз запитання стосувалося Йєфа ван Хутте. І, зиркнувши на помічника прокурора, слідчий невпевненим голосом промовив:

— На даному етапі розслідування я, на жаль, не можу підписати ордер на його арешт… До того ж я не певний, що повторний допит дасть будь-які результати…

Що не кажи, йому не можна було відмовити в здоровому глузді!

— Отже…

Отже, як це добре знав Мегре ще до початку розмови, залишалося тільки відпустити фламандця на волю, висловивши свій жаль з приводу прикрого непорозуміння.

— Даруйте, комісаре, але становище таке, що…

— Я розумію…

Попереду було кілька неприємних хвилин. Таке траплялося не вперше, а надто коли він мав справу з людьми не дуже кмітливими.

— Прийміть мої пробачення, панове… — буркнув він, прямуючи до виходу.

— Прийміть мої пробачення, пане ван Хутте, — повторив Мегре у своєму кабінеті. Й уже іншим голосом додав: — А втім, ти розумієш, що я прошу вибачення лише заради форми. Для мене ти залишаєшся злочинцем, винним у вбивстві твого хазяїна Луї Віллемса та замахові на життя Франсуа Келлера… Можеш іти. Повертайся на баржу, там на тебе вже давно чекає жінка з дитиною. Бувай…

Йєф навіть не образився. Він лише з подивом зиркнув на комісара і простяг свою довгу руку.

— Адже кожен може помилитися, вірно я кажу?

Комісар одвернувся й одійшов до вікна. За кілька хвилин він уже поринув у поточні справи.

Протягом кількох наступних тижнів на столі в комісара з'являлися все нові рапорти, надходили нові свідчення, справа про замах на бродягу обростала новими папірцями, навіть надісланими бельгійською поліцією, але все це не могло нічого змінити.

Настало літо. Вздовж набережних рясно зацвіли каштани. Сена вже давно увійшла в свої береги, і в її рукавах зараз було важко розминутися двом баржам. Вони пропливали цілими караванами, везучи овочі, фрукти, купи шиферу, гори піску, але «Чорного лебедя» поміж ними чомусь не було.

Прогулюючись, Мегре немов ненароком інколи зупинявся під мостом Марі, де знову оселився Професор, і, вийнявши люльку з рота, коротко кидав:

— Живемо?

— Живемо.

— Рана не болить?

— Інколи паморочиться в голові…

Вони уникали будь-яких розмов про фламандця. Професор знав, що Мегре не змирився з поразкою, і Мегре знав, що Професор це знає. Їхні стосунки скидалися на якусь дивну гру.

Вона тривала до того літнього дня, коли комісар уже вкотре зупинився перед житлом бродяги, що саме обідав окрайцем хліба, запиваючи кожен кусень червоним вином.

— Живемо?

— Живемо.

Поблизу на причалі стояла баржа з бельгійським прапорцем, надзвичайно схожа на «Чорного лебедя», але з іншою назвою. Наче змовившись, обидва глянули на. неї.

— Живуть же люди, — зауважив бродяга. І, показуючи на двох малюків, що гралися на палубі, додав — А найкраще — ось цим…

Мегре пильно подивився на нього, відчуваючи, що зараз бродяга скаже щось важливе.

— Складна річ — життя… — провадив той далі. — І жити всім стає дедалі тяжче…

— Вмирати теж нелегко…

— Тому ніхто не має права судити… Люди не винні.

Вони розуміли один одного.

— Спасибі, — просто сказав комісар, тепер йому все було ясно.

— За що?.. Я нічого не сказав.

І голосом фламандця промовив:

— Вірно я кажу?

Він справді нічого не сказав. Він не хотів нікого судити. І відмовлявся бути свідком…

Вдома, скінчивши обід, Мегре раптом запитав у дружини:

— Ти пам'ятаєш історію з бродягою?

— Авжеж… Є новини?

— Я тоді не помилявся…

— Ти заарештував фламандця?

Комісар похитав головою.

— Ні, поки фламандець сам не дасть маху, ніхто його не заарештує… А він маху не дасть.

— Професор признався?

— В певному розумінні, так…

Скоріше очима, ніж словами. Але так чи так, вони зрозуміли один одного, і йому була приємна згадка про той душевний контакт, що на якусь мить встановився між ним та бродягою з-під мосту Марі.

ГНІВ МЕГРЕ

Роман

1

Годинник показував чверть на першу, коли, перейшовши завжди прохолодні коридори управління, Мегре опинився під вхідною аркою, де тулилися в затінку двоє чергових поліцаїв у повній формі, марно намагаючись сховатися від сонця. Комісар привітав їх змахом руки і якусь мить у нерішучості пішов повільніше, поглядаючи то назад, на подвір'я Сюрте, то в напрямку площі Дофін.

Він умисне не поспішав, коли виходив із будинку, навіть кілька разів зупинявся на запорошених сходах, удаючи ніби запалює люльку, і потай сподіваючись, що зараз вигулькне котрийсь із його колег чи інспекторів. Та ба! Не зважаючи на те, що літо тільки починалося, коридори управління були вже порожні: в Сюрте панувала атмосфера вакацій.

Аби уникнути відпускного стовпотворіння, неминучого у липні та серпні, більшість працівників карного розшуку вже заздалегідь виїхали з міста або саме лаштувалися до своєї щорічної втечі на море.

Того дня, дванадцятого червня, зненацька скінчилась довга гнила весна і на Париж ринула спека. Мегре зранку працював без піджака, навстіж відчинивши вікна кабінету. Вже понад тиждень він змушений був горбатіти над нудним і незвичним для нього ділом — складанням проекту адміністративної реформи. Ранковий рапорт директорові, короткий інструктаж в інспекторській — і пішла писанина! Його стіл був захаращений незчисленними теками та купами паперу, хоча зосередитися на них було важко — увагу раз по раз відривав віддалений, та вже по-літньому гучний клекіт паризьких вулиць.

З початку місяця Мегре щодня обідав удома, і чергові інспектори ні разу не порушили його вечірнього відпочинку та нічного сну несподіваним телефонним дзвінком. Взагалі, щоб дістатися додому, досить було звернути ліворуч і пройти сотню кроків набережною до зупинки автобуса чи стоянки таксі біля мосту Сен-Мішель. Мегре востаннє глянув на сходи — ні душі!

І, ледь стенувши плечима, комісар круто повернув праворуч і широким кроком перетяв площу Дофін. Ще в кабінеті Мегре зненацька закортіло хильнути скляночку аперитиву, попри всі суворі настанови свого шанованого приятеля месьє Пардона, лікаря з вулиці Пікпю. Чи не через нього він уже кілька тижнів обмежувався жалюгідним фужером сухого вина перед обідом та випадковим кухлем пива підчас вечірньої прогулянки з пані Мегре? Але годі! В таку погоду жодний святий не втримався від спокуси закропити душу ковтком прохолодного аперитиву з гіркуватим ганусовим присмаком. Звичайно, совість у нього була б спокійніша, коли б на це діло його підбив котрийсь із друзів… Та скільки ж можна чекати! З цікавістю оглянувши довгу червону присадкувату машину, що стояла на площі, він одним кроком переступив три сходинки і штовхнув двері невеличкого ресторану написом «Дофін» на жовтій вивісці.

Врешті, забороняючи йому спиртне, месьє Пардон не знав, що дванадцятого червня раптом буде така спекота… До того ж чи не час уже перевірити, що дав його печінці гой клятий сухий закон!

Ще з порога він побачив перед стойкою принаймні з дюжину своїх колег, які зовсім непогано коротали тут роботи час.

З початку місяця в Сюрте стояло затишшя, і ніхто не міг поскаржитися на надмір роботи. Ніхто не міг також гарантувати, що назавтра газети не зарясніють сенсаційний повідомленнями про криваві драми та загадкові злочини… А потім кілька місяців підряд ніколи буде вгору глянути!

Його вітали помахами рук, йому кивали головами, для нього потіснилися, звільняючи місце біля стойки, і, показавши на ряд склянок з опаловою рідиною, Мегре коротко буркнув:

— Мені того ж…

Тридцять років тому, коли комісар лише починав свою кар'єру, тут був той самий бармен, тоді ще хлопчисько, син хазяїна ресторану. Тепер він сам став хазяїном, а його син, схожий на нього, в білому ковпаці порався на кухні.

— Як справи, шеф?

— Усе гаразд, комісаре…

Навіть запах тут не змінився. У кожному з невеличких паризьких ресторанів пахне по-своєму. В «Дофіні», приміром, крізь густий дух міцних напоїв та аперитивів знавець міг би вловити гіркуватий аромат молодого луарського вина. Що ж до кухні, то там завжди переважали пахощі естрагону та зубчатої цибулі.

Погляд Мегре машинально зупинився на грифельній дошці: смажений бретанський мерлан і теляча печінка в папільйотках. В ту ж мить у глибині залу, біля одного із столиків, застелених паперовими скатертинами, він побачив інспектора Люка. Навпроти нього, спиною до входу, сидів якийсь чорнявий чолов'яга. Приборів на столику не було, і могло здатися, що прийшли вони сюди лише заради розмови.

Інспектор теж угледів Мегре. По хвилині вагання він підвівся і підійшов до нього.

— Вас можна на хвилинку, патроне?.. Певно, це вас зацікавить…

Взявши свою склянку, комісар мовчки почвалав слідом, на ним. Незнайомий підвівся.

— Антоніо Фарано, — відрекомендував його Люка. — Вам ще не доводилося зустрічатися?

Це ім'я нічого не казало комісарові, але обличчя видалося знайомим. Десь він уже бачив цього красеня італійця, який міг би грати перших коханців у кіно. Червона спортивна машина перед входом, безперечно, належала йому. Вона цілком пасувала до його ставної постаті, світлого елегантного костюма, важкого золотого персня на руці.

— Месьє Фарано не застав мене в управлінні, — вів далі Люка, коли вони сіли. — Ляпуент порадив йому пошукати мене тут…

Перед інспектором теж стояла склянка з аперитивом. На відміну од поліцаїв, італієць вдовольнявся фруктовим соком.

— Це свояк Еміля Буле… Він управляє одним із його кабаре… Ви, мабуть, знаєте, — «Парі-стрип» на вулиці Беррі…

Люка значуще підморгнув комісарові.

— Повторіть, що ви мені оце розказали, Фарано…

— Еміль Буле зник, — мовив той з виразним італійським акцентом.

— Коли? — запитав Люка.

— Очевидно, минулої ночі… Точно ніхто не знає.

Він шанобливо глянув на комісара і дістав із кишені золотий портсигар.

— Дозвольте?

— Будь ласка…

— Ви його знаєте, патроне, — вставив Люка. — Такий собі невеличкий на зріст чоловічок… Він приїхав сюди із Гавра чотири чи п'ять років тому…

— Сім років, — зауважив італієць.

— Ну, сім… Тоді він одразу купив «Лотос» — кабаре на вулиці Пігаль… Тепер їх у нього аж чотири…

Мегре ніяк не міг збагнути, на якого біса Люка намагається втягти його в цю історію. Відколи він керував бригадою карного розшуку, комісар рідко стикався з паризьким демімондом, хоча раніше добре знав багатьох людей цієї верстви. Певна річ, Мегре пам'ятав кількох монмартрських верховод, але із старшого покоління. Та ось уже два роки він не переступав порога нічного кабаре. А в Парижі ніщо не змінюється так швидко, як цей напівсвіт.

— Я от думаю, — додав Люка, — чи не має це стосунку до справи Мацотті…

А! Тепер він починав розуміти. Місяць тому, десь у першій половині травня, вони вже сушили собі голови над цією справою. Мацотті було вбито о третій годині ночі, коли він виходив із бару на вулиці Фонтен.

— Певно, зведення рахунків, — сказав тоді комісар, передаючи Люка рапорт префекта дев'ятої округи. — Зроби, що зможеш…

Незважаючи на своє італійське прізвище, Мацотті був корсіканцем, який уперше дебютував на Лазурному березі, а потім перекочував до Парижа на чолі невеликої банди.

— Мій свояк не вбивав Мацотті, — переконано мовив Фарано. — Адже ви добре знаєте, месьє Люка, що він нездатний на такі речі… Ви ж самі двічі його допитували…

— У вбивстві я його ніколи не звинувачував, — зауважив інспектор. — А допитував як і всіх, хто свого часу потерпів від нальотів Мацотті… Таких було чимало…

І, звертаючись до Мегре, він додав:

— Сьогодні об одинадцятій він мав бути в управлінні… Я вже думав, що він не дістав моєї повістки.

— А він часом не підночовує на стороні? — простодушно запитав комісар.

— Еміль? Що ви, пане комісар?!. Видно, ви його не знаєте… Еміль чудовий сім'янин і любить мою сестру…

Він ніколи не повертався додому пізніше, як о четвертій годині ранку…

— А минулої ночі він взагалі не повернувся? Так?..

— Еге ж…

— А де були ви?

— В «Парі-стрипі»… Ми зачинили лише о п'ятій… Зараз сезон у розпалі, в Парижі повно туристів… Я вже підраховував виторг, як раптом подзвонила Марина і запитала, чи я часом не бачив Еміля… Марина — це моя сестра… А Еміля я не бачив звечора… Він рідко спускався на Єлисейські поля…

— А де розташовані інші кабаре?

— Всі на Монмартрі, за кількасот метрів одне від одного… Це його ідея — і дуже вдала… Коли кабаре поряд, актори можуть швидко переходити з одного до другого, не марнуючи часу на переїзди… А це для нас велике заощадження… Можете собі уявити, як це зручно — «Лотос» розташований на вулиці Пігаль, «Блакитний поїзд» поряд, за два кроки, на вулиці Віктора Массе, а «Святий апостол» трохи нижче, на вулиці Нотр-Дам-де-Лоретт… Еміль довго вагався, перш ніж відкрити кабаре в іншому районі… А коли відкрив, то все одно особисто ним не займався і доручив це мені…

— Отже, ваша сестра подзвонила вам десь після п'ятої години?

— Так… Вона звикла прокидатися в цей час…

— І що ви зробили після розмови з нею?

— Я відразу подзвонив до «Лотоса», і мені відповіли, то його там востаннє бачили об одинадцятій годині вечора… Пізніше він був у «Блакитному поїзді», але касирка не пам'ятає, коли саме. А до «Святого апостола» я не зміг додзвонитися — там уже було зачинено…

— Як ви гадаєте, минулого вечора у вашого свояка не було ніяких побачень?

— Та ні… Це був дуже скромний врівноважений чоловік… Весь свій вільний час він проводив удома. Як правило, по обіді…

— Де він живе?

— На вулиці Віктора Массе…

— В тому будинку, де «Блакитний поїзд»?

— Ні, за три будинки від нього… Отже, після обіду він одразу ішов до «Лотоса», щоб простежити за готуваннями до вечора. Це в нього найбільше кабаре, і він порядкував там особисто… Потім навідувався до «Святого апостола» на якихось десять-п'ятнадцять хвилин, далі — до «Блакитного поїзда»… І так за вечір встигав заглянути кілька разів… У нього було хазяйське око… Він устигав за всім доглянути…

— Він ходив у смокінгу?

— Ні, на ньому був звичайний темно-синій костюм, куплений у крамниці… Він недуже дбав про свою зовнішність…

— Чому говорите про нього в минулому часі?

— Бо з ним неодмінно щось скоїлось…

За сусідніми столами люди вже починали обідати, і Мегре мимоволі кинув кілька скісних поглядів на їхні тарілки та графини з вином, його склянка вже спорожніла, але замовити другу поки що було якось совісно.

— А що ви зробили далі?

— Я пішов спати, попросивши сестру подзвонити мені знову, якщо він до ранку не з'явиться…

— І вона вам подзвонила?

— Коло восьмої години…

— Де ви проживаєте?

— На вулиці Понтьє.

— Ви одружені?

— Так… Моя дружина теж італійка… Цілий ранок я обдзвонював службовців… Я хотів дізнатися, де і хто саме бачив його останнім… Це не так легко… Звечора всі кабаре переповнені, і в кожного до біса роботи… До того ж Еміль був не дуже примітний… невисокий, худий. Іноді він цілими годинами стояв на порозі поряд з кликуном, і відвідувачі навіть не здогадувалися, що це хазяїн.

Люка ствердно кивав головою.

— Схоже на те, що після половини на дванадцяту його ніхто не бачив…

— А хто бачив його останнім?

— Я не встиг іще всіх розпитати… У деяких офіціантів, барменів та музикантів немає телефонів… Що ж до танцюристок, то я навіть не знаю, де більшість із них живе… По-справжньому я зможу поговорити з ними лише наступної ночі, коли всі будуть на місці… Поки що виходить, ніби останній, з ким розмовляв мій свояк, був кликун «Лотоса» Луї Бубе… Такий невеличкий на зріст, не більший за жокея… На Монмартрі його прозивають Мікі… Отже, десь між одинадцятою та пів на дванадцяту вечора Еміль вийшов із «Лотоса» і кілька хвилин стояв на бруківці перед кабаре… Мікі в цей час бігав поряд, відкриваючи дверці машин, коли хто приїздив…

— Вони розмовляли?

— Еміль був не дуже балакучий… Він нібито кілька разів поглядав на годинник, а потім подався вниз вулицею… Мікі здалося, що він пішов до «Святого апостола»…

— У вашого свояка була машина?

— Колись була, але після катастрофи…

— Якої катастрофи?

— Це сталося сім років тому… Він тоді ще жив у Гаврі. В нього було невеличке кабаре «Монако»… Якось він поїхав з дружиною до Руана…

— Він уже був одружений з вашою сестрою?

— Я маю на увазі його першу дружину, Марі Піруе, француженку з-під Гавра… Вона ось-ось мала родити… Саме тому вони й поїхали до Руана, щоб її оглянув лікар… Тоді йшов дощ, і на одному з поворотів їх занесло… Здається, машина вдарилась об дерево. Його дружина померла на місці…

— А як же він?..

— Він одбувся пораненням… У нього й досі шрам на щоці… На Монмартрі гадають, що це слід від удару ножем…

— Він любив свою жінку?

— Дуже… Вони були знайомі з дитинства…

— Він народився в Гаврі?

— Не в самому Гаврі, десь у селі поблизу… Вони були земляки… Відколи вона померла, він не брався за кермо і взагалі дуже рідко сідав у машину… Навіть у таксі… Здебільшого ходив пішки або, коли треба швидко, сідав у метро… А втім, він дуже рідко залишав Монмартр…

— Ви гадаєте, що його вбили?

— Я не можу цього сказати… Але я знаю, що коли б із ним нічого не скоїлося, він би вже давно був удома.

— Він живе вдвох з жінкою?

— Ні. Разом з ними живе наша мати та ще одна моя сестра, Ада… Вона була в нього за секретаря… Крім того, и них двоє дітей… Хлопчикові вже три роки, а дівчинці десять місяців.

— У вас є якісь здогади?

Антоніо похитав головою.

— Вам не здається, що зникнення вашого свояка пов'язане зі справою Мацотті?

— Я певний лише, що Еміль не вбивав Мацотті.

Мегре глянув на інспектора: розслідування цієї справи було доручено йому.

— А ти як гадаєш?

— Я теж певний цього, патроне… Я допитував його двічі, і мені здається, що він був цілком щирий зі мною. Взагалі, це кволий, навіть боязкий чоловічок, зовсім не схожий на хазяїна нічних кабаре… А втім, коли йому довелося мати справу з Мацотті, він довів, що вміє за себе і постояти…

— Яким чином?

— Мацотті зі своєю бандою вигадав, вірніше, вдосконалив старий рекет… Під приводом захисту вони щотижня вимагали досить значні суми грошей від власників кабаре… Більшість спочатку відмовлялися платити… Тоді розігрувалася невеличка комедія… Коли в кабаре було повнісінько людей, раптом з'являвся Мацотті в супроводі кількох своїх бандитів… Вони займали столик або сідали в барі, замовляли шампанське і посеред того чи іншого номера починали сварку з барменом чи метрдотелем… Спершу тихо, потім уголос… Ці бандюги удавали, ніби їм подали не той напій або обдурили на грошах… За хвилину в бармена вже летіли склянки, і сварка переходила в бійку, іноді загальну… Певна річ, більшість відвідувачів тікали, щоб більше туди не повертатися… А коли Мацотті з'являвся вдруге, то хазяїн вважав за краще викласти грошики… Щоправда, деякі хазяї пробували наймати для захисту місцевих молодиків, але марна річ. Мацотті завжди вмів з ними домовитися…

— Що ж зробив Еміль?

— Ні те, ні друге… Він привіз із Гавра кількох докерів, які пообіцяли приструнчити Мацотті і його бандюг… Вони дотримали свого слова…

— Коли це сталося?

— Тієї самої ночі, як було вбито Мацотті… Звечора він завітав до «Лотоса» з двома своїми приплічниками… Докери виставили їх за поріг… Звичайно, не обійшлося без стусанів…

— Еміль був там-таки?

— Він сховався за стойкою — боявся бійки… Отож Мацотті подався до бару на вулиці Фонтен… Там у нього щось на зразок штаб-квартири. До нього підійшло ще кілька чоловік, і вони сиділи далеко за північ… О третій годині, коли вони вже виходили, повз бар проїхала машина, і Мацотті дістав п'ять куль… Одного з його приятелів було поранено в плече… Машину ми досі не знайшли… Я допитав Джо — це хазяїн бару, — а також власників сусідніх кабаре… Ніхто нічого не знає… Але я продовжую розслідування…

— Де був Еміль у момент стрілянини?

— Коли маєш справу з цими людьми, важко встановити істину… Кажуть, начебто його бачили в «Блакитному поїзді», але я не дуже вірю цим свідченням…

— Еміль не вбивав Мацотті, — повторив італієць.

— У нього була зброя?

— Так, автоматичний пістолет… Він мав дозвіл префектури… Мацотті було вбито з іншого пістолета…

Зітхнувши, Мегре зробив знак офіціантці, щоб наповнила склянки. Його вже давно мучила спрага.

— Я хотів, щоб ви були в курсі справи, — провадив Люка. — Тому й вирішив, що вам буде цікаво послухати Антоніо…

— Я сказав правду…

— Цього ранку Еміль мав з'явитися до Сюрте, — додав інспектор. — Мені здається не випадковим, що він зник саме напередодні…

— Що ти хотів від нього довідатися?

— Нічого особливого… Я хотів востаннє поставити йому кілька звичайних запитань, щоб порівняти з попередніми відповідями та з іншими свідченнями…

— Який у нього був вигляд під час допитів? Тобі не здалося, що він чогось боїться?

— Ні, але він дуже нервувався… Він не хотів, щоб його ім'я з'явилося в газетах… На його думку, це дуже зашкодило б справі… В його кабаре завжди було спокійно, і якщо б раптом виявилося, що він замішаний у скандальній історії, йому б не уникнути банкрутства…

— Це правда, — мовив Антоніо підводячись. — Сподіваюсь, я вам більше не потрібний. Я зараз мушу бути вдома. Ви самі розумієте, в якому стані моя мати й сестра…

За хвилину вони почули приглушене форкання червоної машини, яка віддалилася в напрямку Нового моста. Мегре поволі смоктав аперитив, скоса поглядаючи на свого інспектора.

— Тебе десь чекають?

— Ні… Я сподівався…

— Пообідати тут?

Той кивнув головою.

— Ну й чудово, — вирішив Мегре. — Тільки спочатку я мушу подзвонити дружині… Ти замов…

— Знаю, патроне, — макрель для вас…

— І телячу печінку в папільйотках…

Спокуслива атмосфера «Дофіна» зробила своє — вперше за багато днів комісар відчув, що сьогодні обійтися без телячої печінки в папільйотках він не зможе.

Взагалі, досі справа Мацотті не вважалася надто серйозною, і Люка розслідував її самостійно… Кого могла стурбувати смерть гангстера, крім хіба що інших гангстерів. Коли починають зводити рахунки, рахунки ці, як правило, зростають… В таких справах добре лиш те, що ні прокурори, ні судові слідчі не наступають на п'яти поліції.

— Тим краще, — зауважив з цього приводу один високий судочинець. — В тюрмі буде на одного дармоїда менше…

Під час обіду між комісаром та інспектором ні на хвилину не вщухала жвава розмова. Люка розповів йому кілька подробиць щодо Еміля Буле, і Мегре врешті зацікавився цим досить незвичним чолов'ягою.

Син нормандського рибалки, Еміль в шістнадцять років пішов працювати офіціантом на океанський лайнер «Нормандія». Це було ще до війни. Він разом із пароплавом був у Нью-Йорку, коли боші посунули на Францію.

Невідомо, як цей хирлявий юнак, майже хлопчисько, міг опинитися в американській морській піхоті. В усякім разі, він провоював усю війну і лише після перемоги пішов працювати на борт «Іль-де-Франс» — цього разу вже другим метрдотелем.

— Ви добре знаєте, патроне, кожен офіціант мріє згодом відкрити власний ресторан… І от за два роки після одруження Буле купує в Гаврі невеличкий бар і невдовзі перетворює його на нічне кабаре… Тоді допіру входив у моду стриптиз, і йому пощастило досить швидко збити капіталець… Ще до того, як сталася автомобільна катастрофа, він збирався закинути вудку й на Париж…

— А те кабаре в Гаврі досі належить йому?

— Він віддав його в оренду одному із своїх товаришів по «Іль-де-Франс»… В Парижі він одразу купив «Лотос»… Тоді це була звичайнісінька пастка для туристів — нічний бар, яких багато на площі Пігаль…

— Де він познайомився з сестрою Антоніо?

— В «Лотосі»… Вона працювала гардеробницею. Їй тоді було вісімнадцять років…

— А що в той час поробляв Антоніо?

— Він працював на автозаводі у Рено… З усієї родини він перший переїхав до Франції… Потім уже перевіз маті та обох сестер… Вони жили раніше в передмісті…

— Виходить, Еміль одружився з усією родиною… Ти був у нього вдома?

— Ні… Я нашвидку оглянув усі його кабаре, але не бачив потреби йти додому…

— Ти впевнений, що не він стріляв у Мацотті?

— Навіщо б йому це робити? Адже він і так переміг…

— Він міг боятися помсти…

— Всі, кого я опитав на Монмартрі, вважають, що це він…

Вони мовчки випили каву, і у Мегре стало мужності відмовитися від кальвадоса, що його за звичкою запропонував хазяїн. Він уже випив два аперитиви та склянку сухого вина — як реванш за кальвадос — і, прямуючи до Сюрте, був цілком задоволений собою.

Опинившись у своєму кабінеті, він скинув піджак, попустив краватку і знову поринув у папери. Міністерство раптом вирішило провести реорганізацію всієї системи карного розшуку, і йому було доручено скласти проект реформи. Заради цього ось уже два тижні комісар Мегре мов старанний школяр, змушений був ретельно переписувати всілякі папірці.

А втім, того дня він уже не міг зосередитись на проекті, і на думку йому спливали то колишній корабельний офіціант Еміль Буле, що став справжнім князьком на Монмартрі, то красень італієць з червоним автомобілем та троє жінок з дітьми, що мешкали на вулиці Віктора Массе.

А в цей час інспектор Люка обдзвонював усі паризькі лікарні та відділи поліції. Всі префекти одержали лист з описом Еміля Буле, але того дня пошуки не дали ніяких результатів.

Підвечір спека трохи спала, і Мегре з дружиною ви йшли на прогулянку… Вони просиділи цілу годину у від критому бістро на площі Республіки. Комісар змушений був обмежитися одним кухлем пива.

Вони неквапливо розмовляли про наступну відпустку. Вулицею проходили чоловіки в білих сорочках, більшість жінок були одягнені в квітчасті ситцеві плаття.

Наступного дня був четвер. Уже зранку припікало сонце. В донесеннях за ніч Мегре не знайшов жодної згадки про Еміля Буле. У Люка теж не було новин.

Перед самим обідом знялася шалена, але короткочасна гроза, і він ішов додому по паруючому тротуару. Пополудні довелося знову взятися за писанину. До кінця дня і з Сюрте не надійшло жодної звістки про Еміля Буле. Дюка марно протинявся кілька годин на Монмартрі.

— Схоже на те, патроне, що останнім його все-таки бачив кликун із «Лотоса» Бубе, на прізвисько Мікі… Він каже, що Еміль повернув за ріг вулиці Пігаль так, немов прямував до «Святого апостола». Увечері я знову буду на Монмартрі… Цікаво, що скажуть інші…

Але інші теж не сказали нічого нового. У п'ятницю, о дев'ятій годині ранку, проглянувши чергові донесення, Мегре гукнув Люка до свого кабінету.

— Його знайшли, — мовив він, запалюючи люльку.

— Він живий?

— Мертвий.

— На Монмартрі? В Сені?

Мегре простяг йому рапорт комісара двадцятої округи. В ньому повідомлялося, що вдосвіта в завулку Рондо поблизу кладовища Пер-Лашез було знайдено труп, який лежав упоперек тротуару поряд із залізничним насипом. На ньому був темно-синій костюм, у кишенях якого виявлено бумажник з грошима та посвідчення на ім'я Еміля Буле.

Люка підвів голову. Брови його були насуплені.

— Дуже дивно…

— Читай далі…

І, справді, те, що було далі, ще більше здивувало інспектора. В рапорті повідомлялося, що, згідно з висновком інституту судової медицини, труп уже розкладався.

Завулок Рондо, що закінчувався глухим кутом, завжди був досить безлюдний, але, звичайно, не до такої міри, щоб там протягом двох діб міг лежати труп, не привертаючи нічиєї уваги.

— Ну, що ти про це думаєш?

— Цікаво…

— Ти вже все прочитав?

— Ще кілька рядків…

Еміль Буле зник у ніч з вівторка на середу. З огляду на висновок медичної, експертизи можна було гадати, що його було вбито саме тієї ночі.

Відтоді минуло цілих дві доби, протягом яких стояла спека.

Важко було збагнути, чому весь цей час убивця або вбивці тримали труп у себе.

— Це, справді, ще більш дивно, — мовив Люка, кладучи донесення на стіл.

Згідно з попереднім медичним оглядом вбивство було вчинено без застосування зброї — вогнепальної чи холодної.

За всіма зовнішніми ознаками Еміля Буле було задушено.

У кожного з паризьких кварталів, навіть у кожної із соціальних верств, є, так би мовити, свій метод вбивства, і свій спосіб самовбивства. Є вулиці, де люди викидаються у вікно, інші — де отруюються чадом чи газом, ще інші — де вдаються до снотворних.

Є квартали, де вбивають кинджалом, інші — де користуються кийком, ще інші, як Монмартр, де застосовують вогнепальну зброю.

За останні тридцять років, скільки пам'ятав Мегре, не було ще випадку, щоб на Монмартрі когось задушили.

А Еміля Буле, власника чотирьох кабаре, хтось не тільки задушив, але й цілих два дні і три ночі тримав у себе його труп.

Мегре підвівся і, підійшовши до шафи, дістав свій піджак та капелюх.

— Ходімо! — коротко кинув він.

Нарешті з'явився привід хоч на час облишити остогидлу писанину.

За кілька хвилин вони вже прямували до інституту судової медицини. Яскраво світило червневе ранкове сонце. В обличчя їм повівав свіжий вітерець.

2

Коли б не висока вежа із старовинними дзиґарями, глухі рожеві корпуси інституту судової медицини на набережній Рапе більше б, мабуть, скидалися на сучасну фабрику фармацевтичних товарів, аніж на колишню міську трупарню.

Черговий за віконцем одразу впізнав їх і, запобігливо всміхаючись, запитав:

— Вас, певно, цікавить цей добродій з провулка Рондо?

Електричний годинник над його головою показував п'ять хвилин на одинадцяту. Крізь вікно виднівся протилежний берег Сени з кількома буксирами на причалі в доках Товарних складів.

— Там уже один чекає, — вів далі черговий, якого явно кортіло побалакати. — Здається, його родич…

— Ви запитали, як його ім'я?

— Я зроблю це, коли він опізнає труп і підпише декларацію…

Він був лише чиновник, і передусім його турбувало те, щоб реєстраційний формуляр на кожний труп було заповнено згідно з інструкцією.

— Де він?

— У залі для чекання… Вам теж доведеться туди пройти, пане Мегре… Доктор Морель іще не скінчив огляду…

Вони перейшли довгий коридор з білими кахляними стінами й опинилися в невеличкій світлій кімнаті, вибіленій масляною фарбою. Дві довгі лавки попід стінами, чотири тверді дерев'яні стільці, посередині круглий стіл… Покласти б на нього кілька журналів, повісити на стіни дві-три гравюри — і зал для чекання нічим не відрізнявся б від приймальні зубного лікаря.

На одному із стільців, підперши голову руками, сидів Антоніо. Його вродливе обличчя було невиспане і трохи брезкле, на щоках чорніла щетина. Угледівши поліцаїв, він підвівся.

— Ви його бачили? — запитав він.

— Ще ні.

— Я теж ні… Ось уже півгодини, як я тут… Мені показували посвідчення особи… Це його документ.

— Хто показував?

— Якийсь інспектор із кумедним прізвищем… Морнік?.. Борнік?

— А, Борнік!.. Є такий…

Обидва перезирнулися. В карному розшуці про ретельність інспектора Борніка ходили легенди. У деяких районних відділках конкурувати з Сюрте вважалося справою честі, і не тільки інспектори, а й окремі комісари із шкури лізли, аби тільки випередити своїх колег з управління. Борнік був один із найзаповзятливіших.

Про те, що труп Еміля Буле знайдено, Мегре довідався з газет, і відтоді працівники поліцейського відділку двадцятої округи, певна річ, не сиділи на місці. Запобігти подібній надмірній заповзятливості і ставила собі на меті та адміністративна реформа, над проектом якої вже не перший тиждень упрівав Мегре.

— Як ви гадаєте, лікар ще довго буде його оглядати? Там удома таке діється…

— Інспектор Борнік був у вас вдома?

— Еге ж… Ще о восьмій годині. Сестри допіру встали і поралися з дітьми…

«Хто з вас буде Марина Буле?» — запитав він.

Потім показав сестрі посвідчення особи.

«Це документ вашого чоловіка? Ви впізнаєте фотографію? Коли ви його бачили востаннє?..»

Можете уявити собі, що там було! Ада одразу подзвонила мені. Я навіть не встиг поснідати чи хоча б випити чашку кави. За кілька хвилин я вже був у них… Коли б ви бачили, з якою підозрою поставився до мене цей інспектор!

«Хто ви?»

«Зять»

«Цієї жінки?»

«Ні. Її чоловіка…»

Антоніо скрушно зітхнув.

— Я насилу його переконав, щоб він дозволив мені прийти сюди опізнати труп — замість сестри… Вона хотіла йти разом зі мною… Я уявляв собі, що це буде за видовище, і звелів їй залишитися вдома.

Він знервовано запалив сигарету.

— Інспектор вас не супроводжував?

— Ні. Здається, він був заклопотаний чимось іншим… Сказав, що тут мені дадуть анкету, яку треба заповнити й підписати…

Трохи згодом він додав:

— Тепер ви бачите, що я недаремно турбувався. Позавчора ви, здається, не вірили мені… Де він, цей провулок Рондо?

— Поблизу кладовища Пер-Лашез.

— Вперше чую… Що це за район?

Двері відчинилися, і до кімнати зайшов доктор Морель у білому халаті, білій шапочці, з марлевою маскою на обличчі. Швидко оглянувши присутніх, він зупинився поглядом на комісарові.

— Мені сказали, що ви чекаєте на мене, Мегре, — мовив він. — Прошу…

Слідом за ним вони увійшли до просторої зали. Вікна в ній були засклені матовим склом, крізь яке не проникало сонячне проміння. Вздовж стін кількома рядами стояли металеві ящики. Коли б не їх аж надто великий розмір, вони нічим не відрізнялися б від тих, у яких звичайно зберігаються справи будь-якої державної установи

Посередині на довгому вузькому столі на коліщатках лежав труп, прикритий білим простирадлом.

— Нехай спочатку його опізнає месьє Фарано… Це зять небіжчика, — звернувся комісар до Мореля.

І ритуальним жестом лікар підняв край простирадла. Обличчя покійного заросло густою і досить довгою рудою щетиною, шкіра мала фіолетовий відтінок. На лівій щоці чітко вирізнявся шрам, про який розповідав Фарано в ресторанчику «Дофін».

Тіло під простирадлом здавалося неймовірно худим і коротким.

— Це він?

— Безперечно…

Із співчуття до італійця, готового от-от знепритомніти, Мегре звелів йому вийти разом із Люка для оформлення документів.

— Його можна ховати? — запитав лікар і, діставши згоду комісара, зробив знак чоловікові в сірому халаті, який уже стояв біля відчиненого ящика. — Ходімо зі мною, Мегре…

У його кабінеті був умивальник. Ретельно продезинфікувавши руки та обличчя, доктор Морель зняв халат і одразу перетворився на звичайного поліцейського чиновника.

— Вас, певно, цікавлять результати розтину?.. Остаточний висновок я подам за кілька днів, після проведення всіх аналізів… Поки що можу сказати, що на тілі покійного немає жодного поранення… його було задушено, точніше…

Він на хвилину замовк, немов вагаючись.

— Зауважте — це поки що неофіційно… У своєму звіті я не писатиму про це так категорично… Та коли б мені довелося визначати характер убивства, виходячи з автопсії, я б сказав, що покійний став жертвою нападу ззаду. Вбивця обхопив його голову однією рукою навколо шиї і з такою силою шарпнув до себе, що зламав хребет… Здається, цей прийом у вас називають «кроляча смерть»…

— Отже, він стояв?

— Він міг також сидіти… А втім, я думаю, що він саме стояв і не сподівався на цей напад… Власне кажучи, боротьби не було… Він не захищався… Я ретельно оглянув його руки і не виявив жодної подряпини… Під нігтями теж немає ні слідів крові, ні навіть волокон з одягу нападника… Коли б він боронився, вони напевне були б… Хто це?

— Власник нічних кабаре… Ви можете сказати, коли саме його було вбито?

— Два-три дні тому… Можу додати — теж неофіційно одну деталь: весь цей час труп лежав у закритому приміщенні… Сьогодні ввечері я вам подам перший звіт…

У двері заглянув Люка.

— Він уже підписав папери, патроне… Що з ним далі робити? Може, відпустити додому?..

Мегре не заперечував. Залишалося ще оглянути одяг Еміля та речі, знайдені в кишенях. Пізніше все це мали дослідити в лабораторії.

Всі речі Еміля були купою звалені на столі в другій кімнаті. Темно-синій, майже новий костюм не був ніде порваний, не забруднений, навіть не зім'ятий. Жодної плями крові. Чорні туфлі блищали так, наче їх щойно начистили. Придивившись, Мегре побачив на шкірі кілька свіжих подряпин.

Мегре міг би йти об заклад, що злочин було вчинено в приміщенні і труп викинуто на вулицю лише наприкінці минулої ночі.

Звідки його привезли? Безперечно, у вбивці була машина. Його не тягли по бруківці.

Що ж до вмісту кишень, то тут комісара чекало деяке розчарування. Еміль Буле явно не був курцем. Серед його речей Мегре не побачив ні люльки, ні сигарет, ні сірників, ні запальнички. Не було також тих крихіток тютюну, що їх завжди можна знайти у кишенях курця.

Золотий годинник. У портмоне п'ять стофранкових асигнацій і три по п'ятдесят франків. В одній із кишень ще з десяток дрібних купюр, в другій — дрібні монети.

Низка ключів, складаний ножик, зім'ята носова хустка і ще одна, чиста й випрасувана, що стирчала з набортної кишеньки піджака. Пачка таблеток аспірину, кілька м'ятних цукерок.

— Погляньте, ваша повістка! — вигукнув Люка, що саме порпався в бумажнику.

Так, у Еміля Буле, справді, була поважна причина, щоб не з'явитися до управління в зазначений час.

— Я був певний, що він завжди носив із собою пістолет, — буркнув Мегре.

Але зброї при ньому не знайшли. Натомість увагу комісара привернула товстенька чекова книжка. Вона була майже нова — погашено було лише три чеки: два на невелику суму, і третій, з написом: «У власні руки», — на п'ятсот тисяч франків.

На ньому стояла дата погашення — двадцять друге травня.

— Стривайте, адже саме того дня я викликав його вдруге до Сюрте, — вигукнув Люка. — Це було за чотири дні після його першого візиту…

— Подзвони до лабораторії, нехай заберуть і пильно оглянуть речі.

За кілька хвилин вони вже сідали в чорну поліцейську машину.

— Куди ми їдемо, патроне? — запитав Люка, передбачливо не набираючи швидкості.

— Спочатку до завулку Рондо… Я хочу оглянути місце, де його знайшли…

Цього безхмарного сонячного дня завулок Рондо не здавався похмурим, незважаючи на сусідство кладовища та залізниці. Вже здалеку вони побачили юрму цікавих, що оточили двох поліцаїв, голови господарок, які повисовувалися з вікон, дітлахів, що гралися на тротуарі. Коли машина зупинилася, до них підійшов інспектор Борнік.

— Я давно чекаю на вас, пане начальнику, — мовив він, скромно потупивши очі. — Тут ми вже дещо зробили…

Поліцаї розступилися, і на сірій бруківці Мегре побачив намальований крейдою контур людського тіла.

— Хто перший вас про це повідомив?

— Один службовець із газоексплуатаційної контори… Він живе ось у цьому будинку і починає роботу о п'ятій ранку… Он з вікна четвертого поверху виглядає його жінка… Звичайно, я вже взяв її свідчення… Цієї ночі я якраз чергував у комісаріаті…

Зараз було забагато сторонніх, щоб висловлювати вголос свою думку щодо такої заповзятливості.

— Як вам здається, інспекторе, труп було випхано з машини чи винесено й покладено на тротуар?

— Певно, що покладено…

— На спину?

— Ні, долілиць… Спершу можна було подумати, що це п'яний, який заснув… Коли б не запах… Тут смерділо так, що…

— Сподіваюсь, ви допитали сусідів?

— Тільки тих, що вдома… Жінок, старих… Чоловіки на роботі…

— І ніхто нічого не бачив і не чув?

— Ніхто, крім старої з шостого поверху, у якої безсоння. Щоправда, консьєржка гадає, що вона вже сама не тямить, то каже… О пів на четверту стара начебто чула, як тут зупинилася машина… Сюди рідко коли заїздять машини.

— Вона часом не чула голосів?

— Ні. Але вона чула, як двічі клацнули дверцята автомобіля… коли їх відчиняли і коли зачиняли.

— Вона не виглядала з вікна?

— Вона насилу ходить… Їй спочатку здалося, що це до когось із сусідів приїхала медична допомога. Вона сподівалася почути стукіт дверей, але машина відразу розвернулася і від'їхала.

І тоном людини, яка досконало знає свою справу, інспектор Борнік додав:

— Я ще навідаюсь сюди ополудні та ввечері, коли всі будуть вдома.

— З прокуратури хтось був?

— Кілька годин тому. Вони приїздили на хвилинку… Звичайна формальність.

Мегре і Люка сіли в машину. Погляди всіх цікавих були звернені на них.

— Давай на Віктора Массе…

На вулицях продавці овочів заманювали господарок купами червоних черешень та ранніх персиків, просто на візках. Повсюди панувала літня метушня, і на затінених тротуарах було значно людніше, ніж на осонні.

Звернувши на вулицю Нотр-Дам-де-Лоретт, вони побачили жовтий фасад «Святого апостола». На ґратах перед дверима висів замок. З великих фотографій у засклених вітринах дивилися роздягнуті жінки.

Трохи більша вітрина прикрашала фасад «Блакитного поїзда». Люка проминув кабаре і зупинився перед сірим кам'яним будинком. Дві мідяні дошки біля входу сповіщали, що тут живе лікар та міститься товариство по продажу нерухомого майна.

— В чім річ? — не дуже привітно запитала консьєржка, підчиняючи засклені двері.

— Пані Буле…

— Четвертий ліворуч, а… — Оглянувши їх пильніше, вона одразу змінила тон. — А, ви з поліції… Тоді будь ласка… Бідолашні жінки…

Ліфт майже безшумно поплив угору. Сходи тут були освітлені краще, ніж у більшості старих будинків. Вздовж них на всі п'ять поверхів простяглася червона килимкова доріжка.

На четвертому поверсі крізь двері однієї з квартир долинали розпачливі голоси, які одразу стихли, тільки-но Мегре натиснув кнопку дзвоника. За дверима почулися кроки.

— Заходьте, панове, — мовив Антоніо. — Не звертайте уваги на безладдя…

Він був без піджака і тримав у руці недоїдений бутерброд.

Десь, у глибині квартири, плакала дитина.

Їх зустріла молода тілиста жінка з чорним незачесаним волоссям, яке довгими пасмами спадало їй на спину. Поруч неї, тримаючись за сукню, стояв опецькуватий малюк.

— Моя сестра Марина…

Її великі сумні очі дивилися на них з болісною відчуженістю. Повіки були червоні від сліз.

— Проходьте, панове…

Вона провела їх до неприбраної ще вітальні. На килимі лежав перекинутий дерев'яний кінь, стіл було заставлено брудним посудом.

В других дверях з'явилася ще одна жінка, значно старіша й огрядніша, одягнута в світло-блакитний халат. Вона з неприхованою ворожістю оглядала гостей.

— Це моя мати, — відрекомендував її Антоніо. — Вона майже не вміє по-французьки… І ніколи не навчиться…

Квартира була велика, комфортабельна, обставлена міцними громіздкими меблями, подібними до тих, які можна інколи побачити в комісійних крамницях.

— А де ваша друга сестра? — запитав озираючись Мегре.

— Порається з дитиною… Зараз вона прийде.

— Вам уже щось відомо, пане комісар? — запитала Марина.

Її французька вимова була чистіша, ніж у Антоніо.

Їй сповнилося лише вісімнадцять, коли вона познайомилася з Емілем. Це сталося сім років тому. Вона й досі була дуже гарна — білошкіра, чорноока… Чи була вона вдоволена своєю долею? Зараз важко про це судити, але ні в її одязі, ні в манері розмовляти, ні в поведінці Мегре не помітив кокетства. Очевидно, вона була цілком щаслива в своїй родині, і сімейні клопоти поглинали весь її час, усю увагу.

Переступивши поріг, Мегре одразу вловив запах, що нагадав йому пахощі італійських ресторанчиків.

Антоніо вже явно правив за голову сім'ї. Мабуть, він якоюсь мірою був ним ще за життя Еміля. Чи не в нього просив руки Марини колишній корабельний офіціант?

— Ви вже щось розвідали? — запитав він, все ще тримаючи в руці бутерброд.

— Мене цікавить, чи був у нього з собою пістолет, коли він востаннє виходив із дому?

Антоніо зиркнув на сестру. Та на якусь мить завагалася, потім швидко пішла з вітальні. Крізь відчинені двері було видно, як вона проминула їдальню, зайшла до спальні, витягла шухляду комода і за хвилину повернулася, тримаючи в руці чорний автоматичний пістолет.

— Він був на місці, — мовила вона.

— Ваш чоловік не завжди брав його з собою?

— Ні, не завжди… А останнім часом і зовсім не брав…

— Після того, як Мацотті було вбито, а його банда втекла на південь, у Еміля не було потреби носити зброю, — втрутився Антоніо.

Цей факт багато важив. Отже, у вівторок ввечері, виходячи з дому, Еміль Буле не чекав ніякої небезпеки.

— О котрій годині він вийшов?

— Близько дев'ятої… Ми повечеряли о восьмій. Потім, як звичайно, він ще пішов попрощатися з дітьми… Вони вже були в ліжку.

— Вам не здалося, що він був чимось стурбований?

Марина замислилась.

— По-моєму, ні… Еміль був досить стриманий, і тим, хто його не знав, завжди здавався трохи замкнутим…

Дві великі сльозинки навернулися їй на очі.

— Але насправді він був дуже добрий і дбайливий…

Вона раптом обернулася до матері і швидко заговорила по-італійськи. Слухаючи її, стара кивала головою.

— Я знаю, як дивляться на власників нічних кабаре… Їх звикли вважати чимось на взірець гангстерів… Звичайно, серед них є й такі…

Вона витерла сльози і глянула на брата, немов питала в нього дозволу говорити далі.

— Еміль був досить рішучий у справах, але дуже боязкий у стосунках з людьми. В його кабаре працювали десятки молодих жінок, але, на відміну від більшості своїх колег, він ніколи не зловживав своїм становищем… Він ставився до них як до звичайних службовців — вимогливо, але з повагою… Я сама працювала в нього, перш ніж стати його дружиною… Повірте, він довго не міг наважитися заговорити. зі мною, а коли зустрічався, ніяковів, мов шістнадцятирічний юнак… Минуло кілька місяців, перш ніж він запитав мене, де я народилася, де мешкає моя сім'я, чи є в мене сестри й брати… Поки ми не одружилися, він ні разу не доторкнувся до мене. Навіть ніколи не запрошував провести додому…

Антоніо ворухнув плечима. Хіба б він дозволив, щоб було інакше?

— Певна річ, Еміль знав італійські звичаї, — вела далі Марина. — У «Лотосі» завжди працювало кілька моїх земляків… І от одного вечора Еміль запитав у мене, чи міг би він зустрітися з моїм братом…

— Так, він був дуже чемний, — погодився Антоніо. Очевидно, стара все-таки трохи розуміла французьку.

Час від часу вона вже розкривала була рота, щоб і собі втрутитися, але, певно за браком слів, так нічого і не сказала.

До вітальні зайшла молода дівчина, одягнута в чорне. Це була Ада, теж вродлива, надзвичайно схожа на Марину, але стрункіша, тендітніша. На відміну од своєї сестри, вона вже встигла зачесатися і зробити туалет. З цікавістю оглянувши гостей, дівчина перевела погляд на Марину.

— Лючія нарешті заснула.

Потім знову на Мегре та Люка.

— Чому ви не сідаєте, панове?

Дивно, але цей ледь помітний південний акцент дуже личив її вроді.

— Якщо не помиляюсь, мадмуазель, ви були секретаркою вашого зятя?

— О, це трохи перебільшено… Еміль сам займався всіма своїми справами… А вони, як правило, не потребували великої писанини…

— У нього була контора?

— В певному розумінні, так… Це дві кімнатки на антресолях у тому ж приміщенні, що й «Лотос»…

— Коли він там бував?

— Найчастіше після обіду… До полудня він одсипав… Ми виходили з дому близько третьої години…

Мегре пильно стежив за обома сестрами. Чи не ревнувала часом Марина свого чоловіка до цієї юної красуні? Але ніщо в обличчі старшої сестри не виказувало такого почуття.

Очевидно, ще три дні тому ця жінка була цілком вдоволена своєю долею, своєю родиною, своєю квартирою, своїм тихим спокійним життям. Коли б Еміль жив, вона, певно, народила б йому ще не одну дитину.

Незважаючи на зовнішню схожість з сестрою, в Ади була зовсім інша вдача — вольовіша, енергійніша.

— У конторі завжди хтось чекав — артисти, музиканти, метрдотелі, бармени, не кажучи вже про постачальників вина…

— Що робив Еміль Буле останнього дня?

— Стривайте… Це, здається, у вівторок?.. Одразу після третьої ми зійшли до залу, щоб подивитися одну іспанську танцюристку, яку Еміль хотів ангажувати… Потім у нього була розмова з агентом компанії устаткування для кондиціювання повітря. Він мав намір запровадити кондиціювання в усіх чотирьох кабаре… Це було особливо необхідно в «Лотосі» — звичайної вентиляції там уже не досить…

Мегре пригадав каталог, знайдений серед речей покійного.

— А хто відав його фінансовими справами?

— Що ви маєте на увазі?

— Ну, хто платив артистам, прислузі?

— Звичайно, бухгалтер…

— Його контора теж у приміщенні «Лотоса»?

— Еге ж… Там така невеличка комірчина з вікнами на подвір'я. Щоразу, коли йому доводиться платити, він буквально страждає, неначе видає ці гроші із власної кишені… Його прізвище Резон… Всі величають його пан Резон, бо коли його не назвати паном…

— Він зараз на площі Пігаль?

— Безперечно. Він працює зранку, а ввечері вільний… Стара, що була вийшла до сусідньої кімнати, незабаром повернулася з пляшкою к'янті та склянками.

— Очевидно, в кожному кабаре є свій розпорядник?

Ада похитала головою.

— Ні, це не зовсім так… Антоніо порядкує в «Парі-стрипі» тому, що це інший район… Там своя клієнтура, свій стиль… Ви розумієте, що я хочу сказати?.. Крім того, Антоніо — член родини… Решта кабаре розташовані по сусідству одне з одним… Протягом вечора ті самі артисти можуть виступити в кожному з них… Еміль також за вечір обходив їх по кілька разів і встигав за всім доглянути… Інколи доводилося просто серед ночі переносити цілі ящики шампанського чи віскі з одного кабаре до другого, коли там не вистачало… Або пересилати офіціантів, коли в одному кабаре було майже порожньо, а в другому повно відвідувачів…

— Інакше кажучи, Еміль сам розпоряджався в усіх трьох кабаре на Монмартрі?

— По суті, так… Ну, і, крім того, в кожному з них був свій метрдотель, який відповідав…

— А пан Резон займався рахунками та писаниною?

— Еге ж…

— А ви?

— Я всюди супроводжувала Еміля і робила нотатки… Замовити те, зустрітися з таким… Подзвонити артистові, який виступав у когось, і запропонувати йому виступити в нас…

— Ви супроводжували його також і ввечері?

— Частково…

— До котрої години?

— Як правило, до десятої чи одинадцятої… Найбільше мороки буває о дев'ятій, коли відчиняють… Завжди когось бракує — офіціанта, музиканта, танцюристки… Або не встигають вчасно підвезти напої…

— Так, тепер я дещо розумію, — задумано мовив Мегре. — Ви були з ним у вівторок увечері?

— Як і кожного вечора…

Він знову глянув на Марину, але не помітив на її обличчі жодної ознаки ревнощів.

— О котрій годині ви з ним попрощалися?

— О пів на одинадцяту…

— Де це було?

— У «Лотосі»… Це був, так би мовити, наш штаб… Ми вже побували в «Блакитному поїзді» і в «Святому апостолі»…

— Ви не помітили нічого особливого?

— Нічого… Я лише звернула увагу на те, що збиралося на дощ…

— Того вечора дощило?

— Накрапало… Коли я виходила з кабаре, Мікі навіть запропонував мені парасольку… Але я трохи почекала, і дощ перестав…

— Ви занотовували всі побачення вашого зятя?

— Так, але він рідко користався з цього… Він ніколи нічого не забував. Це була дуже спокійна, серйозна, ділова людина…

— Того вечора в нього не було ніяких побачень?

— Наскільки мені відомо, ні…

— А вам це мало бути відомо?

— Думаю, що так… Я б не хотіла переоцінювати важливість своєї ролі… Наприклад, він ніколи не обмірковував зі мною ні своїх справ, ні планів на майбутнє… Але він говорив про все це при мені. Коли він когось приймав, я теж майже завжди була присутня. Не пам'ятаю жодного випадку, коли б він попросив мене вийти… Бувало, він каже: «В «Блакитному поїзді» треба поміняти шпалери…» Я занотую, а назавтра йому нагадаю.

— Як він поставився до звістки, що Мацотті вбито?

— Не знаю, мене тоді не було… Він, певно, довідався про це тієї ж ночі… На Монмартрі такі новини поширюються швидко.

— А наступного дня, коли він прокинувся?

— Він передусім попросив, щоб я принесла газети… Я вийшла і купила їх на розі…

— Він не кожного дня читав газети?

— Скоріше проглядав — вечірню та ранкову…

— А він не ставив на скачках?

— Ніколи… Ні карти, ні скачки, ні рулетка для нього не існували…

— Він розмовляв з вами про смерть Мацотті?

— Він тільки сказав, що його, певно, викличуть до префектури, і попросив мене подзвонити до «Лотоса» й запитати, чи не приходили з поліції…

Мегре запитально глянув на інспектора.

— Там були два інспектори з дев'ятої округи, — сказав Люка.

— Месьє Буле був стривожений?

— Він боявся за свою репутацію…

Тут у розмову втрутився Антоніо.

— Він завжди дбав про неї… Він не раз радив мені пильнувати, щоб і моє кабаре мало добру славу… «Якщо я заробляю собі на хліб тим, що показую голих жінок, це ще не означає, що я гангстер, — казав він. — Я чесний комерсант і хочу, щоб усі це знали».

— Так, це правда… Він часто це повторював… Ви не п'єте, пане комісар?

Йому не дуже кортіло пити к'янті об одинадцятій ранку, але він усе-таки пригубив келих.

— У нього були друзі?

Замість відповіді Ада обвела поглядом свою рідню.

— Він не мав потреби в друзях… Все його життя проходило тут…

— Він знав італійську?

— Італійську, англійську, навіть трохи іспанську… Він вивчив ці мови, коли служив на пароплаві, а потім в Америці…

— Він часто згадував свою першу дружину?

Це запитання аж ніяк не збентежило Марину.

— Він щороку відвідував її могилу, — відповіла Ада. — А її портрет і досі висить у спальні…

— Ще одне запитання, мадмуазель… У кишені було знайдено чекову книжку… Вам відомо про неї?

— Авжеж… Він завжди носив її з собою, але користувався дуже рідко… Великі рахунки сплачував пан Резон. У Еміля, крім того, завжди була при собі певна сума готівкою… В нашій роботі це необхідно…

— Вашого зятя було викликано до Сюрте вісімнадцятого травня…

— Я пам'ятаю…

— Ви супроводжували його?

— Тільки до входу… Я чекала його на вулиці…

— Ви приїхали в таксі?

— Ні, на метро… Він не любив автомобілів…

— Потім він одержав другу повістку — на двадцять трете травня…

— Я знаю… Це його дуже занепокоїло…

— Знову-таки через можливість розголосу?

— Еге ж…

— Двадцять другого травня він взяв у банку досить велику суму — півмільйона франків… Вам це відомо?

— Ні…

— Ви не розпоряджалися його чековою книжкою?

Ада похитала головою.

— Він вам не дозволяв?

— Цього я не можу сказати… Це була його особиста книжка, і мені навіть ніколи не спадало на думку її відкрити… А втім, вона завжди лежала на комоді в спальні…

— Він часто брав гроші в банку?

— Не думаю… В цьому не було потреби… Коли йому були терміново потрібні гроші, він брав їх у касі «Лотоса» чи іншого кабаре і залишав розписку…

— Як вам здається, для чого він узяв цю суму?

— Не знаю…

— А ви не могли б дізнатися?

— Я спробую… Треба буде запитати пана Резона. Я також перегляну кореспонденцію…

— Якщо можете, будь ласка, зробіть це сьогодні ж… Коли знайдете щось цікаве, подзвоніть мені…

На порозі їх на мить зупинив Антоніо. Обличчя в нього було збентежене.

— Панове, а як бути з кабаре? — запитав він.

Мегре здивовано глянув на нього.

— Ну, відчиняти, чи як?

— Особисто я не бачу жодних причин… Але, мені здасться, це більше стосується вашої сестри…

— Якщо не відчинити, почнуться розмови…

В цю мить підійшов ліфт. Мегре з інспектором мовчки ввійшли в нього.

Антоніо провів їх збентеженим поглядом.

3

Вони вийшли на вулицю, і, мружачись од сліпучого сонця, Мегре почав набивати собі люльку. Він уже хотів був щось сказати інспекторові, як увагу його привернула невеличка сценка, характерна для Монмартра.

Із готелю якраз навпроти будинку Буле зненацька вигулькнула молода жінка у вечірній сукні з тюлевою шаллю на оголених плечах. При світлі дня її волосся мало два кольори і було ясно видно, що того ранку вона ще не встигла підфарбуватися заново.

Жінка була висока, струнка — типова «герл» із мюзик-холу. Лунко цокаючи об бруківку аж надто тонкими, як довгі цвяхи, каблуками, вона бігцем перетнула вулицю і пірнула в невеличкий бар, щоб підживитися чашкою кави та парою бісквітів.

І майже одразу із готелю з'явилася інша постать — огрядний добродій років під п'ятдесят віком, явно житель півночі, певно, якийсь комерсант. Швидко зиркнувши ліворуч та праворуч, він широким кроком попростував до рогу вулиці, де стояли таксі.

Потім погляд Мегре зупинився на будинкові «Блакитного поїзда» з опущеними шторами та погашеними неоновими вивісками, і він одразу ж машинально глянув угору, на вікна четвертого поверху, за якими тепер містилася справжня італійська колонія.

Нарешті запаливши, комісар подивився на годинника і промовив:

— Зараз чверть на дванадцяту… Я хочу зробити візит панові Резону. А ти пройдися тим часом по кварталу, розпитай людей, якої вони думки про цих італійок.

— А де ми зустрінемося, патроне?

— Може, у Джо?

В цьому барі було вбито Мацотті.

Поки що в Метре не було ніякого певного плану, жодної конкретної гадки, що робити далі. Він чимось скидався на мисливського собаку, котрий кидається туди й сюди, нюхаючи повітря, аж поки не натрапить на слід.

Та собака чи не собака, а він з насолодою вдихав після багаторічної перерви ці здавна знайомі, терпкі запахи Монмартра.

Завернувши за ріг вулиці Пігаль, Мегре зупинився перед заґратованими дверима «Лотоса». Кнопки електричного дзвоника на них не було.

Поряд містилося інше кабаре, з крикливою жовто-зеленою вивіскою, а далі — галантерейна крамничка з вузенькою вітриною, рясно прикрашеною різнобарвними дамськими панталонами та химерними бюстгальтерами.

Він ступив ще кілька кроків, пірнув навмання у під'їзд, якогось будинку й опинився перед віконцем консьєржки.

— Як пройти в «Лотос»?

Вона підозріливо глянула на нього, нюхом відчуваючи, що перед нею поліцай.

— Хіба ви не бачили, що там зачинено?

— Мені потрібен бухгалтер, пан Резон…

— Перші сходи ліворуч, з подвір'я…

Темне брудне подвір'я було щільно затиснуте між чотирма стінами з чорними-прямокутниками здебільшого незавішених вікон. Ліворуч за обдертими напіввідчиненими дверима виднілися дерев'яні сходи, що страшенно зарипіли, коли на них ступив огрядний комісар. На одних із дверей другого поверху він побачив цинкову пластинку з погано вигравіруваними, скоріше надряпаними словами: «Повний місяць». Так називалося сусіднє з «Лотосом» кабаре.

Навпроти висів шматок картону з написом: «Лотос».

Комісарові раптом здалося, що він потрапив за лаштунки театру. Ці старі, запорошені, жалюгідні декорації нічим не нагадували ні про елегантні вечірні туалети, ні про залпи шампанського, ні про веселу музику.

Він постукав, але у відповідь не почув жодного звука, постукав знову, але теж марно, крутнув круглу фаянсову ручку і опинився в напівтемному коридорі з облупленими стінами. В ньому було двоє дверей — одні в кінці, друг праворуч. Саме в них він і постукав, і в ту ж мить зсередини долинув якийсь шурхіт. Минула ціла хвилина, пер. ніж він почув:

— Зайдіть…

Пробившись крізь брудні шибки, сонячні промені немов повисли в курному, синьому від сигаретного диму повітрі. В кімнаті було двоє. Сидячи за столом, гладкий підстаркуватий чолов'яга з голим рожевим черепом, оздобленим кількома сірими волосинками, поправляв свою краватку, в той час як молода дівчина в квітчастій суконьці стояла біля вікна, марно намагаючись надати собі невимушеного вигляду.

— Пан Резон?

— Так, це я, — відказав гладун, не підводячи очей.

Комісар прибув явно невчасно.

— Я комісар Метре.

Від запаху дешевих парфумів задуха в кімнаті здавалася особливо нестерпною.

— То я піду, пане Жюль… Не забудьте, що я у вас просила…

Він зніяковіло відчинив шухляду і дістав із старого потертого портмоне кілька асигнацій, які в ту ж мить зникли в сумочці дівчини.

Вона швидко вийшла, цокаючи тонкими каблуками.

— Усі вони такі, — зітхнув пан Резон, про всяк випадок витираючи хустинкою лискуче, погано виголене обличчя, щоб стерти можливі сліди помади. — В суботу платили, а з середи вони вже біжать по аванс.

Кумедний кабінет і кумедний чолов'яга! Мегре здавалося, що він потрапив скоріше до конторки якоїсь шахрайської лавочки, аніж за куліси кабаре. Календар, кілька полиць з потріпаними гросбухами, голі стіни, меблі, певно, куплені на тандиті…

Він обережно сів на стілець з перев'язаною мотузками ніжкою, що на нього показав пан Резон.

— Ну, ви знайшли його?

Бухгалтерові досі бракувало впевненості в собі. Мегре помітив, як тремтить його пухка рука, коли він запалював сигарету. Товсті короткі пальці були жовті від нікотину.

До цієї комірчини, з вікном на подвір'я, майже не долинав гомін вулиці. Людина могла відчувати себе в ній, немов у якомусь іншому світі. Бухгалтер сидів без піджака, і під пахвами на його несвіжій пожмаканій сорочці темніли пітні плями.

Мегре міг би побитися об заклад, що він живе самотньо десь у такій же комірчині і щоранку сам готує собі сніданок на спиртівці.

— Ви знайшли його? — повторив бухгалтер. — Він живий?

— Мертвий.

Бухгалтер зітхнув і побожно опустив повіки.

— Я так і думав. Що з ним сталося?

— Його задушили…

Він рвучко підвів голову і здивовано зиркнув на комісара.

— Його жінка знає?.. А Антоніо?

— Я допіру в них був… Антоніо опізнав тіло… Я хотів би поставити вам кілька запитань.

— Якщо зможу, я охоче відповім…

— Останнім часом ваш хазяїн ні з ким не ворогував?

В нього були жовті зуби і, мабуть, тхнуло з рота.

— Це залежить від того, що розуміти під ворожнечею… Конкуренти?.. Певна річ. Його успіху багато хто заздрив… А взагалі, це важка професія. Тут у кожного більше ворогів, аніж друзів.

— Як ви пояснюєте, що за чотири роки Буле зміг купити чотири кабаре?

Бухгалтер одразу відчув себе упевненіше.

— Якщо ви хочете знати мою думку, то вся річ у тім, що месьє Еміль був дуже серйозною людиною… Він усе поставив на ділову ногу… Купуйте — продаю. Так, начебто це була бакалійна крамниця…

— Ви хочете сказати, що він сам не споживав власного краму? — не втримався комісар.

Пан Резон зрозумів натяк.

— Якщо ви маєте на увазі Лею, ви помиляєтесь. Я їй в батьки годжуся… Вони всі довіряють мені свої клопоти, просять дати пораду…

— А також аванс?

— Їм завжди потрібні гроші.

— Як я розумію, у месьє Еміля не було з ними інших стосунків, опріч, так би мовити, службових…

— Безперечно… Месьє Еміль був хороший чоловік, хороший сім'янин. Він не любив шикувати, обходився без машини і без дачі біля моря… І ніколи не намагався нікого вразити, бо знав ціну грошам… В такій справі це рідкість. Він би домігся успіху в будь-якій іншій комерції.

— Отже, йому заздрили конкуренти?

— Але не настільки, щоб його вбивати… Він викликав у них скоріше повагу, аніж ненависть.

— Завдяки своїм докерам?

— Ви маєте на увазі справу Мацотті?.. Запевняю вас, що він до цього зовсім непричетний. Месьє Еміль просто не захотів платити їм данину і, щоб приструнчити цих добродіїв, він запросив кількох хлопців із Гавра… Цього було досить.

— Де вони зараз?

— Ось уже два тижні, як удома… З дозволу інспектора, що розслідує цю справу…

Мова йшла про Люка.

— Буле завжди шанував закон… Можете запитати вашого колегу із служби охорони порядку… Він мало не щовечора буває на Монмартрі і добре знає, хто чого вартий…

Мегре нараз осяйнула думка.

— Ви дозволите подзвонити?

Звичайно, про це треба було запитати ще вранці, але… Він набрав номер домашнього телефону доктора Мореля.

— Пробачте, докторе, я у справі Еміля Буле… Ви не могли б сказати, скільки минуло часу з того моменту, як він поїв, до того, як його було вбито… Бодай приблизно…. Він повечеряв о восьмій… Що? Між дванадцятою та першою?.. Дякую.

З'ясувалася ще одна невеличка деталь.

— Я гадаю, пане Резон, що увечері ви не працюєте?

Бухгалтер з пуританським обуренням хитнув головою.

— Я ніколи ще не переступив порога кабаре… Це не має стосунку до моєї роботи.

— Але все-таки ваш хазяїн, певно, інформував вас про свої справи?

— В принципі, так…

— Чому лише «в принципі»?

— Ну, хоча б тому, що він ніколи не звірявся мені щодо своїх планів… Про його намір купити «Парі-стрип» я, наприклад, довідався лише напередодні підписання купчої… Він не любив багато говорити.

— Отже, ви нічого не знаєте про побачення, яке в нього було у вівторок?

— Нічогісінько… Ви, мабуть, не зовсім точно уявляєте собі, які тут порядки. Я буваю на роботі вранці і після обіду. Вранці я майже завжди сам… А після обіду приходив хазяїн з Адою… Вона в нього за секретарку.

— А де його кабінет?

— Ходімо, я покажу…

Кімната, до якої вони зайшли, була майже поряд і мало чим відрізнялася від тієї, з якої вийшли. В кутку столик з друкарською машинкою, біля нього кілька ящиків для справ. На стінах дві фотографії. На одній із них комісар упізнав Марину з дітьми, на другій була зображена білява жінка з сумним поглядом, очевидно, перша дружина Еміля.

— Він викликав мене лише тоді, коли йому потрібна була якась довідка. А решту часу я робив усілякі замовлення та складав рахунки.

— Отже, всі розрахунки здійснювалися через вас?.. В тім числі і розрахунки з рук у руки, потай від податкової інспекції?

— Що ви маєте на увазі?

Хоча Мегре й не належав до служби охорони порядку, йому були добре знайомі деякі звичаї паризького демімонду.

— Я припускаю, що деякі платежі відбувалися на місці, без оформлення квитанціями безпосередньо… Потай від податкового інспектора.

— Даруйте, пане комісар, але тут ви помиляєтесь. Я знаю, що подібна думка про власників кабаре досить поширена… Та на відміну від своїх колег хазяїн ніколи не шахраював. Він шанував закон і не дозволяв собі жодних порушень.

— Це ви складали декларації про прибутки?

— Певним чином… Я готував усі розрахунки, а потім передавав документацію адвокатові.

— Припустімо, що месьє Емілю раптом знадобилася велика сума грошей… Скажімо, півмільйона франків… Де б він їх брав?

— Де завгодно… Хоча б у касі будь-якого з кабаре.

— Таке з ним траплялося?

— Певна річ… Правда, він ніколи не брав так багато. Сто тисяч, двісті…

— Отже, в нього не було жодної потреби брати гроші в банку?

Пан Резон замислився, заінтригований цим запитанням.

— Стривайте… Вранці я тут, і в сейфі завжди є гроші — виторг минулого вечора. Я здаю його до банку лише ополудні. Але вранці я його тут ніколи не бачив — він спав. Увечері, як я вам сказав, він міг би взяти потрібні гроші, в будь-якому з чотирьох кабаре… А от після обіду складніше. Коли б йому знадобилася ця сума після обіду, він безперечно, подався б до банку…

— Він зробив це двадцять другого травня… Ця дата вам нічого не каже?

— Нічогісінько.

— У вас не зареєстровано ніяких платежів того чи наступного дня? — запитав комісар, коли вони знову опинилися в кабінеті пана Резона.

Той розгорнув великий чорний реєстр.

— Ні…

— Ви певні, що у вашого хазяїна не було коханки?

— Як на мене, то ця гіпотеза абсолютно неймовірна.

— Чи, може, його хтось шантажував? Ви не могли б перевірити, чи не доводилося месьє Емілю брати гроші в такий самий спосіб раніше?

Діставши гросбух, пан Резон якийсь час пильно переглядав записи, водячи олівцем по колонках цифр.

— Квітень… березень… лютий… січень… Ні. Можливо, торік…

— Дякую, цього досить.

Отже, один лише раз за останні кілька місяців Еміль Буле особисто взяв гроші в банку. Навіщо? Комісар відчував якийсь невловимий зв'язок між цією подією та його загадковим убивством.

— А чи не міг ваш хазяїн здійснити якийсь платіж без вашого відома? — запитав він.

— Я не бачу, за що б він мав платити… І взагалі це на нього не схоже… Якщо ви не вірите мені, запитайте в месьє Гайяра… У цих справах в мого хазяїна була, я сказав би, манія чесності… Він завжди повторював: «Коли спиш мало, хочеться спати спокійно…» Це була його улюблена фраза.

Не забувайте, що взагалі нам не дуже довіряють, і поліція не спускає з нас очей. Як звичайна, так і податкова… До речі, про податкову поліцію… Два роки тому якийсь інспектор виявив, що замість віскі в «Святому апостолі» подавали якусь бурду… Як ви знаєте, це трапляється в багатьох кабаре, та й не тільки там… Певна річ, проти нас було порушено справу. Хазяїн присягся на біблії, що він про це нічого не знав. А його оборонець, месьє Гайяр, довів, що у всьому винен сам лише бармен, який грів на цьому руки… Той визнав свою провину і заплатив штраф, але хазяїн все одно прогнав його геть…

А то якось він помітив серед клієнтів «Блакитного поїзда» підозрілих осіб… Коли в тебе досвідчене око, то це не так важко. Одразу можна визначити, чи людина прийшла розважатися, чи з іншою метою… Щоправда, цього разу обійшлося без поліції. Месьє Еміль сам встановив, що один із музикантів, якого він недавно найняв, торгував наркотиками.

— І теж вигнав його?

— Того ж вечора.

— Як давно це сталося?

— Ще до історії з барменом… Років зо три тому.

— А де зараз цей музикант?

— Він незабаром виїхав із Франції… Здається, до Італії…

Жодна з цих історій не могла пояснити, ні навіщо Еміль Буле взяв у банку півмільйона франків, ні хто його вбив та ще й у такий екзотичний спосіб.

— Звідси можна вийти до кабаре?

— Будь ласка, сюди…

З цими словами він відчинив двері, що їх Мегре спочатку мав за дверці стінної шафи. Потім клацнув вимикачем. Невеличка лампочка ледь освітила круті кручені сходи.

— Спустимося?

— А чом би й ні! — Слідом за паном Резоном він зійшов сходами в досить велику кімнату, на стінах якої рясно висіли жіночі сукні. Деякі з них були прикрашені блискітками та штучними коштовностями. В кутку видно було туалетний столик, захаращений баночками з кремом, коробками пудри, недогризками олівців. Тут стояв затхлий, нудотний запах.

Це була «артистична вбиральня». Щовечора молоді жінки залишали тут свій звичайний одяг і вбиралися в професіональну уніформу, щоб потім знову зняти її в залі під світлом прожекторів. І під хтивими поглядами чоловіків, що вп'ятеро чи вшестеро переплатили за пляшку шампанського, аби бути присутніми при цій процедурі.

Крізь зачинені віконниці до залу насилу пробивалося кілька пучків сонячного проміння, лягаючи плямами на запліснявілі стіни. Підлогу було засмічено довгими стрічками серпантину та безліччю кольорових кульок з паперу. Тут ще пахло шампанським та сигаретним тютюном. У кутку біля естради, на якій стояли закриті чохлами інструменти, блищала розбита склянка.

— Прибиральниці приходять сюди лише після обіду, — пояснив пан Резон. — Зранку вони працюють в «Блакитному поїзді»… А годині о п'ятій ідуть до «Апостола». До дев'ятої треба, щоб усюди було чисто…

Дорожній зал кабаре чимось нагадував пляж узимку, з забитими наглухо гардеробами та перехнябленими грибками. Мегре уважно розглядав кожну дрібницю, немов сподівався знайти в ній ту нитку, що мала вивести його на вірний шлях.

— Звідси можна вийти просто на вулицю?

— Ключ від парадних дверей нагорі, але якщо вам треба…

— Гаразд, не турбуйтесь…

Він знову піднявся крученими сходами і, потиснувши м'яку вологу руку пана Резона, спустився на подвір'я.

Йому було приємно почути гомін вулиці, впіймати хлопчиська, який мало не налетів на нього, вдихнути запах фруктів на візку зеленяра.

Мегре добре знав бар Джо, прозваного Громилом. Вперше комісар побував там років із двадцять тому, і за цей час в ньому змінилося принаймні двадцять хазяїв. Але одна річ залишалася незмінною — можливо, через вигідне стратегічне розташування на розі вулиці Пігаль та площі Бланш — перед його дверима щоночі невтомно ходили самотні жінки, чекаючи на чергового партнера.

Час від часу поліція зачиняла бар, але потім приходив повий власник, і тут знову починали збиратися околишні зайдиголови. Мацотті був не перший, кого спостигла смерть в цій штаб-квартирі нічного Монмартра.

Та принаймні зараз тут було спокійно, і горезвісний бар Джо нічим не відрізнявся від звичайнісінького паризького кафе. Стойка з високими стільцями, дзеркала на стінах, кілька столиків по кутках, за одним із яких четверо чоловіків грали в карти. Поряд двоє штукатурів у комбінезонах, з білими від вапняного пороху обличчями, неквапливо цідили вино.

Угледівши Мегре, хазяїн бару, велетень у білій сорочці з закачаними по лікоть рукавами, весело кинув інспекторові Люка, що вже примостився біля стойки:

— Он ваш патрон… Що вам подати, пане Мегре?

Він не втрачав доброго гумору навіть під час найделікатніших допитів, яких було на його карбі вже немало. І завжди виходив сухим із води.

— Склянку білого.

З виразу інспекторового обличчя Метре зрозумів, що той не відкрив нічого цікавого. А втім, він ні на що й не сподівався. Поки що вони лише звикалися з оточенням.

Четверо картярів раз у раз поглядали на нього, і в їхніх поглядах було більше іронії, аніж страху.

В голосі Джо теж бриніли глузливі нотки, коли він запитав:

— Ну, знайшли?

— Кого?

— Годі, годі, пане комісар… Не забувайте, що ви на Монмартрі… Тут у новин довгі ноги. Після того, як зник Еміль, ми чекали на вас щогодини.

— Що ви знаєте про Еміля?

— Я? — Громило Джо був не від того, щоб трохи по-блазнювати. — Що я можу про нього знати? Такі чистоплюї рідко заходять до мого кубла…

Картярі з посміхом перезирнулися, але комісар навіть бровою не повів. Відпивши ковток вина, затягся люлькою, повільно видихнув дим і спокійнісінько оголосив:

— Його знайшли.

— Де? В Сені?

— Якраз ні… Його знайшли, можна сказати, на кладовищі…

— Це схоже на Еміля… Він хотів заощадити на власному похороні! Але, без жартів, його вбито?

— Три дні тому…

Джо здивовано звів брови.

— Вбито три дні тому, а допіру знайшли?

— Так, на бруківці, в завулку Рондо.

— А де це?

— Я вже вам сказав — майже на кладовищі. Біля Пер-Лашез, у глухому завулку…

Картярі нашорошили вуха, і на їхніх обличчях теж відбився подив.

— Невже він лежав там три дні?

— Його поклали минулої ночі.

— Так от, якщо вам потрібна моя думка, то це якась чортівня… Ви ж погляньте, яка погода! Треба бути цілковитим йолопом, щоб у таку спекоту три доби тримати у себе в хаті мерця… А потім викинути його в такому районі! Ні, це явно якийсь придуркуватий…

— Скажіть мені, Джо, ви коли-небудь буваєте серйозні?

— Я зараз серйозніший за папу римського…

— Мацотті було вбито на порозі вашого бару.

— Таке вже моє щастячко! Ну, знаєте, інколи мені здається, що це зроблено навмисне, щоб позбавити мене ліцензії…

— Ви не можете поскаржитися, що ми дуже вас турбували.

— Дрібниці. Всього три виклики до Сюрте і щоразу на півдня… Нехай вам скаже інспектор…

Він показав на Люка.

— Я вас навіть не питаю, чи ви знаєте, хто його вбив.

— Я нічого не бачив. Я ходив у погреб по вино.

— Нехай так… Але як, на вашу думку, це міг зробити Еміль Буле?

Джо вмить посерйознішав і, щоб краще обміркувати запитання, неквапливо налив вина собі, а також комісарові та Люка. Потім кинув короткий погляд на гравців, неначе хотів порадитися з ними чи просто пояснити своє становище.

— А чому ви мене про це запитуєте?

— Бо ніхто не знає краще за вас про те, що діється на Монмартрі.

— Ну, все це вигадки…

Але йому було приємно чути це з уст комісара.

— Взагалі, цей Еміль був… дилетант, — ніби знехотя буркнув він.

— Ви його не любили?

— Це вже зовсім інша історія… Я особисто нічого проти нього не мав.

— А інші?

— Хто інші?

— Його конкуренти… Мені казали, що він збирався купити ще кілька нічних кабаре.

— Ну то й що?

Мегре вирішив повернутися до того, з чого почав.

— Як ви гадаєте, він міг убити Мацотті?

— Я вже вам сказав, що він був дилетант. А Мацотті було вбито цілком професіонально, ви знаєте це не гірше за мене. Ні йому самому, ні його докерам це не до снаги.

— Ще одне запитання.

— Скільки їх у вас?

— Можливо, це останнє.

Штукатури уважно прислухалися, переморгуючись між собою.

— Шкварте, може, й відповім!

— Ви допіру визнали, що не всі раділи з успіхів Еміля Буле.

— Люди рідко радіють з чужих успіхів.

— А надто в такій справі, де кожен намагається з'їсти іншого?

— Згода! Що далі?

— Вам не здається, що Еміля міг убити котрийсь із його конкурентів?

— По-моєму, я вам уже відповів.

— Коли?

— Коли сказав, що в таку спеку лише придуркуватий може тримати в себе труп цілих три дні. А на Монмартрі серед власників кабаре немає придуркуватих. Ніхто б із них не став так ризикувати. Як його вбили?

Так чи інакше, за кілька годин про це буде повідомлено в усіх газетах.

— Його задушили.

— В такому разі я відповім ще упевненіше, і ви знаєте чому… Вбивство Мацотті — це чиста робота. Коли б хлопці захотіли натомість ухекати Еміля, вони б зробили це у такий самий спосіб… Скільки ви вже силкуєтесь злапати когось із убивць Мацотті — і все марно. Тут вам не допоможуть ніякі ваші стукачі — бо це чиста робота. А от вбивство Еміля і взагалі вся ця історія з його трупом — це вже не чиста робота. Це казна-що. Ось усе, що я можу вам сказати.

— Дякую.

— Нема за що. Може, ще по скляночці?

Він уже нахилив пляшку.

— Іншого разу. На сьогодні досить.

— Іншого?.. Навіщо ви мене лякаєте? Я нічого не маю проти вас особисто, але прошу вас не вчащати до мене. В нашій роботі це небезпечно. Ходіть краще до моїх конкурентів…

— Скільки з нас?

— Вважайте, що була моя черга вас частувати. Я був у боргу перед інспектором. В Сюрте під час останнього допиту він пригощав мене бутербродами з пивом…

Якийсь час вони мовчки крокували вузькими горбатими вуличками, і Мегре вже підняв був руку, щоб зупинити таксі, але інспектор нагадав йому, що вони приїхали службовою машиною.

— Тоді вези мене додому, — буркнув комісар.

Сьогодні в нього не було жодного приводу уникати домашнього обіду.

Мегре досі не знав, з якого боку підступитися до цієї справи. Громило Джо лише підтвердив його ранкові міркування, і він не міг сумніватися у його щирості.

Еміль Буле справді був дилетант і до кінця залишався чужорідним тілом у гарячій атмосфері Монмартра.

І, що найцікавіше, його вбивцею був також дилетант.

— Що в тебе? — запитав він у Люка.

Тай відразу зрозумів комісара.

— В кварталі всі прозивають їх таліянками… Зі старої трохи сміються — вона надто перекручує французьку мову. Аду знають менше… Кажуть, вона рідко з'являється на вулиці і не інакше, як у супроводі свого шуряка… Вся родина любить добре попоїсти. М'ясник каже, що вони щодня забирають в нього стільки м'яса, що ним можна було б нагодувати десять чоловік… І найкращі шматки… Після обіду Марина звичайно прогулюється з дітьми на Антверпенському майдані… Одного везе в колясці, другого веде за руку…

— У них немає няньки?

— Ні, лише служниця… Вона приходить тричі на тиждень…

— Хто це? Де вона живе?

Люка зашарівся.

— Я дізнаюся про це пізніше…

— Що ти ще чув?

— Жінка торговця рибою сказала: «Цей добродій хитріший за самого чорта. Завжди собі на умі…»

Звичайно, вона мала на увазі Еміля.

— Цебто як?

— Каже, що він узяв старшу сестру, коли їй було вісімнадцять, а побачивши, як вона товстішає, привіз молодшу… «От згадаєте моє слово — погладшає молодша, то він привезе із Італії ще одну сестричку».

Мегре й сам про це думав. Йому було відомо немало випадків, коли жонатий чоловік заводив роман із своячкою.

— Розвідай детальніше про Аду… З'ясуй передусім, чи не було в неї якогось залицяльника…

— А як вам здається, патроне?

— Начебто ні, та краще перевірити… Розпитай також людей про Антоніо… Після обіду рушай на вулицю Понтьє…

— Гаразд.

Машина зупинилася перед будинком, де жив комісар, і, підвівши голову, він побачив у вікні свою дружину, яка привітно махнула йому рукою. Мегре відповів їй тим самим і ступив на сходи.

4

Метре саме обідав, коли задзвонив телефон. Він кивнув головою до жінки, щоб узяла трубку.

— Алло!.. Від кого?.. Так, удома, він обідає… Зараз передам…

Комісар запитально глянув на пані Мегре. Вигляд у нього був похмурий. Це Лекуен…

Він підвівся і, витираючи серветкою губи, попрямував до телефону. Вже кілька хвилин він думав саме про Лекуена, начальника служби охорони порядку і свого давнього товариша, якому він якраз збирався зробити візит. За кільканадцять років служби в карному розшуці Мегре встиг розгубити своїх монмартрських інформаторів, тоді як у Лекуена вони були завжди напохваті.

— Алло!.. Я слухаю… Ні, ні, все гаразд… Я саме хотів іти до тебе.

Начальник служби охорони порядку, років на. десять молодший за Мегре, жив майже поряд, на бульварі Вольтера. У його квартирі ні на мить не вщухав галас, бо в нього було шестеро чи семеро дітей.

— Ти, певно, його знаєш, — мовив Лекуен. — Він уже давно працює в мене інформатором… Щоправда, він не любить показуватися в Сюрте і, коли в нього є щось цікаве, приходить просто до мене… Думаю, що він може тобі згодитися… Май на увазі — він інколи любить прибрехнути, але загалом — це майстер своєї справи, на нього можна завжди звіритися.

— Хто ж це?

— Луї Бубе, на прізвисько Мікі, кликун із кабаре…

— Пришли його до мене.

— Що? Ти ладен прийняти його вдома?

Мегре нашвидку скінчив обід й уже взявся за каву, як задзвонив дзвоник на дверях. З повною чашкою в руках комісар пішов до вітальні.

Він уже кільканадцять років не бачив Бубе, але впізнав його відразу. А втім, тут не було нічого дивного — Мікі був досить незвичайний чолов'яга. «Цікаво, скільки йому вже років?» Комісар намагався підрахувати. Він лише починав свою службу в поліції, коли його гість уже працював посильним у якомусь готелі на Монмартрі.

Відтоді Бубе не виріс ані на корх. Ні зростом, ні навіть виглядом він майже не відрізнявся од тринадцятирічного підлітка. Він і досі був худий, лоповухий, з великим горбатим носом, що звисав над тонкими глузливо скривленими губами, немов зробленими із гуми.

Лише пильніше придивившись до нього, можна було помітити безліч топких зморщок, що вкривали обличчя.

— Скільки літ, скільки зим! — вигукнув кликун, озираючись на всі боки. — Ви пам'ятаєте гладку Тетунію з ресторанчика «Тріполі»?

Очевидно, Бубе був майже його одноліток.

— Славний був час, га, комісаре?!

Мегре добре пам'ятав і ресторанчик, що колись, іще до війни, славився своєю марсельською кухнею, і гладку Тетунію, його хазяйку, що зустрічала клієнтів лункими поцілунками й була з усіма на «ти».

«Тріполі» містився на вулиці Дюпере, за кілька десятків кроків від теперішнього «Лотоса». В ньому збиралася найрізноманітніша публіка.

— А ви пам'ятаєте старого Луї, власника трьох будинків на вулиці Прованс? А сліпого Ежена? А красунчика Фернана, який потім став кіноактором?

Мегре знав, що зараз було марно квапити Мікі перейти до справи. Це було кокетування з його боку, звичайне серед повідомлювачів: він і сам хотів якнайшвидше подати інформацію, але так, щоб це було ніби між іншим, у процесі дружньої розмови.

Люди, про яких він згадував, були великими ділками, власниками будинків розпусти. Колись усі вони майже щодня збиралися в ресторанчику гладкої Тетунії, нерідко в товаристві своїх адвокатів. Іноді там можна було бачити досить поважних осіб, відомих актрис, навіть міністрів.

— В той час я ставив на боксерів…

У Мікі був дуже дивний погляд — можливо, через цілковиту відсутність брів та повік.

— Відколи ви стали великим начальником у Сюрте, ви вже не буваєте в нас на Монмартрі… А от месьє Лекуен нас не забуває. Здається, він на мене не скаржиться. Я, коли можу, завжди йому допомагаю… Як колись вам. Часом чуєш цікаві речі… Послуга за послугу.

Послуга, яку він вимагав навзамін, була досить проста. Мікі хотів, щоб поліція заплющила очі на його власну діяльність. Клієнти «Лотоса», які, виходячи з кабаре, да вали йому на чай, навіть гадки не мали, що кликун Мікі може заробити на кожному з них додаткові гроші.

— А чи не цікавлять пана живі картинки? — шепотів він, киваючи на вітрину.

Він міг повторити цю фразу дюжиною мов і, змовницьки підморгнувши, совав у руку клієнтові папірець з адресою.

А втім, у цьому не було нічого надзвичайного. У десятках і сотнях варіантів ця сценка повторювалася щовечора біля будь-якого з паризьких кабаре. Хіба що з тією різницею, що там ішлося не про двадцятирічних жінок, а принаймні вдвічі старіших.

— Ваш інспектор, такий гладунчик…

— Люка…

— Еге ж… Він викликав мене тижнів зо три тому, після смерті Мацотті… На жаль, я нічого не знав…

Нарешті він сам потихеньку переходив до справи.

— Я йому тоді сказав, що мій хазяїн був тут ні до чого, і я не помилявся… Зараз я можу сказати більше. Ви завжди ставилися до мене по-дружньому, і все, що я знаю, я розповім вам — не як поліцаю, а як давньому другові. Так от, слухайте… Я чув усе це на власні вуха. Марно шукати вбивцю на Монмартрі… Минулого великодня… Тобто… коли це?

— В кінці березня.

— Отож… Минулого великодня цей Мацотті раптом подався до Тулона… Шкода, що ви не знали цього шахрая… Нікчема, який хотів здаватися великим цабе….

— І що сталося в Тулоні?

— Там він угледів красуню Йоланту, коханку Матте… Ви, мабуть, чули. Це ватажок славнозвісної марсельської банди Довгоносих. Він зараз у в'язниці. На їх рахунку десятків зо два пограбувань…

— Я знаю…

— І от Мацотті вирішив, що йому все дозволено… Словом, він повернувся до Парижа з Йолантою. Про решту ви можете здогадатися самі. Кілька дружків Матте незабаром підскочили до Парижа і показали, що з їхнім ватажком краще не жартувати.

Це було цілком імовірно і добре в'язалося з тим, загинув Мацотті. Чисто, голки не підточиш. Професіонально.

— Я одразу подумав, що це вас може зацікавити, жаль, я не знав вашої адреси і тому пішов до месьє Лекуена.

Мікі зручніше вмостився в кріслі. Він явно нікуди поспішав, очевидно, не вважаючи свою місію закінчено Мегре зрозумів, що він чекає нових запитань, і з невинним виглядом запитав:

— А ви чули новину?

— Яку новину? — так само простодушно перепитав Мікі.

І одразу ж хитрувато посміхнувся.

— Вас цікавить месьє Еміль? Я краєчком вуха чув, його начебто знайшли…

— Ви допіру були в Джо?

— Ми з Джо не такі вже друзі. Але я чув розмову..

— Те, що сталося з месьє Емілем, цікавить мене більше ніж справа Мацотті.

— В такому разі, пане комісар, я змушений вас розчарувати. Я нічого про це не знаю. Як перед богом…

— А що ви самі про це гадаєте? Якої ви думки про Еміля?

— Я вже казав інспекторові… Такої, як усі…

— А точніше…

— Він вів свою справу на свій лад, але закон шанував.

— Ви пам'ятаєте, що було у вівторок увечері?

— На пам'ять я досі не нарікаю…

З його гумових губ не сходила значуща посмішка і мало не після кожного слова він хитро підморгував безбровими очима, так немов говорив щось важливе..

— Ви не помітили нічого незвичайного?

— Як сказати… Це залежить від того, що саме ви називаєте незвичайним. Месьє Еміль прийшов того вечора як і завжди, о дев'ятій годині. Разом з Адою. Вам це відомо. Потім він подався до «Блакитного поїзда»…

— І коли він з'явився знову?

— Стривайте… Тоді вже почав грати оркестр… Тобто десь після десятої. В «Лотосі» було майже пусто. Скільки не грай, а клієнти з'являються лише після кіно та театру.

— Його секретарка була з ним весь час?

— Ні… Вона незабаром повернулася додому.

— Ви це самі бачили?

— Так мені здалося. Вона гарна дівчина, і я завжди проводжаю її очима. Просто за звичкою…

— Отже, вона пішла, а Еміль залишився?

— Еге ж… Він ще зайшов до «Лотоса», щоб подзвонити.

— Звідки ви знаєте, що він дзвонив?

— Мені це сказала Жермен, наша гардеробниця… Телефон висить поряд із гардеробом. Він набрав номер, але йому не відповіли. Це, здається, його засмутило…

— А чому гардеробниця звернула на це увагу?

— Тому що завжди, коли він дзвонив увечері своякові або до іншого кабаре, йому одразу відповідали… Крім того, через чверть години він подзвонив знову.

— І знову не додзвонився?

— Еге ж! Ні… Очевидно, того, кому він дзвонив, не було вдома, і це дратувало месьє Еміля… В залі він вичитав одну танцюристку, у якої була пожмакана сукня, а потім полаявся з барменом. Після третьої чи четвертої спроби додзвонитися він вийшов на вулицю…

— Ви розмовляли?

— Він був не дуже балакучий… Хвилин із десять стояв перед входом і дивився то на небо, то на потік машин… Так він завжди визначав, скільки чекати клієнтів.

— Але він усе-таки додзвонився?

— Лише близько одинадцятої.

— І одразу пішов?

— Ні, хвилин двадцять він ще гуляв по тротуару. Він завжди мав таку звичку. Разів кілька він діставав годинника і дивився, поки нарешті не подався вниз вулицею Пігаль.

— Інакше кажучи, в нього було побачення?

— Мені теж так здається…

— А правда, що він ніколи не брав таксі?

— Достоту так. Після нещасного випадку він уникав машин. Їздив метро.

— Ви певні, що він пішов униз? Може, вгору?

— Цілком певний!

— Коли б він мав їхати метро, він пішов би вгору по вулиці.

— Саме так він і робив, коли йому треба було дістатися «Парі-стрипа».

— Отже, виходить, його побачення мало відбутися десь поблизу, на Монмартрі?

Я спочатку подумав, що він пішов до «Святого апостола» на вулиці Нотр-Дам-де-Лоретт, але там його ніхто не бачив.

— Як ви гадаєте, в нього була коханка?

— У нього? Ви жартуєте.

І, знову хитро підморгнувши, Мікі додав:

— Як ви знаєте, в цій справі у мене є певний досвід. Можете мені вірити.

Він усміхнувся, показавши всі свої зморшки.

— А де мешкає пан Резон?

— Бухгалтер? — раптом здивувався Мікі. — На бульварі Рошуар. Принаймні років уже з тридцять.

— Він одружений?

— Старий парубок. До речі, в нього теж немає коханки. Не те, що він байдужий до жінок — просто, це не з його кишенею. Бідолаха вдовольняється тим, що лапає дівчат, які приходять до нього по аванс.

— А вам відомо, що він робить вечорами?

— Грає в більярд, завжди в одному місці — в кафе на Антверпенському майдані. Тут він справжній чемпіон.

Отже, відпадав ще один варіант. А втім, Мегре хотів з'ясувати все до кінця.

— Де він працював раніше, цей пан Резон?

— В банку, на вулиці Бланш, мало не змолоду… Там у хазяїна був рахунок. Очевидно, пан Резон тримав його в курсі подій. А пізніше хазяїн взяв його до себе. Йому потрібна була надійна людина, тому що в цій справі не важко прогоріти. Не знаю, скільки він йому платив, але мабуть, більше, ніж у банку…

Думкою Мегре знову і знову повертався до вівторкового вечора. Він немов на власні очі бачив худорлявого Еміля, що знервовано походжав перед сліпучою вивіскою «Лотоса», раз у раз поглядаючи на годинник, а потім рішучим кроком попрямував униз по вулиці Пігаль.

Він не збирався далеко, бо інакше сів би в метро — до найближчої станції було не більше сотні метрів. А коли незважаючи на всю відразу до автомобілів, йому знадобилася машина, то досить було підняти руку. Там завжди повно таксі.

Перед очима Мегре постав план цієї невеличкої части Парижа. Три кабаре, розташованих поблизу одне від одного, і зовсім оддалік четверте, що ним керував Антоніо.

Буле зі своїми трьома італійками мешкав на вулиці Віктора Массе.

Бар Громила Джо, на порозі якого було вбито Мацотті, містився за кілька десятків кроків від «Лотоса», так само як і банк, у якому Еміль тримав свої гроші. Нарешті, в цьому ж таки районі проживав і бухгалтер.

Це трохи нагадувало село, з якого Еміль майже нікуди не виходив — принаймні без крайньої потреби.

— Ви не здогадуєтесь, з ким саме в нього могло бути побачення?

— Навіть не уявляю…

І, трохи помовчавши, Мікі додав:

— Чесно кажучи, я теж про це думав і намагався дізнався. Просто з цікавості. В моїй справі чим більше розумієш, тим краще…

У Мегре зітхнув і підвівся. Більше в нього не було запитань. Інформатор дав йому певні подробиці, яких він раніше не знав і міг ще довго не знати, але їх було не досить, щоб з'ясувати, хто вбив Еміля Буле і навіщо потрібно було вбивці протягом майже трьох діб тримати дома тіло небіжчика.

— Дякую, Бубе…

Вже з порога Мікі раптом запитав:

— Ви часом не цікавитесь боксом?

— А чому ви питаєте?

— Тому що завтра буде зустріч, і в мене є певні відомості щодо результатів… Якщо б ви захотіли поставити…

— Дякую.

Він не запропонував йому грошей, Мікі їх все одно не взяв би. Адже він не продавав свої послуги, а лише обмінював їх на певну поблажливість.

— Коли я щось пронюхаю, я вам подзвоню…

А згодом Мегре вже сидів у своєму кабінеті в Сюрте якийсь час знервовано щось креслив олівцем на аркуші паперу. Потім подзвонив до інспекторської і наказав покликати Ляпуента.

Інспекторові не треба було довго дивитися на патрона, щоб збагнути, як справи. Мегре сидів похмурий, мовчазний, дратівний. Такий він був завжди, коли розслідування заходило в глухий кут і коли доводилося хапатися за все, аби тільки не сидіти без діла.

— Поїдеш на бульвар Рошуар і наведеш довідки щодо такого собі пана Резона… Це бухгалтер Еміля Буле. Здається, він щовечора грає в більярд у кафе на розі Антверпенського майдану — не знаю, в якому саме. Ти знайдеш… Спробуй дізнатися, що це за один, які в нього звички тощо… Якнайдетальніше! Мене зокрема цікавить, чи був він у кафе минулого вівторка. Якщо був, то коли вийшов звідти і коли повернувся додому.

— Гаразд, патроне.

Люка тим часом займався родиною небіжчика.

Щоб трохи вгамувати свою нетерплячку, Мегре поринув у писанину. О пів на п'яту він раптом відчув, що втомився і, надягши піджака, подався до ресторанчика «Дофін» і замовив чарчину коньяку, самотою вихилив її, намірився був попросити другу — на злість шановному Пардонові, який приписав йому сухий закон. Та потім передумав — пити йому не хотілося.

Мегре не знав гірших тортур, як ті, що починалися, коли він чогось не розумів. От і тепер у його уяві один за одним спливали ті самі образи… Хирлявий Еміль Буле в темно- синьому костюмі… Ось він стоїть на порозі «Лотоса», ось знову заходить до кабаре, набирає номер телефону, кладе трубку, бо ніхто не відповідає, знову виходить, знову повертається і дзвонить… Тут-таки дівчина-гардеробниця, що з байдужим виразом дивиться на нього.

Крім того, ніхто з них не міг би повестися так, як це зробив убивця Еміля: задушити людину, три доби тримати труп у приміщенні, щоб потім, ризикуючи власним життя викинути його в глухому завулку.

Ада нічого не знала про побачення, що чекало її хазяїна. Не знав про нього і пан Резон. Антоніо казав, буцімто, йому теж нічого невідомо. Навіть Мікі, котрий не має жодної підстави приховувати правду, безпорадно розводив руками.

Мегре похмуро міряв кроками свій кабінет, стиснувши в зубах напівзгаслу люльку, коли в двері постукав Люка.

Його вигляд не свідчив про те, що зроблено якесь відкриття. І Мегре ні про що не питав.

— Нічого нового, патроне… Того вечора Антоніо справді ні на хвилину не залишав свого кабаре.

— Ця версія була б надто проста, чорт забирай!

— Я бачив його жінку… гарненька італієчка, при надії. Вони мешкають на вулиці Понтьє… Чудова квартирка…

Погляд комісара примусив його на мить замовкнути.

— Я зробив усе що міг, патроне… Всі сусіди в захвата від цих італійців… Я розмовляв з консьєржкою, з постачальниками кабаре і просто з сусідами… Потім повернувся на Віктора Массе і взяв у бухгалтера адреси кількох актрис, що працюють у «Лотосі» по сумісництву з іншими кабаре… Дві ще спали… Вони живуть в одному готелі…

Інспекторові здавалося, що ефект був би однаковий, коли б він говорив до стінки. Часом Мегре просто одвертався від нього і дивився кудись у вікно, на води Сени.

— А третя, що мешкає на вулиці Лепік, з дитиною…

Люка був стурбований — ще ніколи йому не доводилося бачити патрона в такому відчаї.

— Я можу сказати вам лише те, що знаю… Певна річ, всі вони заздрять Аді і навіть ревнують хазяїна до неї… Вони певні, що згодом вона неодмінно стала б його коханкою, але, на їхню думку, поки що до цього не дійшло… Хоча Антоніо навряд чи таке допустив би…

— І це все?

Люка безпорадно розвів руками.

— Що я маю робити далі, патроне?

— Що хочеш.

Він був знову взявся за складання проекту, але тут же втомлено відсунув папери. Скільки не пиши, все одно в цій системі нічого не зміниться, як тобі того хотілося б. Хіба ж мало таких проектів уже було складено, схвалено, а потім навіки поховано в лабіринтах урядових канцелярій.

Добре, якщо потім ще не вживуть заходів, протилежних тим, що їх він пропонував.

— Цього вечора я йду працювати, — похмуро кинув він пані Мегре, сідаючи до столу.

Вона знала, що в таких випадках краще не ставити жодних запитань. По вечері Мегре увімкнув телевізор, але зосередитися не міг — думки його були далеко.

— От дурна історія, — нарешті буркнув він і пішов до спальні переодягатися. — Іду на Монмартр, по кабаре… не знаю, коли повернуся.

Пані Мегре лише посміхнулася, ні про що не питаючи. Краще б вона влаштувала сцену ревнощів!

— Не забудь взяти парасольку… По радіо сказали, що буде гроза.

Кепський настрій комісара пояснювався ще й тим, що він ніяк не міг позбутися прикрого відчуття, ніби того дня сам десь промахнувся. Був момент, коли він міг вийти на правильний шлях, але ніяк не міг пригадати, коли, де, за яких обставин.

Хтось сказав йому щось важливе. Але хто саме? Адже перед його очима пройшло стільки народу!

О дев'ятій він сів у таксі І за двадцять хвилин перед ним уже відчинилися двері «Лотоса». По-змовницьки підморгнувши йому, Мікі розсунув важку оксамитову портьєру.

На естраді було ще порожньо. В кутку про щось жваво розмовляли кілька музикантів у білих смокінгах. Бармен ретельно витирав склянки. Поруч сиділа пишнотіла руда дівчина з великим декольте і старанно підпилювала нігті. Офіціанти розставляли на столах відерця з пляшкам шампанського.

Його зустріли короткими зацікавленими поглядами. Ніхто навіть не запитав, що йому потрібно, так, немов і вже було всім відомо.

З-за естради з блокнотом та олівцем у руках вийшла Ада, одягнута в чорну сукню. Угледівши Мегре, вона на якусь мить завагалася, перш ніж підійти до нього.

— Це брат порадив відкрити кабаре, — трохи ніяковіючи, пояснила вона. Взагалі, ніхто з нас точно не знав, що нам належить робити. Здається, нема такого звичаю щоб зачиняти, коли хто помре…

— Що це ви робите? — запитав Мегре, показавши на блокнот та олівець.

— Те, що колись робив Еміль, — мовила вона. — Перевіряю запаси шампанського та віскі… Потім треба буде простежити, щоб артисти вчасно переходили з одного кабаре до другого… Щоразу когось бракує і доводиться в останню хвилину міняти програму… Допіру я була в «Блакитному поїзді»…

— Як почуває себе ваша сестра?

— Це для неї страшенний удар… Добре, що Антоніо був до вечора в нас… Приходили з похоронного бюро, завтра вранці привезуть труп… Там телефон аж розривається… Я сьогодні написала близько сотні листів… Треба було повідомити всіх знайомих…

Розмовляючи, вона ні на мить не забувала про справу і її гостре око помічало кожну дрібницю.

— Ні, Жермене, — нараз вигукнула вона, звертаючись до молодого метрдотеля, певно, новачка. — Лід класти ще рано…

Розпорядження Еміля навряд чи звучали більш владно.

— Він залишив заповіт? — раптом запитав Мегре.

— Нам поки що нічого невідомо, і це дуже ускладнює наше становище… Ми не знаємо, що нам робити далі…

— В нього був нотар?

— Не думаю… Певно, що ні… Я сьогодні дзвонила його адвокатові, месьє Жан-Шарлю Гайяру, але не застала його вдома. Він зранку поїхав до Пуатьє, там у нього процес. Повернеться лише пізно ввечері…

Хтось йому вже щось казав про цього адвоката! Але хто саме? В пам'яті Мегре раптом сплив мало приємний образ пана Резона, і він немов знову опинився в його темному задушному кабінетику. Про що вони тоді розмовляли? А! Комісар запитав, чи не траплялося часом Емілю Буле розраховуватися з постачальниками з рук у руки, щоб уникнути податків?

Так, так… І бухгалтер відповів, що месьє Еміль був, надто серйозною людиною, щоб шахраювати і, таким чином, ризикувати своїм чесним ім'ям. Про всі прибутки він повідомляв у декларації, яку складав разом із своїм адвокатом…

— Ви гадаєте, що, коли б месьє Буле надумав скласти заповіт, він звернувся б до нього?

— Еміль завжди з ним радився… Адже спочатку він нічого не тямив у таких справах… Коли було відкрито «Блакитний поїзд», сусіди подали на нього до суду. Здасться, вони скаржилися, що музика не дає їм спати…

— А де він живе?

— Месьє Гайяр?.. На вулиці Ля-Брюйєр, в невеличкому особняку…

Ля-Брюйєр! До неї від «Лотоса» не більше як півкілометра. Щоб дістатися туди, досить спуститися вулицею Пігаль, перейти Нотр-Дам-де-Лоретт і повернути ліворуч.

— Ваш свояк часто з ним зустрічався?

— Щомісяця. Інколи двічі на місяць…

— І завжди пізно ввечері?

— Ні, десь біля шостої, коли месьє Гайяр повертався з Палацу правосуддя…

— Ви інколи ходили з ним?

Вона похитала головою.

Комісар раптом відчув, що його поганий настрій як рукою зняло.

— Звідси можна подзвонити?

— Будь ласка… Ви зайдете до кабінету чи з вестибюля?

— З вестибюля.

Так само, як це зробив Еміль Буле — з тією хіба що різницею, що Еміль дзвонив на півгодини пізніше.

Крізь скло кабіни Мегре бачив гардеробницю Жермен, яка розглядала фотографії кіноакторів, дістаючи їх із великої коробки з-під сигар.

— Алло! Це квартира адвоката Гайяра?

— Ні, месьє… Це аптека Леко.

— Пробачте.

Очевидно, набрав не той номер.

Він знову, на цей раз уважніше, почав набирати номер, потім почув довгий гудок. Минула хвилина, друга — ніхто не підходив. Мегре тричі повторив цю процедуру, але телефон мовчав.

Вийшовши з кабіни, він повернувся до залу, знайшов очима Аду і попрямував до неї. Поряд у ложі перевдягалися дві жінки. Вони не звернули на комісара ніякої уваги і навіть не намагалися затулити оголені груди.

— Цей месьє Гайяр одружений?

— Напевно не знаю. Про його жінку я нічого не чула. Можливо, й одружений. Я ніколи не була у нього вдома.

За хвилину він уже був на вулиці і, підійшовши до Мікі, запитав:

— Ви знаєте месьє Жан-Шарля Гайяра?

— Адвоката? Знаю лише на ім'я. Здається, він обороняв Здоровила Люсьєна років три тому. Старого виправдали…

— Він був також адвокатом вашого хазяїна.

— Нічого дивного… Він на цих справах собаку з'їв.

— Він жонатий?

— Даруйте, пане комісар, але це вже не моя парафія… Про нього я нічого певного сказати не можу…

Повернувшись до вестибюля, Мегре ще раз набрав той самий номер, але знову безрезультатно. І тут йому спало на думку подзвонити своєму старому знайомому, метру Шаванону, теж членові колегії адвокатів.

Йому пощастило — той був удома.

— Це Мегре… Ні, ні, я не пропоную жодних клієнтів. До речі, я зовсім не в Сюрте… Мені потрібна довідка… Ви знайомі з месьє Жаи-Шарлем Гайяром?

— Не так щоб дуже, але я його знаю… Ми часто зустрічаємося в Палаці правосуддя і якось навіть разом обідали… Він там справжній бог… Не те що я, скромний поденник…

— Він жонатий?

— Здається, що так… Стривайте… Зараз я пригадав. Невдовзі після війни він одружився з якоюсь співачкою чи танцюристкою із «Казино де Парі». В усякому разі, так мені казали…

— Ви її ніколи не бачили? Ви не були у них вдома?

— Мене ніколи не запрошували.

— А вони часом не розлучені? Живуть разом?

— Наскільки мені відомо, так…

— А якщо, скажімо, він поїхав, щоб виступити в провінціальному суді? Як вам здається, вона може його супроводжувати?

— Навіщо? Так у нас не заведено…

— Дякую вам.

Він ще кілька разів марно набирав телефонний номер, дедалі більше інтригуючи молоденьку гардеробницю.

Нарешті вийшов на вулицю і, кивнувши на прощання Мікі, попрямував униз вулицею Пігаль. Опинившись на Ля-Брюйєр, він легко знайшов особняк адвоката — один із тих невеличких будинків, яких ще багато в провінції, але стає дедалі менше у Парижі.

В усіх кімнатах було темно. На дверях тьмяно вилискувала мідяна пластинка з вирізьбленим ім'ям адвоката. Мегре натиснув кнопку під нею, і всередині пролунав довгий дзвінок.

За дверима ніякого руху. Він подзвонив ще раз і ще — але з тим самим успіхом, що й по телефону.

Майже півсвідомо комісар перейшов вулицю і, обернувшись, ще раз оглянув будинок.

Всередині було темно. Але раптом в одному з вікон другого поверху ворухнулася завіска, і в ту ж мить він виразно побачив чиєсь бліде обличчя.

5

Могло здатися, що комісар раптом став власником нічних кабаре і, незважаючи на різницю у статурі, намагається якнайретельніше наслідувати Еміля Буле. Спроквола, не проминаючи жодної деталі, він знову і знову обходив вузькими горбатими вуличками той шматок території, в якому замикався світ колишнього корабельного метрдотеля. А навколо, щохвилини мінячись, вирувало неспокійне монмартрське життя.

Ось дружно спалахнули і затанцювали перед очима сотні неонових вогнів, вигулькнули на пороги кабаре швейцари в обшитих галуном лівреях. Повітря збудоражила лихоманка джазу.

Немов розбуджені багатоголосим виттям саксофонів, на вулицях з'явилися одягнуті по-вечірньому парочки. Дедалі частіше замиготіли червоні вогники таксі, що привозили на Монмартр усе нових любителів нічних розваг. Вулиці сповнилися людьми нічних професій.

Раз у раз з ним намагалися заговорити жінки. Він звернув на Нотр-Дам-де-Лоретт і почав повільно спускатися до «Святого апостола». Щовечора Еміль Буле проробляв цей маршрут, можливо, так само, як комісар, неквапливо, заклавши руки за спину. Тільки замість люльки він смоктав м'ятну цукерку.

Дійшовши до кабаре, Мегре зупинився. Колись у «Святого апостола» був інший хазяїн і інша назва, а відвідували його здебільшого шикарні дами в смокінгах.

Так, Монмартр справді змінився. Зараз тут лунала інша музика і в іншому ритмі, танок неонових вогнів став жвавіший, несамовитіший, та й самих вогнів побільшало. Але і грали в оркестрах, і запалювали вогні ті ж самі люди, що й двадцять років тому. Деякі з них просто змінили роботу, як, наприклад, оцей теперішній швейцар із «Святого апостола», котрий, як старого знайомого, привітав комісара.

Це був колишній російський генерал, білобородий велетень, який у іншому кабаре співав колись свої сумні старовинні пісні, награючи на балалайці.

— Ви добре пам'ятаєте вівторковий вечір?

— Я добре пам'ятаю усі вечори, що їх подарував мені Всевишній, — з пафосом відповів старий.

— Ваш хазяїн був тут того вечора?

— Так, приблизно о пів на десяту, з гарненькою панночкою.

— Ви, певно, маєте на увазі Аду?.. І більше не приходив?

— Клянусь святим Георгієм, що ні!

Чому саме святим Георгієм?

Він зайшов усередину, окинув залитий оранжевим світлом бар, у якому перші клієнти, примостившись на високих стільцях, цідили свої віскі, коктейлі, коньяки.

Певно, хтось повідомив про його появу, бо весь персонал кабаре зустрів його гострими поглядами, в яких цікавість змішувалася з занепокоєнням.

Він не хотів нікого турбувати і повернувся до «Лотоса», переморгнувся з Мікі, взяв жетон у гардеробниці і зайшов до кабіни.

Там, в особняку на Ля-Брюйєр, як і досі, ніхто не брав трубки.

Мегре попрямував до «Блакитного поїзда», невеличка зала якого справді нагадувала вагон-ресторан. Заглушливий брязкіт оркестру примусив його мерщій вийти геть.

Невдовзі тиха і майже зовсім темна вуличка Віктора Массе вивела комісара на Антверпенський майдан. Лише в двох кафе ще світилося…

Найближче, під вивіскою «Кухоль пива», нічим не відрізнялося від звичайної провінціальної пивнички. За столиком біля вікна кілька чоловік грали в карти, в глибині видно було великий більярд, навколо якого врочисто походжали двоє гравців з киями в руках. В одному з них він одразу впізнав пана Резона.

Обидва були без піджаків, бухгалтерів партнер палив сигару. Це був неймовірно гладкий чолов'яга, з величезним черевом, перетягнутим зеленими шлейками.

Мегре на мить зупинився перед вікном, розглядаючи кумедних більярдистів, хоча думав у цей час зовсім про інше.

Він аж скинувся, почувши над самим вухом:

— Добрий вечір, патроне…

Це був Ляпуент, якому він ще вдень звелів зібрати відомості щодо бухгалтера.

— Ну?

— Я перевірив, що робив цей пан Резон у вівторок… До чверть на дванадцяту — був у кафе… Він ніколи не засиджується там довше, ніж до пів на дванадцяту… А за десять хвилин вже дістався додому. Консьєржка певна цього. Того вечора вона чекала свого чоловіка та доньку з кіно… Вона сама бачила, як пан Резон повернувся додому, і певна, що того вечора він більше не виходив.

Ляпуент раптом замовк, помітивши, що комісар навіть не слухає його.

— У вас є щось нове? — нарешті наважився він. — Може, я залишуся з вами?

— Ні. Іди спати…

Мегре хотів бути сам, щоб іще раз обійти кабаре. Він навіть не зайшов усередину «Блакитного поїзда», а лише трохи розсунув портьєру і заглянув до залу, так як роблять деякі клієнти, аби впевнитися, що знайдуть саме те, чого чекали.

Потім знову опинився біля «Лотоса», на порозі якого Мікі про щось таємниче розмовляв з двома американцями, — певно, пропонуючи їм краще пізнати Париж.

На цей раз дівчина, не чекаючи прохання, сама подала йому телефонний жетон.

Він уявляв, як лунко тріщить телефон у темряві будинку, який він досі вважав порожнім, і навіть здригнувся, почувши у трубці чоловічий голос:

— Я слухаю…

Це було зовсім несподівано.

— Метр Жан-Шарль Гайяр?

— Так, це я… З ким маю честь?..

— Комісар Мегре із карного розшуку…

Мовчання, потім трохи нетерпляче:

— Гаразд… Я слухаю…

— Пробачте, що я потурбував вас так пізно…

— Це чудо, що ви на мене натрапили… Я допіру повернувся з Пуатьє і зайшов до кабінету, щоб проглянути пошту…

— Ви могли б прийняти мене на кілька хвилин?

— Ви дзвоните із Сюрте?

— Ні. Я майже поруч…

— Гаразд, я чекаю…

Він знову проминув Мікі і швидко пішов униз гомінкою вулицею, намагаючись не наштовхнутися на когось із перехожих. На розі Мегре зупинився, щоб запалити люльку, і раптом відчув на своєму плечі дотик чиєїсь руки. Він не знав цієї жінки, але вона, мабуть, раптом упізнала його, бо відразу відсахнулася, промовивши:

— Пробачте, я не думала, що це ви…

Він з полегшенням зітхнув, опинившись на тихій напівсонній вуличці Ля-Брюйєр. Над входом до будинку адвоката світилася лампочка. На тротуарі стояв довгий світлий лімузин.

Переступивши три сходинки, комісар уже торкнувся був кнопки електричного дзвінка, але двері в ту ж мить відчинилися, впускаючи його до невеличкого вестибюля з білою кахляною підлогою.

Жан-Шарль Гайяр був на зріст не менший за швейцара із «Святого апостола», але плечистіший і м'язистий, як регбіст. Йому можна було дати років сорок п'ять. Заходьте, комісаре…

Безшумно зачинивши двері, він провів гостя темним коридором до свого кабінету. Це була досить простора кімната, вмебльована гарно, з комфортом, хоча й без зайвих розкошів. На письмовому столі горіла лампа з зеленим абажуром. Поряд лежала купа листів, очевидно, допіру розпечатаних.

— Сідайте, будь ласка… Сьогодні в мене був страшний день. А по дорозі додому потрапив у грозу і довелося цілу годину чекати…

Увагу Мегре привернула ліва рука адвоката, на якій бракувало чотирьох пальців. Залишився самий тільки великий.

— Я хотів би дещо запитати у вас з приводу одного вашого клієнта…

Що це — занепокоєння чи просто цікавість? Блакитні очі адвоката на мить гостро зиркнули на Мегре, але тут-таки він невимушено пригладив рукою біляве коротко підстрижене волосся і посміхнувшись промовив:

— Якщо це не пов'язано з порушенням професійної таємниці, будь ласка…

Він сів навпроти комісара і почав гратися розрізним ножем із слонівки.

— Цього ранку було знайдено труп Еміля Буле…

— Буле? — перепитав адвокат, неначе намагався пригадати.

— Власник «Лотоса» та трьох інших кабаре…

— А! Знаю…

— Здається, нещодавно він заходив до вас…

— Нещодавно — надто невизначене поняття.

— Минулого вівторка.

— Тобто на цьому тижні?

— Так.

Гайяр похитав головою.

— Якщо він і заходив, я його не бачив… Очевидно, я був у той час в Палаці правосуддя… Я запитаю в секретарки.

І, глянувши комісарові у вічі, в свою чергу запитав:

— Ви сказали, що знайшли його труп?.. З вашого візиту можна вивести, що поліція вже займається цією справою… Отже, він помер не своєю смертю?

— Його було задушено…

— Цікаво…

— Чому?

— Бо, незважаючи на свою професію, це був чесний чолов'яга. Я не знав, що в нього були вороги… Щоправда, я міг цього й не знати. В мене стільки клієнтів…

— Коли ви бачили його востаннє?

— Я спробую відповісти вам точно. Одну хвилинку…

Він швидко підвівся, вийшов до сусідньої кімнати, увімкнув світло і почав щось шукати в шухляді столу. Потім повернувся з великим червоним блокнотом.

— Моя секретарка реєструє всі візити…

Він відкрив блокнот і з кінця почав гортати сторінки, бурмочучи собі під ніс якісь імена. Так він перегорнув з двадцять сторінок.

— Ось!.. Двадцять другого травня о п'ятій годині… А ось ще один візит — вісімнадцятого, об одинадцятій ранку…

— Отже, відтоді ви його не бачили?

— Щось не пригадую…

— Він вам не дзвонив?

— Якщо й дзвонив, то розмовляв не зі мною. Вам доведеться запитати в секретарки. Вона буде тут завтра о дев'ятій…

— Ви займалися справами Буле?

— Справи Буле — це також не зовсім визначене поняття. — І, посміхнувшись, додав: — Ваше запитання дуже підступне… Я можу не знати всіх його справ…

— Але це, здається, ви складали йому декларації про прибутки?

— На це запитання я охоче відповім… Так, складав. Буле був не дуже освічений і сам би з цим не впорався…

Мегре мовчав, і по якійсь паузі адвокат вів далі:

— Мушу одразу сказати, що він ніколи не намагався шахраювати… Звичайно, як усякий платник, він шукав способу платити якнайменше, але завжди в рамках законності. Інакше я не взявся б за його справи…

— Ви кажете, що вісімнадцятого травня він зробив вам візит… Напередодні недалеко від «Лотоса» було вбито одного гангстера на ім'я Мацотті…

Гайяр спокійно запалив сигарету і простяг комісарові срібний портсигар, який одразу поклав на стіл, побачивши, що Мегре дістає люльку.

— Я скажу все, що знаю з цього приводу… Еміль Буле не захотів потурати цьому бандюзі, і, щоб його позбутися, він привіз із свого рідного Гавра кількох докерів на підмогу.

— Я про це знаю…

— А дізнавшись про смерть Мацотті, він злякався, що поліція може подумати на нього… Вірніше, він боявся не так самої поліції, як газетярів…

— Він просив у вас поради?

— Саме так… Я сказав йому, що не треба нічого приховувати… Здається, він саме так і зробив, коли його викликали… Якщо не помиляюся, вдруге його викликали до Сгорте двадцять другого чи третього і напередодні він знову приходив до мене… Сподіваюся, його ні в чому не запідозрили. Це було б помилкою з вашого боку…

— Отже, ви певні, що цього тижня він до вас не приходив? Скажімо, у вівторок?

— Цілком певний… Більше того, коли б він прийшов, візит було б зареєстровано… Ось тут. Та погляньте самі…

Він простяг блокнота комісарові, але той навіть не доторкнувся до нього.

— У вівторок увечері ви були вдома?

Адвокат насупився.

— Це вже схоже на допит, — мовив він. — Хотів би я знати, що у вас на думці… — І, знизавши плечима, він із усмішкою додав: — Звичайно, я міг би пригадати, що робив того дня… Я проводжу більшість вечорів у цьому кабінеті, бо тільки ввечері я можу спокійно попрацювати… Зранку доводиться приймати клієнтів… А по обіді я найчастіше в Палаці правосуддя…

— Ви ніколи не вечеряєте в ресторані?

— Майже ніколи… Я не дуже люблю бувати в товаристві…

— Отже, у вівторок увечері…

— Сьогодні у нас п'ятниця… Точніше, субота, бо вже за північ… Минулого ранку я вдосвіта виїхав до Пуатьє…

— Самі?

Це запитання, видно, здивувало адвоката.

— Звичайно, сам… У мене там процес. А звечора я був удома… Не інакше, як вам потрібне моє алібі? — В його голосі бриніла легка іронія. — Мене трохи дивує, що це алібі стосується саме вівторка, тоді як мого клієнта було вбито зовсім недавно. Принаймні я так вас зрозумів. Гаразд! В одному я схожий з бідолашним Буле — я передусім шаную законність… Четвер — удома, середа… Стривайте… В середу я працював до десятої вечора вдома, а потім вийшов прогулятися перед сном, бо трохи боліла голова… Що ж до вівторка… Після обіду виступав у суді. Дуже заплутана справа, яка тягнеться вже кілька років і невідомо, коли закінчиться… Вечеряв удома.

— Разом з дружиною?

Погляд Гайяра на мить посерйознішав.

— Так, разом із дружиною.

— Вона зараз удома?

— Нагорі…

— Цього вечора вона не виходила?

— Вона взагалі не виходить, бо дуже хвора… Уже кілька років.

— Пробачте, я не знав…

— Нема чого пробачати… Отже, ми повечеряли, а потім я за звичкою зайшов до кабінету… Так! Тепер пам'ятаю… Я того дня дуже втомився в суді і тому вирішив трохи прогулятися на машині… Це зі мною трапляється досить часто… Колись я багато займався спортом, і мене іноді гнітить сидяче життя. Біля Єлисейських полів я побачив афіші одного радянського фільму, який мені дуже хвалили…

— Словом, ви пішли в кіно?

— Саме так… Ось бачите — все стало на місце. А потім я ще заїхав до одного кафе і вихилив скляночку «Фуке»…

— Вас ніхто не чекав?

— Ніхто.

— І ніхто не дзвонив?

Здавалося, він знову намагається щось пригадати.

— Начебто ні… Перш ніж лягти я ще випалив дві сигарети… І все. А тепер дозвольте вам сказати, що я дуже здивований…

Тепер настала черга Мегре грати простака.

— Чому?

— Я гадав, що вас цікавить мій клієнт… А натомість ви весь час питаєте мене про мої власні справи… Я міг би образитись.

— Даремно. Я лише намагаюся встановити, що робив і де ходив Еміль Буле…

— Я не розумію…

— Його було вбито не минулої ночі, а в ніч з вівторка на середу…

— Але ж ви сказали…

— Я сказав, що тіло було знайдено цього ранку…

— Інакше кажучи, з вівторка його труп…

Мегре кивнув головою. Зараз перед адвокатом сидів найпростосердіший із простаків, схильний до щирої, одвертої розмови.

— Нам майже точно відомо, що у вівторок увечері в нього було побачення. Можливо, зовсім недалеко звідси…

— І ви подумали, що він приходив саме сюди?

Комісар засміявся.

— Я вас не звинувачую в тому, що ви задушили свого клієнта…

— Його було задушено?

— Уявіть собі, що експерти зробили саме такий висновок… Я не буду наводити окремі ознаки, це було б надто довго… Він інколи приходив до вас, щоб порадитися…

— Так, але ж не серед ночі!

— Він міг несподівано опинитися в скрутному становищі… Уявімо, наприклад, що його шантажували…

Гайяр запалив ще одну сигарету, затягся і повільно видихнув довгу цівку диму.

— З його чекової книжки видно, що недавно він узяв у банку значну суму грошей.

— Якщо не секрет, скільки саме?

— Півмільйона франків у старій валюті. Це суперечило його звичкам… Раніше, коли йому було потрібно, він брав гроші в касах кабаре.

— Це з ним трапилося вперше?

— Як нам відомо, так… Завтра ми перевіримо його рахунок у банку, і я зможу сказати вам певніше…

— Даруйте, але я й досі не розумію, при чому тут я…

— Зараз зрозумієте… Уявімо собі, що він уже колись піддався на шантаж і заплатив… А тепер хтось вирішив повторити цю операцію… І от йому призначають побачення в ніч з вівторка на середу… Звичайно, йому могло спасти на думку передусім порадитися з вами… Він кілька разів дзвонить до вас, але ви в кіно… Хто може за вас відповісти, коли вас немає вдома?

— Ніхто…

І, помітивши подив на обличчі комісара, квапливо пояснив:

— Я вже вам сказав, що моя дружина дуже хвора… Нервова депресія з усілякими ускладненнями… Зараз вона лікується від поліневриту, але медицина тут майже безсила… Вона не виходить із своєї спальні на другому поверсі… Там з нею завжди покоївка… Насправді вона медсестра, але моя дружина навіть не знає цього… Телефону там немає, я його зняв…

— У вас є служниця?

— Дві… Вони теж ночують нагорі… Тепер дозвольте повернутися до вашого запитання… Я вже краще розумію, в чому річ. Мушу вам сказати, що мені абсолютно нічого не відомо про будь-який шантаж, жертвою якого міг би стати мій клієнт. Я добре знаю його справи і навіть не уявляю собі, як його можна було б шантажувати… Він не приходив радитися зі мною минулого вівторка… Я взагалі не знаю, що він робив того дня чи вечора… А те, що його вбили, не дуже мене дивує… На Монмартрі не можна домогтися такого становища, не наживши собі серйозних ворогів… Правда, дивно, що його саме задушили і що тільки сьогодні знайшли труп… До речі, де його знайшли?.. В Сені?

— Ні, в завулку біля кладовища Пер-Лашез…

— Як реагувала на це його дружина?

— Ви з нею знайомі?

— Так, Буле нас познайомив… Він її боготворив. Якось він запросив мене на обід, і там я побачив усю родину.

— В тому числі й Антоніо?

— Так, і Антоніо, і його дружину… Справжня сімейна зустріч… Взагалі Еміль був дуже доброзичливий буржуа, і просто не вірилося, що він жив з показу роздягнених жінок…

— Ви знаєте всі його кабаре?

— Я був кілька разів у «Лотосі», здається, позаторік… Потім ще на відкритті кабаре на вулиці Беррі…

В голові Мегре виникало безліч запитань, але він не наважувався поставити їх уголос. Чи могло, наприклад, вдовольнити цього ставного, гарного, молодого ще мужчину напіваскетичне життя в одному домі з немічною жінкою?

— Аду ви теж знаєте?

— Молодшу сестру? Авжеж… Вона також була за столом. Чарівна дівчина, не гірша за Марину — і дуже розумна!

— Вам не здається, що вона була коханкою свого шуряка?

— Я уявляю себе на вашому місці, комісаре… Розумію, що ви змушені шукати в усіх напрямках… Але деякі з ваших гіпотез просто приголомшують… Коли б ви знали Еміля Буле, ви б не поставили мені цього запитання… Він завжди страшенно боявся ускладнень… Будь-який роман з Адою настроїв би проти нього Антоніо… В усіх питаннях сімейної моралі Антоніо щирий італієць… Можете собі уявити, що з цього було б! Пробачте, що я позіхаю, я сьогодні змушений був рано встати, щоб не спізнитися на процес у Пуатьє…

— Ви завжди залишаєте машину перед будинком?

— Майже завжди… Мені ліньки ставити її в гараж…

— Пробачте, що я вас потурбував в такий пізній час, але останнє запитання… Буле залишив заповіт?

— Не знаю… Думаю, що ні… Та й навіщо б він йому? Він одружений з умовою спільності майна… В нього двоє дітей… Успадкування не ставить жодних проблем.

— Дякую вам.

— Завтра вранці я піду висловлю співчуття його вдові. Скажу, що я до її послуг… Бідолашна жінка!

Було ще стільки речей, про які Мегре хотів би його запитати! Наприклад, як він позбувся чотирьох пальців на лівій руці. А також о котрій годині він виїхав з дому минулого ранку… Нарешті, через одну фразу Мікі йому дуже кортіло переглянути список Гайярових клієнтів.

Та за кілька хвилин він уже сідав у таксі на майдані Сен-Жорж, щоб їхати спати.

О восьмій наступного ранку комісар був уже на ногах і за якусь годину мовчки слухав, як його колеги доповідали директорові про хід справ. Що ж до Мегре, то він навіть не розтулив рота.

Перше, що він зробив, знявши піджака та відчинивши вікна у своєму кабінеті, цс подзвонив метру Шаванону, з яким розмовляв напередодні.

— Це знову я, Мегре… Я вас не дуже потурбував?

— Я не сам…

— Одну тільки довідку… Чи знаєте ви когось із адвокатів, з ким би приятелював Жан-Шарль Гайяр?

— Знову?! Можна подумати, що він вам справді чимось насолив…

— Він нічим мені не насолив, але я хотів би мати про нього повніше уявлення…

— То познайомтесь з ним. Зробіть йому візит.

— У нього я вже був.

— І що? Він закомизився?

— Навпаки! Але залишилося декілька запитань надто делікатних, щоб їх ставити в дружній розмові.

Як і чекав комісар, Шаванон не виявив ніякого ентузіазму. Майже в усіх професіях існує дух корпорації. Поміж себе люди можуть говорити, що заманеться, одне про одного, але всі одразу насторожуються, як тільки відчують чужинця. І тим більше, коли він із поліції.

— Слухайте, я сказав вам усе, що знав… Мені невідомо, з ким він приятелює зараз, але кілька років тому я часто його бачив з Рамюелем…

— Це той, що обороняв м'ясника з вулиці Коленкурн

— Саме він… Якщо ви будете з ним розмовляти, будь ласка, не посилайтесь на мене… Після того, як він домігся підряд трьох виправдань, колега Рамюель страшенно задер кирпу… Щасти вам!

Метр Рамюель мешкав на вулиці Дю-Бак, і за хвилину Мегре вже розмовляв з його секретаркою.

— Це майже неможливо… Зранку в нього не буде ані хвилини… Стривайте… Якби ви змогли приїхати за десять хвилин до одинадцятої, то, можливо, в перерві між двома візитами…

Очевидно, там була черга, як у зубного лікаря. «Хто далі?»

У нього ще було вдосталь часу, щоб хильнути по дорозі скляночку сухого вина та поновити в магазині запас тютюну. Після цього комісар одразу відчув себе упевненіше.

Стіни приймальні метра Рамюеля були прикрашені картинами з автографами художників. Там уже сиділо троє, серед них одна дебела молодиця, певно, багата фермерша з провінції.

За п'ять до одинадцятої секретарка все-таки відчинила двері і знаком запросила комісара зайти.

Ще молодий, рожевощокий метр Рамюель був уже геть лисий. Він зустрів комісара привітною посмішкою і, потиснувши руку, запитав:

— То чим я мушу завдячувати за таку честь?

Великий світлий кабінет з дерев'яними стінами був прикрашений меблями в стилі ренесанс. Долі лежав м'який персидський килим.

— Сідайте, прошу вас… Вам сигару?.. О, пробачте… Прошу, прошу, паліть свою люльку…

Він був по вінця сповнений почуттям власної гідності й сів у своє крісло, немов сам генеральний адвокат міністерства юстиції.

— Серед справ, над якими я зараз працюю, я не бачу жодної…

— На щастя, шановний метр, це не стосується ваших клієнтів… Я хотів би, щоб ви зрозуміли моє становище. Прошу вас передусім вважати цей візит приватним…

Звичка виступати в суді призвела до того, що й у себе в кабінеті Рамюель поводився, немов у Палаці правосуддя: та сама міміка, ті самі широкі змахи рук. Для цілковитого ефекту бракувало лише чорної мантії.

Спочатку він театрально вирячив очі, немов був приголомшений словами комісара, потім драматично розвів руками, висловлюючи свій подив:

— Даруйте, комісаре, невже ви хочете сказати, що й у вас конфлікт із правосуддям?.. Обороняти комісара Мегре!..

— Ні, ні… Поки що мені потрібні лише відомості щодо однієї особи…

— Одного з моїх клієнтів? — На його обличчі з'явився соромливий вираз. — Сподіваюсь, мені не доведеться нагадувати вам…

— Можете заспокоїтись. Я не вимагатиму від вас порушення професійної таємниці… Одне слово, я хочу з вашою допомогою краще познайомитися з одним із ваших колег…

Метр Рамюель знову театрально насупився, немов грав перед судом чергову комедію.

— Я вас також не прошу зраджувати дружбу…

— Гаразд, я вас слухаю, але поки що нічого не обіцяю… Це вже було досить нудно, та комісар не мав вибору.

— Сподіваюсь, ви добре знаєте вашого колегу Жан-Шарля Гайяра…

Вираз робленої ніяковості.

— Колись ми часто зустрічалися…

— Ви посварилися?

— Скажімо просто, що ми стали рідше зустрічатися.

— Ви знайомі з його дружиною?

— З Жанін? Я знаю її ще відтоді, як вона танцювала в «Казино де Парі»… Це було відразу після війни. Тоді вона була дуже гарна!.. Просто чарівна… Її всі називали красуня Лара, і перехожі оберталися їй услід…

— Лара — це її справжнє прізвище?

— Ні… Її дівоче прізвище Дюпен… Жанін де Лара — сценічний псевдонім. Вона могла б зробити блискучу кар'єру…

— Коли б не месьє Гайяр?

— Еге ж… Він одружився з нею, пообіцявши не вимагати, щоб вона залишила театр.

— І не дотримав свого слова?

Тепер розігрувалася комедія стриманості. Рамюель якийсь час зважував усі «за» та «проти» і важко зітхав, немов переборюючи суперечні почуття.

— А втім, це вже не секрет… Гайяр повернувся з війни весь в орденах.

— Його скалічило на війні?

— Так… Він був у Дюнкерку… А опинившись в Англії, вступив до Армії визволення. Воював у Африці, потім, коли не помиляюсь, у Сірії… Він був командиром карального загону… Щоправда, сам він про це ніколи не розповідав. Він не з тих, хто любить хизуватися своїми ратними подвигами… Якось уночі він хотів зненацька захопити ворожий патруль, але натомість сам потрапив у засідку…: Він позбувся пальців, коли схопив голіруч кривого арабського ножа, скерованого йому в груди… Це його врятувало. Він справжній Геркулес…

Повернувшись до Парижа, Гайяр до нестями закохався в Жанін і вирішив з нею одружитися… В той час він був практикантом у юрисконсульта метра Жуана і заробляв дуже мало… До того ж через ревнощі до Жанін він марнував усі вечори за лаштунками «Казино де Парі».

Ви можете здогадатися, чим це скінчилося… Поступово він домігся того, що його дружина перестала виступати… Зате він почав працювати, як галерний раб… Я досить часто посилав моїх клієнтів до нього.

— Він залишився юрисконсультом?

На цей раз на круглому обличчі метра Рамюеля з'явився винувато-поблажливий вираз, так немов він не був певний, що співрозмовник зугарний його зрозуміти.

— Це досить складна штука… Є адвокати, яких рідко. бачиш у Палаці правосуддя, хоча клієнтура у них досить поважна… Найчастіше це юрисконсульти великих компаній. Ми в порівнянні з ними жебраки. Вони можуть не знати цивільного кодексу, але зате дадуть будь-кому фори щодо фіскальних законів…

— Ваш приятель — один із них?

— І так і ні… Зауважте, що він скоріше мій колишній приятель… Ми вже кілька років не зустрічалися… В суді він виступає досить рідко… А щодо його клієнтури, то мені важко сказати щось певне… Знаю одне — ні банкіри, ні великі промисловці до нього не звертаються… Тут він може лише позаздрити своєму колишньому патронові.

Мегре уважно слухав його гладенькі круглі фрази, намагаючись водночас розгадати те, що було за ними.

— Сучасні фіскальні закони такі заплутані, що багатьом людям вкрай необхідні досвідчені порадники. Мало кому хочеться порушувати закон, коли його можна просто обійти…

— Тим більше, коли ти власник нічних кабаре!

Рамюель чудово розіграв етюд на тему крайнього подиву, що межує з розгубленістю.

— Я не знав, що влучив, у ціль… Зауважте, я не сказав нічого зайвого…

Мегре нараз пригадав свою недавню розмову з Луї Бубе на прізвисько Мікі. В нічних оазисах Монмартра зустрічалися не тільки місцеві верховоди та їхні адвокати, а й деякі відомі політичні діячі.

— Вбито Буле, — раптом мовив він.

— Буле?

— Месьє Еміля… Власника «Лотоса», «Блакитного поїзда» та двох інших кабаре…

— Я ще не встиг проглянути сьогоднішніх газет… Він був клієнтом Гайяра? — Його наївність могла б обеззброїти кого завгодно. — Саме таких я мав на увазі… Люди деяких професій живуть недовго… А як це сталося?

— Його задушили.

— Який жах!

— Ви допіру згадували про пані Гайяр…

— Схоже на те, що останнім часом вона занепала на здоров'ї… Це почалося, коли ми з Гайяром ще приятелювали. Вже тоді в неї бували нервові депресії. І дедалі частіше… По-моєму, це через те, що вона ніяк не могла звикнути до становища домогосподарки… До речі, скільки їй зараз? Здається, під сорок. Жанін молодша за нього на чотири чи п'ять років… Але вона постаріла катастрофічно швидко. Хоч я сам і не медик, але знаю чимало жінок, для яких цей період просто фатальний… Особливо це стосується красунь… Бідолашний Гайяр! Це дуже розумний чолов'яга — і працьовитий… Він буквально вилазив із шкури, аби тільки забезпечити їй розкішне життя… І справді, якийсь час вони жили на широку ногу, та й цього виявилося замало… А тепер…

Тепер він надяг на себе маску співчуття. Хоча в його маленьких жвавих очицях світилася іронія.

— Ну от, я сказав, що знав, — і, здається, нічого зайвого. Ви могли б дізнатися про все від будь-кого з наших колег…

— Сподіваюся, у Жан-Шарля Гайяра не було судимості?

Метр Рамюель був украй шокований цим запитанням.

— Що ви, що ви?! Як ви могли подумати! — вигукнув він, змахнувши руками. Потім підвівся і глянув на годинник. — Даруйте, але, як ви самі могли бачити, там чекають клієнти… А о другій у мене процес… Сподіваюся, ніхто не дізнається про ваш візит, і наша розмова залишиться між нами…

І, вистрибом підійшовши до дверей, він прошепотів трагічним голосом:

— Нещасна Жанін!

6

По дорозі додому Мегре навідався до Сюрте.

— Я просив би тебе якнайшвидше махнути на вулицю Ля-Брюйєр, — зовсім не по-службовому звернувся він до Ляпуента. — Мене цікавить блакитний американський лімузин, що стоїть перед будинком метра Гайяра…

З цими словами він подав інспекторові клаптик паперу, на якому було записано автомобільний номер.

— Спробуй довідатися, чи стояв він там у вівторок увечері і о котрій годині від'їжджав учора вранці чи впродовж ночі…

Він ішов згорбившись, важкою ледачою ходою, і безтямно дивився перед себе круглими, немов скляними очима.

Співробітники, котрі бачили його в такі хвилини, були певні, що. комісар щось зосереджено обмірковує, і, мабуть, ніхто у світі, навіть він сам, не міг би переконати їх, що це зовсім не так.

— Тсс… Патрон працює, — шепотіли інспектори.

Насправді ж те, що він робив, скоріше нагадувало досить легковажну дитячу гру. Він брав одну якусь думку чи просто уривок якоїсь фрази і починав механічно повторювати їх, неначе школяр, що намагається витвердити напам'ять заданий урок. Інколи він навіть ворушив губами, щось бубонів собі під ніс — незалежно від того, де перебував: у кабінеті, на вулиці, в автобусі чи у себе вдома.

Його не бентежило те, що на перший погляд у цій грі не було ніякої логіки, ніякого сенсу. Фрази, які він зненацька промовляв, дивували його самого.

— Траплялося, що клієнти вбивали своїх адвокатів, але я ніколи не чув, щоб адвокат убив свого клієнта…

Це зовсім не означало, що він звинувачував Жан-Шарля Гайяра в убивстві хирлявого власника чотирьох кабаре. Він би розгубився, коли б пані Мегре зненацька запитала його під час обіду:

— Про що ти думаєш.

Він би, мабуть, по всій щирості не зміг би їй нічого відповісти.

А то ще в його уяві починали з'являтися і тут же зникали десятки всіляких образів, немов у чарівному ліхтарі.

Вечір, Монмартр, Еміль Буле на бруківці перед «Лотосом»… Ось він оглядає небо, пильно вдивляється в мінливий потік перехожих і в думці вже підраховує виторг зі своїх чотирьох кабаре… Це мало відбуватися майже щовечора.

Та ось трапилося щось таке, що раптом порушило усталені звички. Буле чомусь уже не на бруківці перед «Лотосом», а у вестибюлі самого кабаре перед очима здивованої гардеробниці силкується додзвонитися до когось по телефону.

Втретє… Вчетверте… Між цими спробами він поводиться як завжди — стоїть на вулиці, дає вказівки персоналу… І от, вп'яте чи вшосте набравши якийсь номер, чує відповідь…

Але ще понад двадцять хвилин стоїть на вулиці поряд із Мікі, знервовано поглядаючи на годинника.

— За цей час він міг би піти додому й узяти пістолет, — мало не вголос промовив Мегре.

У Еміля був дозвіл на зброю. Він міг мати пістолет при собі… Під час ворожнечі з Мацотті він завжди носив його з собою.

— Якщо у вівторок він залишив його вдома, значить, не чекав небезпеки…

І от, нічого не сказавши кликуну з жовтим, як у ліліпута, обличчям, він почав поволі спускатися вулицею Пігаль.

Це був останній образ. Принаймні останній образ живого Еміля.

— Які в тебе плани на завтра?

Він опустив ложку і зачудовано підвів голову, немов лише допіру побачив перед себе пані Мегре.

— На завтра? — перепитав він так безтямно, що вона засміялася.

— Ти справді витаєш далеко! Пробач, що я…

— А що у нас завтра?

— Неділя… Сподіваюся, ти будеш вільний?..

Мегре завагався, не знаючи, що відповісти. Він якось і не подумав, що завтра вихідний.

І взагалі, поки тривало розслідування, Мегре не визнавав жодних перерв: ні вільних годин, ні тим більше вільних днів. Швидкість він завжди вважав головною запорукою успіху. Адже з кожним днем стає все важче домогтися точності від свідків. Та й самому йому необхідно було не виринати ні на мить, бодай у думці, із того невеличкого світу, в якому він тимчасово опинявся.

І от на тобі — попереду неділя, тобто вимушена перерва. А що більшість людей починали свій відпочинок ще в суботу, то перерва ця могла виявитися аж надто довгою, навіть фатальною.

— Я поки що не знаю… Я подзвоню тобі трохи пізніше.

І, театрально змахнувши руками, як це робив метр Рамюель, він додав:

— Пробач, це від мене не залежить…

Коли він прибув до Сюрте, там уже відчувалася недільна атмосфера. Деякі відділи зовсім спорожніли: комісари та інспектори завчасно виїхали за місто.

— Ляпуент не повернувся?

— Ще ні, патроне.

В інспекторській він застукав на гарячому гладкого Торанса: той демонстрував своїм колегам новенький спінінг. Нічого не вдієш — він не міг примусити своїх підлеглих думати лише про нещасного Еміля Буде.

Звичайно, поки не прийшов Ляпуент, Мегре міг би знову взятися за свою писанину, але раптом відчув, що це понад його сили. Клята субота, нехай їй чорт!

Щоб не нудитися без діла, комісар вирішив зайти до Лекуена, свого колеги з відділу охорони порядку, і застав його з газетою в руках. Лекуен був схожий більше на гангстера, аніж на поліцая.

— Я тебе потурбував?.

— Ні, заходь…

Мегре підійшов до відчиненого вікна і сів на лутці, сам точно не знаючи, чого завітав.

— Ти знав хазяїна «Лотоса»?

— Я їх усіх знаю…

Лінива, якась безладна розмова тривала близько години, але нічого йому не дала. Для Лекуена колишній корабельний офіціант був зразковим, доброзвичайним громадянином — не те, що дехто!

— На Монмартрі його називали крамарем… У них це найбільша образа.

О четвертій, коли в Сюрте вже, власне, почалася неділя, комісар ще раз зазирнув до інспекторської:

— Прийшов Ляпуент?

— Ще ні, патроне…

Наперед знаючи, що це нічого не дасть, Мегре попрямував усе-таки до Палацу правосуддя. Ще зранку в нього була думка взяти в судовій канцелярії список клієнтів, яких останнім часом обороняв Жан-Шарль Гайяр.

Довгими порожніми коридорами Палацу правосуддя гуляв вітер, і, штовхнувши двері канцелярії, Мегре не побачив жодної живої душі. Це було досить незвично. Виходить, будь-хто може сюди зайти, дістати будь-яку справу з високих, аж під стелю, стелажів, взяти в ній, що потрібно, або просто винести — і без жодних перешкод. Так само будь-хто міг би поцупити адвокатську мантію з відчиненого гардероба чи вмоститися в кріслі голови суду.

— Ботанічний сад охороняється значно краще, — пробурмотів Мегре.

Повернувшись до Сюрте, він, нарешті, побачив Ляпуента.

— Я, мабуть, марно згаяв час, — мовив інспектор. — Хоча я обійшов майже всіх сусідів адвоката… Принаймні тих, хто не поїхав за місто на уїк-енд.

Їм усім знайома блакитна американська машина… Дехто навіть знає, кому вона належить. Більшість бачать її щоранку, як ідуть на роботу, але їм байдуже, чия вона… На моє запитання щодо вівторкового вечора ніхто до ладу не відповів…

Для них це вже дуже давно… Дехто спав з десятої години, інші повернулися о пів на дванадцяту з кіно, не звертаючи уваги на машини… В той час вони стоять уподовж всієї вулички…

Найчастіше можна почути таку відповідь:

— Вона завжди тут…

Вони так звикли бачити її на місці, що навіть не помічають, коли її там немає…

Я також побував у кількох найближчих гаражах. Лише в одному пам'ятають високого блондина, який інколи приїздить заправити машину… Але він там не постійний клієнт!..

У двох гаражах я нікого не застав… Їх відчинять лише в понеділок…

Мегре знову розвів руки на манір метра Рамюеля. Що він міг тут подіяти?

— Отже, підеш у понеділок, — зітхнув він.

Задзвонив телефон. Мегре упізнав голос Антоніо і навіть зрадів, сподіваючись, що у того є якісь новини.

— Це ви, пане Мегре?.. Тут зі мною представник похоронного бюро… Він пропонує призначити поховання на десяту ранку, в понеділок… Я хочу заручитися вашим дозволом, перш ніж відповісти…

Треба ховати — ховайте, навіщо тут дозвіл Мегре?

— Я не заперечую…

— Ви одержите повідомлення… Відправа буде служитися в церкві Нотр-Дам-де-Лоретт…

Він поклав трубку і порожніми очима глянув на Ляпуента, що чекав вказівок.

— Можете іти… Бажаю добре відпочити… Якщо Люка на місці, скажи, нехай зайде…

Люка був на місці.

— Є якісь новини, патроне?

— Жодних!.. Я прошу тебе в понеділок зранку зайти до Палацу правосуддя і взяти в канцелярії список клієнтів, яких обороняв метр Гайяр… За останні два-три роки…

— Увечері ви знову будете на Монмартрі?

Мегре стенув плечима. Навіщо?

— Можеш іти.

І так само, як допіру вже сказав його колезі, промовив:

— Бажаю добре відпочити.

Потім зняв телефонну трубку.

— Дайте мою квартиру… Алло!.. Це ти?

Так, немов цей голос міг належати комусь іншому!

— Ти пам'ятаєш, о котрій годині відходить поїзд на Морсан?.. Звичайно, сьогодні… Краще до вечері. О сімнадцятій двадцять дві?.. Хочеш, поїдемо?.. На цілу добу… Гаразд, лаштуй валізку… Не треба, я сам подзвоню…

Це було невеличке село на березі Сени з готелем під назвою «Старий парубок» над самою річкою, рай для паризьких рибалок. Мегре відкрив цю мальовничу місцинку років із двадцять тому, під час одного розслідування, і відтоді час від часу приїздив туди разом з дружиною в кінці тижня, щоб відпочити.

Хазяї вже звикли до них і завжди приймали як найдорожчих гостей: давали їхню улюблену кімнату, садовили до одного й того ж самого столу в густому затінку на терасі.

— Алло! З'єднайте мене зі «Старим парубкам» в Морсані… Так, через Корбей… Ні, там він один — це готель…

Із книг Мегре якось довідався, що в цьому готелі колись бували Бальзак та Олександр Дюма, а пізніше на літературні пікніки до Морсана з'їздилися брати Гонкур, Флобер, Золя, Альфонс Доде…

— Алло!.. Це Метре… Що ви сказали?.. Гарна погода? Дуже приємно…

Він і не думав, що це могло б бути інакше.

— Наш номер зайнятий?.. Дарма, на цей раз ми переночуємо в іншій кімнаті, хоч з неї й не видно Сену. Чекайте нас на вечерю…

Отже, кінець кінцем, незважаючи на Еміля Буле, вони могли провести кілька безтурботних годин на березі річки.

Кожного разу, дістаючись до «Старого парубка», вони бачили там усе нових пожильців… Рибалки, їхні старі знайомі, більше не з'являлися. Певно, дехто з них уже вмер, а решта були надто старі для таких мандрівок.

Натомість приїздили інші, не менш заповзятливі, і видно було, що більшості з них цей день здавався довгожданим святом.

Було чути, як, прокинувшись о четвертій годині, вони поспішали зайняти принаджені звечора місця чи закріпити човна в протоці між двома скелями.

А взагалі, панування рибалок уже не було неподільним. Вздовж берега стояла ціла флотилія невеличких яхт, що привезли сюди, здебільшого парами, зовсім молодих людей. Вони аж до першої години ночі танцювали на терасі під несамовиту тріскотню радіоли.

А втім, це не завадило Мегре добре виспатись, хоча він чув і півнячий спів, і лункі кроки та хрипкі голоси рибалок на світанку.

Прокинулися вони аж о дев'ятій годині і невдовзі вже снідали на своєму звичному місці, під деревом, стежачи за маневрами яхт на широкому, залитому сонцем плесі.

— Ти сьогодні не ловитимеш рибу? — запитала пані Мегре.

Він не взяв з собою ні вудочок, ні спінінга, але, врешті, їх можна було дістати напрокат у хазяїна.

З якої причини міг адвокат убити свого клієнта? Буває, що пацієнти вбивають своїх лікарів, гадаючи, що ті їх погано лікували. Зворотне трапляється дуже рідко. Відколи Мегре працював у поліції, був лише один такий випадок. І то не в Парижі.

Еміль Буле не міг напасти перший… Та і з якої речі? Коли б, скажімо, Гайяр програв процес, у якому його обороняв… Але такого не було — небіжчик ніколи не ставав перед судом.

— Беріть ту, яка на вас дивиться… Волосінь у шухляді, наживка там, де звичайно…

Одне за одним вони пішли вздовж берега і невдовзі зупинилися в густому затінку під гіллястою кроною старого дерева. Мегре щастило — за півгодини він підсік дюжину сріблястих пліточок і, коли б підсака, певно, впорався б із чималеньким, фунтів на півтора, головнем, який урятувався, відірвавши повідок.

Хвилин із п'ятнадцять він порався з вудочкою, та, коли знову закинув, риба більше не клювала. Пані Мегре, відірвавшись од журналу, стежила за ним із зачудованою посмішкою: вона давно не бачила чоловіка в такому азарті.

Під час обіду, сидячи біля свого улюбленого столика, вони ловили на собі насторожені погляди пожильців, чули коротке перешіптування. Певно, цим людям навіть не спадало на думку, що начальник кримінальної бригади міг так само, як вони, проводити неділю на лоні природи, з вудочкою в руці.

Потім він іще години зо дві марно намагався збільшити свої рибальські трофеї, а о шостій вечора обоє вже стояли в тісняві електрички, що мчала до Парижа.

Вдома вони повечеряли наїдками з холодильника. За вікном густішали сутінки, на вулицях спалахували перші вогні.

Буле не виїздив у неділю на лоно природи. Його кабаре працювали сім днів, точніше ночей, на тиждень, і він був не такий, щоб хоч на добу залишити їх без нагляду. Що ж до його родини, то їм, певно, була завжди ближче, до душі та маленька Італія, яку вони створили на вулиці Віктора Массе.

О дев'ятій наступного ранку Мегре відчинив двері свого кабінету на Ке-дез-Орфевр і, нашвидку проглянувши звіти, в яких не було нічого цікавого, взяв таксі й поїхав на Монмартр. На заґратованих дверях «Лотоса» висів обведений чорним некролог. Ще один некролог виднівся на дверях «Блакитного поїзда».

Тротуар перед будинком, де колись жив Еміль Буле, роївся людьми. Час од часу, поодинці чи невеличкими групами, вони відділялися од гурту і зникали в задрапованому чорним під'їзді.

Йому довелося кілька хвилин постояти в черзі перед ліфтом, вдихаючи густий аромат квітів та розплавленого воску. Піднявшись, Мегре побачив посеред вітальні чорну забиту труну і впізнав темні силуети Антоніо, месьє Резона та старого метрдотеля, який здавна вважався «своїм» у родині Буле. З сусідньої кімнати долинало жіноче голосіння.

Він потиснув усім руки і спустився донизу. В натовпі можна було впізнати знайомі вже обличчя. Певно, тут зібрався весь персонал чотирьох кабаре. Кілька молодих жінок на височенних тонких каблуках з виснаженими втомою обличчями неприродно мружили очі, незвиклі до ранкового сонця.

Хтось легенько шарпнув його за рукав.

— Погляньте, скільки народу, га?

Це був зморшкуватий карлик, Луї Бубе, на прізвисько Мікі, який, здавалося, пишався з успіху похорон.

— Вони всі тут…

Він мав на увазі власників кабаре, музикантів, барменів, метрдотелів… Вони справді зійшлися з усього Парижа — з Монмартра, Монпарнаса, Єлісейських полів…

— Ви вже бачили Джо?

Він кивнув у той бік, де, одягнений у чорне, стояв Громило Джо, який жестом привітав комісара.

— Чудовий похорон, правда?

Строкаті костюми, надто світлі капелюхи, масивні персні, замшеві черевики, туфлі з крокодилячої шкіри… Всі відгукнулися на загибель колеги. Дарма, що за життя його називали «крамарем», — Еміль Буле, як і вони, був часткою нічного Монмартра.

— Ви досі не знаєте, хто його вбив?

Комісар не бачив, як він заходив до будинку, але Жан-Шарль Гайяр у цю мить вигулькнув із дверей і одразу зник за катафалком, що підкотив до під'їзду.

Квітів та вінків було стільки, що вони зайняли цілих два автомобілі. Вдова небіжчика, Ада та їхня мати сіли в першу машину. За ними ішов Антоніо попереду кількох шерег персоналу кабаре. Далі довгою, нерівною, метрів на сто, процесією всі інші.

На їхньому шляху вздовж бруківок зупинялися перехожі, з вікон висовувалися голови цікавих, на порогах крамничок з'являлися продавці. Кілька фотографів перебігали від гурту до гурту, клацаючи апаратами.

Коли шестеро чоловік, що несли труну, переступили поріг Нотр-Дам-де-Лоретт, гримнув орган. Слідом за ними до церкви зайшли жінки в чорних вуалях. На мить комісар зустрівся поглядом із Гайяром, але одразу загубив його в юрмі.

Мегре опинився в глибині церкви, куди раз у раз, тільки відчинялися двері, пробивався сонячний промінь, вириваючи з мороку ті самі обличчя. І він знову й знову перебирав в уяві знайомі образи, немов тасував колоду карт Ось Буле дістає кишенькового годинника… Ось він знервовано походжає перед своїм кабаре, перш ніж рушити вниз вулицею Пігаль…

Антоніо влаштував усе на найвищому рівні. Після розгрішення заспівав хор; почалася задушна відправа.

Потім труну повільно понесли до виходу. На вулиці вже стояла низка чорних машин — для членів родини та най ближчих друзів. Оскільки на Монмартрському кладовищі не було місця, похорон мав відбутися на цвинтарі в Ірві.

Видно, Антоніо пройшов у небіжчика добру школу! Комісар раптом помітив, що крізь юрму до нього наближається молодий італієць з розгорнутим блокнотиком у руці.

— Вам залишити місце?

Мегре хитнув головою. В натовпі він уже угледів адвоката і, вправно працюючи ліктями, попрямував до нього.

— Чудовий похорон, правда? — майже як Мікі мовив він, наздогнавши Гайяра, який уже вибрався на простір. — Ви не їдете на кладовище?

— В мене термінова робота… До того ж мене ніхто не запрошував…

— Тут весь Монмартр…

Похоронний кортеж вже віддалявся. Люди поступово розходилися.

— Певно, серед них чимало ваших клієнтів…

— Нічого не вдієш — така в мене професія…

І, раптом змінивши тему, очевидно, неприємної йому розмови, Гайяр запитав:

— Ну, ви натрапили на слід?

— Точніше буде: майже натрапив.

— Як це розуміти?

— Мені бракує головного: я не бачу мотиву для злочину…

— А все інше у вас уже є?

— Поки що, на жаль, у мене немає доказів!.. Ви вчора не виїздили на лоно природи?

Гайяр спантеличено глянув на нього.

— Чому ви мене про це запитуєте?

Разом з натовпом вони рушили вгору по вулиці Нотр-Дам-де-Лоретт, що рідко бувала такою людною в цей ранковий час, проминули «Святого апостола». На місці вітрини і фотографіями роздягнених жінок чорнів некролог.

— Просто так… — відповів Мегре. — Більшість парижан виїздить у неділю за місто… Ми з жінкою теж виїздили…

— Моя жінка вже давно навіть не виходить із дому.

— Отже, ви проводите неділі вдома?

— В мене завжди багато роботи… Вам, здається, в той бік?

Мегре немов не чув запитання і, замість до центру міста, спокійно йшов поруч з адвокатом, аж поки вони не звернули на Ля-Брюйєр. Перед особняком Гайяра на своєму звичайному місці стояв розкішний блакитний лімузин.

Мовчанка ставала нестерпною. Адвокат дістав ключі, але Мегре навіть не збирався прощатися.

— Я знаю, як ви заклопотані, і тому не пропоную вам зайти…

— А я саме хотів просити у вас дозволу подзвонити…

Гайяр відчинив двері.

— Заходьте… Телефон у кабінеті…

З приймальні їм назустріч вийшла секретарка — жінка років під тридцять.

— Вам двічі дзвонили, — мовила вона до адвоката, не звертаючи уваги на Мегре. — З Ліона і з Канн…

— Стривайте, Люсет…

Вигляд у Гайяра був дуже стурбований.

— Ви хочете подзвонити до міста?.. Телефон перед вами…

— Дякую…

Крізь вікно було видно охайний вибрукуваний двір, посеред якого зеленіла розлога липа. Мегре стоячи набрав номер.

— Алло!.. Інспектор Ляпуент уже повернувся?.. Попросіть його, будь ласка, до телефону… Дякую… Так… Алло? Ляпуент? Ти знайшов, що шукав?

Він довго слухав відповідь Ляпуента.

Стоячи біля свого стола, Гайяр знервовано перекладав з місця на місце якісь теки.

— Так, так… Я розумію… Головне — точні дати… Він підписав своє свідчення?.. Ні, я на Ля-Брюйєр… Люка вже на роботі?.. Ще не прийшов?..

Розмовляючи, він уважно оглядав подвір'я, де на асфальтовій доріжці метушилися дрозди. Перед вікном раз у раз мелькав силует адвоката, який уже демонстративно ходив по кімнаті.

— Так, почекай… Я незабаром буду і, здається, не з порожніми руками…

Врешті, він також мав право розіграти свою невеличку комедію! Поклавши трубку, Мегре винувато глянув на адвоката і зніяковіло почухав потилицю.

Гайяр пильно стежив за кожним його рухом, не наважуючись заговорити. Мегре теж не поспішав. Коли нарешті він порушив мовчанку, в його голосі бринів легкий докір.

— Я не думав, що у вас така ледача пам'ять, месьє Гайяр.

— Цебто як?

— Чи, може, ви просто не сказали мені правду… Тільки чому?

— Що ви маєте на увазі?

— А то ви й не знаєте?

— Клянусь честю, що…

Ще кілька хвилин тому метр Гайяр був великий і дужий, упевнений в собі. Зараз він скоріше нагадував упійманого на гарячому хлопчиська, який намагається прикинутися безневинним.

— Я ніяк не розумію, що ви хочете сказати…

— Дозвольте запалити?

— Будь ласка…

Мегре заходився неквапливо набивати люльку. Обличчя в нього було насуплене, як у людини, котрій доводиться робити щось глибоко їй неприємне.

— Може, сядете? — запропонував Гайяр.

— Ні, я ж усього на хвильку, скоро… минулого разу, в п'ятницю, я запитував у вас про машину…

— Цілком можливо… Тоді ми розмовляли про все на світі… До того ж я був так вражений новиною, що міг нЕ пам'ятати якихось дрібниць…

— Ви мені сказали, що ваша машина здебільшого стоїть перед будинком… І вдень і вночі…

— Певна річ… Ви самі можете в цьому переконатися. До речі, вона й зараз там.

— Але нещодавно впродовж кількох днів її там не було…

Адвокат удав, ніби силкується щось пригадати.

— Стривайте…

Він раптом страшенно почервонів, і Мегре стало навіть трохи жаль його. Відчувалось, ціною яких зусиль йому вдавалося зберегти оце зовнішнє самовладання.

— Я точно не пригадую, коли це було — того чи позатого тижня, але машину справді віддавали в ремонт… Я можу запитати в секретарки… Це вона про все домовлялася… А втім, він не поспішав виконати свою обіцянку.

— Запросіть її!

Гайяр відчинив двері.

— Зайдіть на хвилинку… Комісар хоче у вас дещо запитати…

— Не хвилюйтесь, мадмуазель… Це досить безневинне запитання… Я хотів би знати, коли саме ви дзвонили в гараж на вулиці Баллю, щоб прислали майстра…

Вона кинула швидкий погляд на свого хазяїна, немов питала в нього дозволу відповісти.

— У понеділок, після обіду, — нарешті мовила вона.

— Тобто минулого понеділка?

— Так…

Вона була гарна, симпатична, і під її білою нейлоновою сукнею згадувалося струнке пружне тіло. Чи не виходили їхні стосунки за межі службових?.. А втім, зараз комісара цікавило зовсім інше.

— А що там зіпсувалося?

— Я можу показати квитанцію, там усе написано… Її допіру принесли… Вони ставили новий амортизатор… Спочатку обіцяли зробити все до середи…

— І не зробили?

— Ні… Вони потім подзвонили і пробачилися… Це американська машина, і виявилося, що в Парижі для неї не було запасних частин… Їх довелося замовляти на складі в Гаврі…

Жан-Шарль Гайяр удавав, що його аніскілечки не цікавить ця розмова і, сівши до столу, почав гортати якісь папери.

— І коли вам повернули машину?

— У четвер чи п'ятницю… Я можу перевірити… Дозвольте?

Вона зникла на мить у своїй кімнатці.

— В четвер… в кінці дня… Вони лише вранці одержали амортизатор…

— Ви були тут до кінця дня?

Вона знову зиркнула на адвоката.

— Ні, я працюю лише до обіду… За винятком тих днів, коли якась термінова справа…

— Минулого тижня таких справ не було?

Вона впевнено хитнула головою.

— Вже принаймні два тижні у нас не було нічого термінового…

— Дякую, мадмуазель…

Вона вийшла і зачинила двері. Стоячи посеред кімнати з люлькою в зубах, Метре якийсь час мовчав.

— От бачите, — нарешті кинув він.

— Що саме?

— Один дрібний факт, який може виявитися дуже істотним, навіть вирішальним… Ви досить добре знайомі з нашою професією і, певно, розумієте, що ми не маємо права проминати будь-які дрібниці…

— Але я не бачу нічого спільного між ремонтом моєї машини та…

— Коли б ви були на моєму місці, ви б це побачили… Дякую, що дозволили подзвонити… А зараз я мушу йти до Сюрте.

Адвокат підвівся.

— Ви вже ні про що мене не питатимете?

— Про що мені вас питати? Минулого разу ви відповіли на всі питання, які мене цікавили… Сподіваюся, ви говорили правду…

— Навіщо б я вам…

— Певна річ. А втім, щодо машини…

— Клянусь вам, це геть випало мені з пам'яті… За останні кілька місяців мені вже втретє чи навіть вчетверте доводилося її ремонтувати… Певно, я її продам і куплю іншу.

— Ці три дні ви користувалися таксі?

— Саме так… Часом я беру таксі, навіть коли машина вдома… Щоб не шукати стоянку…

— Я розумію… Сьогодні ви виступаєте в суді?

— Ні… Я вже вам казав, що виступаю досить рідко… Здебільшого я даю консультацію…

— Отже, цілий день ви будете вдома?

— Якщо тільки мене нікуди не викличуть… Одну хвилинку.

Він знову відчинив двері до сусідньої кімнати.

— Люсет! Погляньте, мене сьогодні ніде не чекають?

Мегре здалося, що секретарка допіру плакала — її повіки почервоніли, в очах була тривога.

— Здається, ні… Зараз подивлюся…

Вона розгорнула червоний блокнот.

— Ні…

— Ось вам відповідь, — мовив адвокат.

— Дякую…

— Ви думаєте, що я вам ще буду потрібний?

— Я не можу сказати точно, але хто зна… До побачення, мадмуазель.

Вона кивнула головою, не підводячи очей, і слідом за Гайяром комісар попрямував до виходу. Двері до приймальні були відчинені. Там уже чекав якийсь клієнт.

— Ще раз спасибі за телефон…

— Нема за що…

— І, будь ласка, пробачте…

Дійшовши до рогу вулички, Мегре обернувся. На порозі, проводжаючи його поглядом, все ще стояв Гайяр.

7

Таке траплялося з ним не вперше, але ще ніколи комісарові не доводилося відчути це з такою ясністю та гостротою.

… Стався злочин, ти починаєш розслідування. Кидаєшся на всі боки, хапаєшся за кожну дрібницю, тим настирливіше й заповзятливіше, чим менше у тебе фактів і впевненості у собі. Втішаєш себе думкою, що згодом зорієнтуєшся і вже поведеш розшук в якомусь одному напрямку.

Ти повсюди розсилаєш інспекторів, боїшся, що марно тупцюєш на місці, але потім справді відкриваєш якусь несподівану деталь і робиш перший обережний крок. Другий. Третій…

І от раптом, коли ти цього найменше сподівався, все плутається. Нитка вислизає з рук. Ти вже не можеш сказати, що керуєш розслідуванням. Ніким не передбачені події владно нав'язують тобі ті заходи, яких ти досі не передбачав, до яких ти навіть не встиг підготуватися.

І тут починається пекло. Ти знову й знову караєшся сумнівами, що з самого початку ішов хибним шляхом, який може нікуди тебе не привести.

Адже дійсно, що правило йому за головний засновок у цій справі? Проста, щоправда підкріплена досвідом гадка, що в цьому середовищі в такий спосіб не вбивають. На Монмартрі вдаються до пістолета, ножа… В аналах Сюрте не було жодного випадку, щоб там задушили людину.

І так само не було ще випадку, щоб хтось на Монмартрі протягом кількох днів тримав у себе вдома труп своєї жертви, перш ніж позбутися його та ще у такий дивовижний спосіб. Другим засновком його концепції було саме це міркування.

Тому комісар з самого початку відкинув версію про зведення рахунків і так ретельно намагався відтворити в уяві останній вечір Еміля Буле — починаючи від його настирливих спроб у сусідстві з Мікі додзвонитися по телефону і аж до тієї хвилини, як він неквапливо подався вниз по вулиці Пігаль.

Він, по суті, вхопився лише за епізод, у якому було два істотні моменти: поведінка Еміля за кілька годин до смерті та півмільйона франків, взятих у банку двадцять другого травня.

Мегре виходив із того, що в маленькій Італії на вулиці Віктора Массе зовсім не бувало драм, що всі троє жінок справді жили в мирі та злагоді, що в Еміля не було коханки, і, нарешті, що Антоніо — чесний хлопчина.

Досить будь-якій із цих гіпотез — точніше, будь-якому з цих припущень — виявитися хибним, як усе розслідування полетить під три чорти. Чи не через це він пошився в старі буркотуни і відчував якусь потайну відразу до кожного із своїх засобів?

Після обіду почалася справжня задуха; сонце пекло і так нещадно, що комісарові довелося спустити штору. Вони замкнулися удвох з Люка в кабінеті і, знявши піджаки, поринули в роботу. Коли б у цю мить їх побачив судовий слідчий, він би лише стенув плечима.

Щоправда, той, якому було доручено слідство, не дуже їх турбував, переконаний, що смерть власника нічних кабаре була відплатою за вбивство Мацотті. Преса також обходила мовчанкою цю справу.

— Адвокат своїх клієнтів не вбиває…

Ця фраза настирливо крутилася у нього в голові, немов причеплива пісенька, яку надто часто чуєш по радіо чи телевізору.

— Адвокат своїх…

І хоча того ранку після похорону Мегре усе-таки завітав до метра Жан-Шарля Гайяра, він виявив максимум обережності. Немов випадково побачивши адвоката при виході з церкви, він знайшов цілком пристойну приключку, щоб супроводжувати його до самого будинку і навіть зайти всередину. А якщо він і ставив йому деякі запитання, то це було зроблено в найделікатнішій формі.

— Адвокат своїх клієнтів…

Ця аксіома була ні мудріша, ні надійніша за ту, з якої він починав:

— На Монмартрі так не вбивають…

Звичайно, було б добре викликати його до Сюрте й належним чином допитати. Але для цього метр Гайяр був надто відомою фігурою… Тільки зв'яжись, потім не обберешся клопоту. Вся адвокатура стане на його захист.

І під час телефонної розмови зі своїм старим приятелем Шаваноном і під час візиту до незрівнянного метра Рамюеля Мегре мав добру нагоду переконатися в тому духові кастовості, що притаманний їхній професії.

— Адвокат своїх клієнтів не вбиває…

Саме ними, клієнтами Жан-Шарля Гайяра, займалися зараз у тиші комісарового кабінету Мегре та інспектор Люка, який нещодавно приніс із Палацу правосуддя список, підготовлений судовим секретарем. І в Люка також почали з'являтися певні здогади, хоча й невиразні, такі, що їх важко було сформулювати.

— До речі, в мене з ним була цікава розмова…

— Про що?

— Спочатку, як тільки я назвав ім'я Жан-Шарля Гайяра, секретар якось дивно глянув на мене… А коли я попросив зробити список справ, у яких він виступав за останні два роки, старий хитро посміхнувся і сказав:

— Це вам мало що дасть…

— Чому? Небагато клієнтів?

— Навпаки! Як мені відомо, метрові Гайяру важко поскаржитися на брак клієнтури… А заробляє він набагато більше, ніж ті адвокати, які щотижня пріють в суді…

— І що далі? — запитав Мегре.

— Далі він почав мовчки гортати якісь реєстри, і щоразу, вносячи до списку нове ім'я, бурмотів:

— Виправданий… Ще один виправданий…

І весь час хитрувато позирав на мене. А інколи вигукував:

— Стривайте! Засудження… Певна річ, умовно…

Це тривало близько години. Список ставав дедалі довший. Виправдання, умовні засудження, незначні штрафи…

Не витримавши, я запитав:

— Що, він справді такий сильний, цей метр Гайяр?

У відповідь він якось глузливо поглянув на мене і промовив:

— Просто він завжди знає, за що береться…

Ця багатозначна фраза, що заінтригувала інспектора, тепер примусила замислитися і самого Мегре.

Виграти процес, звичайно, приємніше, ніж його програти — і не тільки для підсудного, але й для його оборонця. З кожним новим успіхом зростає як його слава, так і гонорари.

«Знає, за що береться…»

І от список справ, за які останнім часом брався метр Жан-Шарль Гайяр, лежав перед ними. Люка та Мегре вже з годину сортували його, розписуючи на два окремі аркуші справи громадянські та кримінальні.

Оскільки на перших обидва зналися погано, вони вирішили одкласти їх на пізніше і зосередили всю увагу на других. Цих було порівняно небагато, загалом коло тридцяти за два роки.

«В суді я виступаю досить рідко», — пригадав комісар слова Гайяра.

Люка називав імена.

— Іполит Тесьє… Фальшування документів… Це вам щось каже?

— Це той колишній директор казино, який намагався відкрити в Парижі нелегальний ігровий дім?

За хвилину спливло нове ім'я.

— Жюльєн Вандр… Крадіжка із зломом… Виправданий…

Мегре пам'ятав і цього: тихий, миршавий чоловічок з сумними очима, який спеціалізувався на крадіжці транзисторів. Щоправда, формальних доказів проти нього не було. Комісар порадив був судовому слідчому якийсь час не чіпати його, щоб потім спіймати на гарячому…

— Запиши його на окремий аркуш…

А в цей час навпроти будинку адвоката, зручно вмостившись у затінку кафе, сидів гладкий Торанс. На вулиці, неподалік від блакитного лімузина, скромно сіріла невеличка поліцейська машина з приватним номером.

Торанс ніколи не був прибічником сухого закону. Навіть випиваючи по одному кухлю пива на годину, він мав усі шанси стати до вечора на кілька кіло важчий.

— Юрбен Потьє… Купівля краденого… Рік ув'язнення умовно…

З півроку тому комісар доручив був цю справу Люка.

Потьє кілька разів з'являвся за повісткою до Сюрте — низенький, підстаркуватий, в заяложеному костюмі, з двома жмутиками чорного волосся, що стирчали із ніздрів.

Він був лахмітник і тримав невеличку крамницю на бульварі Ля-Шапель. Там можна було знайти найнесподіваніші речі — від старих фраків до майже неношених ковбойських штанів, від канделябрів до холодильників.

— Я чесний комерсант… Скромний, але чесний… Коли я купував у цього типа грамофон, я не знав… Я думав, що…

З кожним новим іменем Мегре щось прикидав у думці, інколи викликав для довідки когось із інспекторів.

— Хто далі?

— Тастон Моран… Крадіжка машин.

— Такий рудий хлопчина?

— Тут не написано…

— Здається, його судили десь навесні…

— Еге ж… У квітні… Разом із цілою бандою, що крала машини і продавала їх в провінції спекулянтам…

— Поклич Дюпе…

Інспектор Дюпе, який колись розслідував цю справу, на щастя, був поряд, у сусідній кімнаті.

— Це часом не той рудуватий хлопчина, що розповідав нам казки про хвору матір?

— Саме він, патроне… До речі, мати в нього справді стара і хвора… Тоді йому не було ще двадцяти… В банді він був на побігеньках… Він здебільшого стояв на сторожі, в той час як Скажений Жюстен порався з машинами…

Дві справи про звідництво, кілька про пограбування. Дрібні, буденні злочини, про які за браком інформації газети інколи повідомляють на останній сторінці. І жодного, що займав би першу.

Однак усі, кого обороняв Гайяр, були певною мірою професіонали.

— Читай далі, — зітхнув Мегре.

— Це все… Ви мені сказали переписати справи лише за два останні роки…

Для адвоката, що мешкав у власному особняку і їздив на американському лімузині, цього було б замало.

Навіть коли врахувати й ті справи, що, завдяки Гайярові, не дійшли до суду.

Щоправда, у метра Гайяра були численні клієнти, подібні до Еміля Буле, яким він складав декларації про прибутки. Скільки він з цього мав?..

В кабінеті ставало важко дихати. Комісара вже давно мучила спрага і мозок гризла неприємна думка, що він заплутався і все доведеться починати спочатку.

— Подзвони податковому інспекторові дев'ятої округи…

Це вже нагадувало товчіння води в ступі, але зараз він не міг нехтувати щонайменшими деталями.

— Хто?.. Месьє Жюбелен?.. Гаразд, давайте месьє Жюбелена… Комісар Мегре з карного розшуку… Ні, комісар хоче розмовляти з ним особисто…

Чи то інспектор Жюбелен був справді дуже заклопотаний, чи то просто дбав про власну гідність, але довелося чекати принаймні п'ять хвилин, поки він нарешті взяв трубку.

— Алло!.. З вами говоритиме комісар…

Мегре зітхнув, затуливши рукою мікрофон.

— Даруйте, що я потурбував вас, месьє Жюбелен… Я хотів би лише взяти у вас довідку… Що ви сказали? Так, певним чином це стосується Еміля Буле… Знаєте з газет? Розумію… Ні, мене поки що не цікавлять його декларації… Можливо, пізніше, але ми вам надішлемо спеціальний запит… Я вас розумію…

Зараз ідеться про дещо інше… Скажіть, у вас були з ним якісь неприємності?.. Саме так… Ну, скажімо, вам ніколи не доводилося погрожувати йому судом?.. Ні… Всі розрахунки в цілковитому порядку… Я так і думав… Певна річ…

Слухаючи, він часом кивав головою і щось малював олівцем на вимочці.

Месьє Жюбелен говорив так голосно, що Люка за кілька метрів від телефону чув кожне його слово.

— У нього, кажуть, був добрий порадник… Адвокат… Еге ж, саме він… Жан-Шарль Гайяр… От про нього я й хотів би повести розмову… Він, певно, дає консультації багатьом вашим платникам податків? Що-що? Навіть надто багатьом?

Мегре весело підморгнув своєму інспекторові і запасся терпінням, бо месьє Жюбелен раптом став надміру говіркий.

— Надто багатьом?.. Хм… Складав такі декларації, що не підкопаєшся… Випробували, та марно… Дозвольте ще одне запитання… До якого соціального стану належали клієнти Гайяра?.. Певна річ, але я маю на увазі в більшості… Власники готелів, ресторанів та кабаре… Не тільки вони, я розумію…

Комісарові довелося ще довгенько слухати полум'яний монолог свого спершу неговіркого співрозмовника, котрий тепер балакливо викривав усі махінації, до яких інколи вдаються підступні платники податків.

— Фу! — важко зітхнув він, кладучи нарешті трубку. — Ти чув?

— Не все…

— Як я й сподівався, декларації Еміля Буле зовсім бездоганні… Жюбелен кілька разів засмучено повторив це слово… Він уже років десять намагається під них підкопатися — і все марно… Торік він підняв усі розрахунки… Каже, чиста робота — голки не підсунеш…

— А в інших?..

— Однаково у всіх клієнтів Гайяра… Бездоганно.

Мегре замріяно подивився на список, що лежав на столі, і знову пригадав слова судового секретаря:

— Знає, за що береться…

Жан-Шарль Гайяр знав не тільки за що братися, але й з ким мати справу — його клієнтура складалася загалом із власників готелів сумнівної репутації, хазяїв кабаре та нічних барів — словом, із всіх тих, про кого месьє Жюбелен допіру заявив:

— Їхні прибутки не піддаються точним підрахункам…

Мегре підвівся і ще раз перебіг очима список, що лежав на столі. Треба було вибирати — і зараз від його вибору могло залежати усе розслідування.

— Поклич мені Дюпе…

Інспектор Дюпе не примусив довго чекати на себе.

— Тобі відомо, де зараз Гастон Моран, про якого ти щойно розповідав?

— Кілька тижнів тому я випадково бачив його біля бензоколонки в гаражі на Італійському проспекті… Я саме відвозив сім'ю на дачу і заїхав заправитись…

— Подзвони хазяїнові гаража і дізнайся, чи працює в нього досі цей Гастон… Попроси, щоб тримав язика за зубами… Я не хочу, щоб хлопчина злякався і зник…

А втім — не цей, то другий, третій, четвертий… Можливо, навіть доведеться підняти всіх, поки знайдеш те, що шукаєш.

Бо комісар ще не зміг би сказати точно, що саме він шукав. В усіх справах адвоката було щось спільне, якась дивна спорідненість, котру він поки що не міг визначити словами.

— Адвокат своїх клієнтів не вбиває…

— Я вам ще потрібен, патроне?

— Так, посидь…

Зараз йому потрібен був співрозмовник, вірніше, співчутливий слухач.

— Адже, по суті, всі вони мусили б бути йому вдячні… І ті, що, завдяки йому, були виправдані судом, і ті, що, знову ж завдяки йому, могли пошити в дурні будь-якого податкового інспектора… Ти розумієш, що я хочу сказати?.. Як правило, адвокат має багато ворогів і просто невдоволених… Варто йому програти справу, і клієнт вважає його шахраєм…

— Певна річ, патроне.

— Отож не так просто вибрати собі правильного клієнта…

Повернувся Дюпе.

— Він і досі там працює…

— Де він зараз?

— На роботі…

— Візьми машину і якнайшвидше привези його сюди… Тільки не дуже лякай… Скажи, що йдеться про звичайну перевірку… Але й не дуже заспокоюй…

Було вже надвечір, але спека не спадала. Дихати було важко. Мегре відчув, як до спини в нього вже прилипає сорочка.

— Ходімо хильнемо по скляночці?

Що міг заперечити Люка проти цього короткого антракту в прохолодному затишку ресторанчика «Дофін»?

Комісар уже відчинив був двері, як залунав телефонний дзвоник. Він на мить завагався, але совість усе-таки примусила його повернутися й узяти трубку.

— Це ви, патроне?.. Інспектор Торанс…

— Чую… Які новини?

— Я дзвоню з проспекту Гранд-Арме…

— Що ти там робиш?

— Хвилин двадцять тому Гайяр вийшов з дому і сів у машину… Я насилу його наздогнав — завдяки пробці на вулиці Бланш…

— Він не помітив, що в нього хвіст?

— Я певний, що ні… Зараз скажу чому… Він одразу поїхав найкоротшим шляхом до майдану Етуаль… Не дуже швидко, зараз година пік… Ми проминули один за одним і кілька гаражів… Перед двома він навіть уже зупинився, але потім їхав далі… Видно, не міг наважитися… Кінець кінцем, він залишив машину в гаражі «Модерн» біля воріт Майо… Я почекав на вулиці, поки він вийде, і лиш потім зайшов до гаража… А Гайяр подався пішки до парку… Зараз він там.

Ось вона, та незначна непередбачена подія, яка сплутувала всі попередні плани, вимагала негайних рішень і конкретних дій.

Обличчя комісара спохмурніло, і, здавалося, він геть забув про кухоль холодного пива, на яке вже був настроївся.

— Це досить велика споруда з автоматичною системою для миття машин. Я щойно розмовляв з хазяїном… Гайяра він бачить уперше… Він попросив помити машину протягом години… Він повернеться о пів на шосту…

— Вони вже почали?

— Хотіли почати, але я їх зупинив… Що робити далі?

Зволікати далі було неможливо.

— Залишайся там і дивись, щоб ніхто не доторкався до машини… Я зараз когось пошлю, щоб пригнали її сюди… Можеш не хвилюватися, ордер буде…

— А що, як прийде Гайяр?

— Я підішлю до тебе ще когось із інспекторів… Краще, коли вас буде двоє… Будь дуже чемний з адвокатом, але все-таки привези його сюди…

Він раптом згадав молодого крадія машин, якого зараз мали привезти до Сюрте.

— До мене одразу не заводь… Нехай трохи понервується… Можливо, він почне комизитися… Не звертай уваги. І головне — дивись, щоб він нікому не дзвонив.

Торанс скрушно зітхнув.

— Гаразд, патроне… Але, будь ласка, швидше… Боюсь, що в таку спеку йому скоро набридне прогулюватися в парку.

Певна річ, було б краще заручитися одразу ордером на арешт. Та Мегре надто добре знав судового слідчого — той просто заборонив би йому діяти без переконливих доказів, за самою лиш інтуїцією.

Зайшовши до сусідньої кімнати, Мегре по черзі обвів поглядом присутніх інспекторів.

— Ваше…

— Слухаю, патроне…

— Ти коли-небудь водив американську машину?

— Траплялося…

— Поїдеш на проспект Гранд-Арме… Там біля воріт Майо є гараж… Називається «Модерн»… Тебе зустріне Торанс і покаже тобі блакитну машину… Приведеш її сюди… Спробуй не займати руками нічого зайвого…

— Ясно…

— Жанен, ти поїдеш з ним, але залишишся в гаражі… Торанс знає, що робити далі…

Мегре поглянув на годинника. Минуло вже п'ятнадцять хвилин, як Дюпе поїхав на Італійський проспект.

— Мерщій, Люка…

Бо, коли не баритися, у них було досить часу, щоб хильнути по кухлику холодного пива в «Дофіні».

8

— Ну, як він поводився? — звернувся комісар до Дюне, коли той доповів, що привів механіка.

— Спочатку він дуже здивувався і запитав, чи я справді працюю з вами. По-моєму, це його не стільки стурбувало, як просто спантеличило. Він ніяк не міг повірити, що я приїхав за вашим наказом… Потім він вийшов, щоб помити руки та переодягтися.

— Він нікому не дзвонив?

— Ні, там не було телефону…

— Гаразд…

— А в дорозі він кілька разів перепитав: «Хіба поліція має право знову розслідувати справу, яка вже розбиралася в суді?»

— І що ти відповів?

— Я відповів, що, звичайно, ні. Це його ще більше спантеличило.

— Скажи, нехай зайде… Можеш іти.

Моран, певно, ще більше здивувався б, коли б знав, що славнозвісний комісар, з яким він мав зараз зустрітися, хвилювався в цю мить не менше за нього самого.

Дюпе вийшов, і за хвилину на порозі з'явився незграбний молодик із скуйовдженим рудим волоссям.

— В чім річ, пане комісар? — з незалежним виглядом запитав він. — Хіба ви вже не довіряєте вашим інспекторам, що вирішили самі допитати мене?

Його обличчя було густо вкрите ластовинням, а погляд світло-блакитних, немов із порцеляни, очей здавався хитрим і наївним водночас.

— Хочу вам одразу сказати, що я нічого не зробив…

В його поведінці не було ознак страху. Звичайно, він був трохи схвильований несподіваною зустріччю з великим начальником, можливо навіть стурбований, але не більше.

— А ти, я бачу, не з лякливих…

— А чого мені боятися?.. Адже суд мене виправдав… Ну, майже виправдав… Бо я хлопець, не гордий і до того ж лагідної вдачі, ви це знаєте краще за інших…

— Тобто ти виказав своїх спільників?

— І це… Адже адвокат довів, що вони зловживали моєю довірливістю. Він також пояснив, що в мене було важке дитинство, що я мушу утримувати хвору матір…

У Мегре, який увалено слухав парубійка, склалося дивне враження. Незважаючи на деяку схвильованість, механік тримався аж надто невимушено. В його очицях раз у раз спалахували лукаві вогники, немов він був дуже вдоволений з того, як грає свою роль.

— Сподіваюсь, мене потурбували не через цю історію?.. На біса вам ворушити те, що давно минуло?.. Адже після суду я живу чесно…

Він сів, не чекаючи на запрошення, і дістав із кишені пачку сигарет.

— Дозвольте?

Мегре, який весь час пильно стежив за хлопцем, кивнув головою.

— А що, як, з тієї чи іншої причини, ми поновимо розслідування?

Моран здригнувся і недовірливо зиркнув на комісара.

— Цього не може бути…

— Чому? Припустімо, мені треба з'ясувати деякі подробиці…

На столі задзвонив телефон. Взявши трубку, Мегре впізнав голос Торанса:

— Цей пан уже тут…

— Він сперечався?

— Не дуже… Тільки каже, що поспішає і хоче бачити вас негайно…

— Скажи, що я його прийму, як тільки звільнюся…

Гастон Моран слухав, насупивши лоба, немов намагався зрозуміти, що за комедія розігрується перед ним.

— Це все жарти, га? — запитав він, коли комісар поклав трубку.

— Які жарти?

— Ну, що мене привели сюди… Ви хочете мене залякати… Адже вам краще за будь-кого відомо, що ми про все домовились…

— Хто домовився?

— Ну, ну, годі. Вам не слід робити мені неприємності…

І він хитро — хоч і досить незграбно — підморгнув комісарові. Мегре ще більше насторожився.

— Слухай, Моране, ти, здається, мав справу з інспектором Дюпе…

— З тим самим, що привіз мене сюди… Він поводився нормально…

— А що таке, по-твоєму, «нормально»?

— Ну, так, як я й сподівався…

— Тобто як?

— А ви не розумієте?

— Ти хочеш сказати, що він не намагався тебе заплутати і не ставив важких запитань?

— Він ставив ті запитання, які повинен був ставити… В його словах та поведінці була якась невловима двозначність.

— Інших я від нього й не чекав…

— Тому що ти безвинний?

Комісар міг заприсягтися, що Моран так само не розумів його, як він не розумів Морана.

— Слухайте, шановний… — почав був механік, але тут же завагався, затягуючись сигаретою.

— Що?

— Нічого…

— Що ти хотів сказати?

— Пусте… На біса ви мене сюди привезли?

— Що ти хотів сказати?

— Мені здається, тут вийшла якась дурниця…

— Я не розумію…

— Справді? В такому разі, хай мені заціпить…

— Вже пізно… Що ти хотів сказати?

В голосі Мегре звучала не стільки погроза, як твердість. На фоні відчиненого вікна чітко вимальовувався його масивний силует. В очах хлопця раптом з'явився вираз панічного страху.

— Випустіть мене звідси… — прошепотів він підводячись.

— Спочатку тобі доведеться відповісти на моє запитання.

— Це що, пастка?.. Чи, може, хто підклав вам свиню? Хочете на мені виїхати? Це нечесна гра…

— Яка гра?

— Спочатку скажіть, що ви знаєте?

— Тут я ставлю запитання… Яка гра?

— Чого ви до мене причепилися?.. Невже мене обдурили?

— Хто тебе обдурив?

— Мені казали, що все буде гаразд…

— Хто казав?!

Хлопець раптом відвернувся, стиснувши губи, але комісар відчув, що він ось-ось здасться.

— Це нечесно… — майже схлипнув він.

— Що саме?

І Моран не витримав. Схопившись із стільця на рівні, він з люттю глянув на комісара.

— Начебто ви не знаєте?.. А де мої сто тисяч монет, га?..

Потім, вражений виразом обличчя комісара, мимоволі подався назад. Дві важкі руки лягли на його плечі і струхнули так, що у хлопця мало не одвалилася голова.

Мегре, мабуть, ніколи ще не був такий страшний, як зараз. Його зблідле гнівне обличчя здавалося вирізьбленим із каменю.

— Ану повтори! — люто видихнув він.

— Я ж… я… Ой, мені боляче!

— Повтори…

— Я віддав сто тисяч франків…

— Які сто тисяч?

— Відпустіть… Я все скажу…

Мегре відпустив напівмертвого від страху хлопця і в знемозі поклав руку на серце, яке мало не виривалося з грудей.

— Отже, мене пошили в дурні…

— Хто? Гайяр?

Моран кивнув головою.

— Він тобі пообіцяв, що все буде гаразд?

— Так… Він сказав, що до мене поставляться поблажливо…

— І що тебе виправдають?

— Що в найгіршому разі мене засудять умовно…

— Ти заплатив йому за оборону сто тисяч франків?

— За оборону я заплатив окремо… Він вимагав ці гроші не для себе…

— Для кого ж?

В очах у механіка забриніли сльози.

— Для вас…

Хвилини зо дві Мегре стояв немов паралізований, стиснувши кулаки, потім йому трохи одлягло, він повернувся і відійшов до заштореного вікна.

Коли він знову зустрівся поглядом з Мораном, його обличчя було вже спокійне, але дуже втомлене, і могло навіть здатися, що комісар дуже постарів.

Він важко сів у крісло і, показавши Моранові пальцем на стілець, почав машинально набивати люльку.

— Кури…

Це пролунало як наказ. Потім тихо, глухим, майже беззвучним голосом він запитав:

— Я можу сподіватися, що ти сказав мені правду?

— Клянусь життям моєї матері…

— Хто порадив тобі звернутися до Жан-Шарля Гайяра?

— Один старий з бульвару Шапель…

— Не бійся… До твоєї справи ми більше не повернемося… ти маєш на увазі лахмітника Потьє?

— Так…

— Ти збував йому крадені речі?

— Це траплялося не так часто…

— Що він тобі сказав?

— Він дав мені адресу цього адвоката…

— Чому саме цього, а не іншого?

— Старий сказав, що в пана Гайяра добрі зв'язки з поліцією… Тепер я розумію, що це не так… Він видурив у мене сто тисяч…

Якийсь час Мегре щось обмірковував.

— Слухай, хлопче, зараз сюди введуть одного добродія… Не здумай з ним перемовлятися. Ти тільки глянеш на нього і вийдеш разом з інспектором до сусідньої кімнати…

— Пробачте мені, пане комісар… Мене переконали, що це завжди так робиться…

Мегре якось спромігся посміхнутися.

— Алло!.. Торанс?.. Веди його сюди… Тут у мене один хлопчина, ти постережеш його, можливо, він мені ще буде потрібний… Ну, я чекаю…

Він сидів за столом і смоктав люльку, зовні цілком спокійний, але в горлі в нього неначе застряв клубок, його погляд був прикутий до дверей.

Та ось вони відчинилися, і він побачив на порозі Жан-Шарля Гайяра в елегантному світло-сірому костюмі. Пан адвокат був невдоволений. Ось він ступив кілька швидких кроків і вже хотів був щось сказати, щоб висловити свій протест, як раптом угледів Гастона Морана.

Торанс ні біса не розумів у цій німій сцені. Шановний метр немов закляк з розкритим ротом посеред кабінету. Вираз його обличчя геть змінився. Рудий хлопчина повільно підвівся і зніяковіло, намагаючись не дивитися на адвоката, понуро почвалав до виходу.

І от вони залишилися удвох в кабінеті, Мегре віч-на-віч з Гайяром. Комісар раптом відчув гостре бажання підійти до цього елегантного пана і дати йому пару добрячих ляпасів. Лише зусиллям волі він утримався від цієї спокуси — і зовсім не тому, що Гайяр був вищий, кремезніший і явно дужчий за нього.

— Сідайте… — мовив він натомість якимось хрипким, на диво кволим, голосом.

Він, певно, був страшніший ніж тоді, коли термосив механіка за плечі: адвокат одразу сів. Навіть забув висловити свій протест з приводу того, що поліцаї украли його машину, а його самого без ордера на арешт привезли до префектури, неначе якогось кишенькового злодія.

— Таким чином, месьє Гайяр, — втомлено мовив Мегре, немов для нього ця справа була вже давно закінчена, — ви, очевидно, вже зрозуміли становище…

І, помітивши, як адвокат вже відкрив був рота, щоб відповісти, докинув:

— Не перебивайте… Я говоритиму якомога коротше, бо ваше товариство мені не дуже приємне…

— Не знаю, що цей хлопець міг вам наплести…

— Я наказав вам мовчати!.. Вас привели сюди не для того, щоб допитувати… Я не вимагаю жодних пояснень… Спочатку я навіть хотів одразу відправити вас до в'язниці, щоб ви там почекали результатів експертизи…

З цими словами він поклав на стіл аркуш паперу із списком клієнтів Гайяра, які були притягнуті до суду і виправдані з мінімальним покаранням, і почав читати його рівним монотонним голосом, немов молитву. Потім, підвівши голову, додав:

— Як ви самі розумієте, нам доведеться допитати всіх цих людей… Певно, деякі з них мовчатимуть… Принаймні спочатку… Але потім, довідавшись, що гроші, які вони вам давали з цілком певною метою, осідали в ваших кишенях…

Обличчя Гайяра теж змінилося, але він не здавався.

— Не знаю, що наговорив вам цей пройдисвіт…

І тут Мегре вдарив кулаком по столу так, що аж підскочила важка металева чорнильниця.

— Мовчіть! — загорлав він. — Я забороняю вам розтуляти рота.

Цей удар і крик було чути в інспекторській. Всі перезирнулися.

— Нема потреби нагадувати вам, як ви вели ваші справи… Тепер мені ясно, чому ви так обережно вибирали собі клієнтів… Знаючи, що вони так чи інакше будуть виправдані або засуджені умовно, ви могли легко переконати відкупитися…

Він мало не задихався від гніву.

— У мене є всі підстави гадати, що ви користалися не тільки з мого ім'я… Ви також займалися податковими справами. Я щойно дзвонив панові Жюбелену… Нам доведеться зустрітися і з ним… — Він насилу запалив люльку — так йому тремтіла рука. — Обіцяю вам найретельніше розслідування, навіть якщо воно забере кілька місяців… докопаємося до найдрібніших ваших афер…

Гайяр сидів, низько схиливши голову, і навіть не наважувався дивитися у вічі комісару. Пальці правої руки судорожно стискали куксу.

— Коли ви станете перед судом, ваш оборонець, очевидно, нагадає про вашу військову доблесть і про ваше каліцтво… Можливо, ця обставина допоможе пом'якшити судовий вирок… Але в моїх очах ви завжди будете наймерзеннішим…

Ні! Він не міг говорити, немов якась рука перехопила йому горлянку. І, не звертаючи уваги на Гайяра, він підійшов до шафи й дістав пляшку коньяку, з якої іноді доводилося частувати допитуваних, коли в тих не витримували нерви.

Він за одним духом вихилив повну чарку і, повернувшись на місце, вже твердою рукою запалив згаслу люльку.

Тепер він був майже спокійний. З якоюсь дивною байдужістю, так, немов ця справа його зовсім не обходила, він вів далі:

— Зараз експерти найретельнішим чином оглядають ваш лімузин… Цілком можливо, що від трупа залишилися певні сліди… Щоправда, після мого ранкового візиту ви чомусь відчули необхідність помити машину, але…

— Я…

— Мовчіть! Попереджаю востаннє — ще одне слово, і ви негайно будете за гратами!

Гайяр глухо застогнав.

— Мушу також повідомити вас, що група експертів вже вирушила до вашого будинку на вулиці Ля-Брюйєр…

Гайяр здригнувся.

— Моя дружина… — прошепотів він.

— Ні, ваша дружина їм не потрібна… Вранці крізь вікно я помітив у вас на подвір'ї невеличкий сарай… В ньому переглянуть кожний квадратний сантиметр… Вони також перевірять всі закутки вашого будинку, від підвалу до горища… Увечері я допитаю обох ваших прислужниць…

— Але ж…

— Ні слова!

— Ваш оборонець легко доведе відсутність умисності… Про це вже свідчить сам той факт, що ваша машина була в ремонті і понад дві доби ви змушені були тримати труп вдома… Уявляю, як це було неприємно!

Він уже говорив не стільки для адвоката, як для самого себе. Вся та низка дрібних фактів, які досі здавалися йому дивними і нез'ясовними, ставали кожен на своє місце і вже не таїли в собі жодної загадки. Зараз він міг відповісти на всі запитання.

— Сімнадцятого травня було вбито Мацотті… Ми почали допитувати всіх, хто останнім часом постраждав від його нальотів… Одним із перших повістку одержав ваш клієнт Еміль Буле…

Певна річ, про це він негайно повідомив вас… Адже ви були в нього довіреною особою, порадником у всіх юридичних та фінансових справах… Вісімнадцятого травня він прибув до Сюрте і мусив відповідати на запитання інспектора…

Потім його викликали повторно — на двадцять друге та двадцять третє травня. Інспектор Люка хотів з'ясувати деякі подробиці…

А двадцять другого травня Буле раптом бере в банку, п’ятсот тисяч франків… йому конче була потрібна готівкою — і негайно! Він навіть не міг дочекатися вечора, щоб взяти ці гроші в касах своїх кабаре…

Ці півмільйона франків безслідно зникли…

Я не питаю, чи не ви їх одержали… Я це знаю…

Він вимовив ці слова з таким презирством, якого ніколи не виявляв до жодної людини.

— Восьмого чи дев'ятого червня Буле одержав третю повістку з викликом до префектури на дванадцяте червня. Це вже могло скінчитися скандалом для нього, і він по-справжньому злякався… Незважаючи на те, а можливо саме тому, що він займався такими справами, Буле понад усе дбав про свою репутацію…

Ввечері одинадцятого червня, за день до того, як він мав з'явитися до нас, Буле був дуже стурбований, навіть розлючений… Ще б пак! Угатити такі гроші — і не мати спокою!

З десятої години вечора він починає дзвонити вам, але йому ніхто не відповідає. Нарешті, йому вдається додзвонитися, і ви погоджуєтесь прийняти його за якихось п'ятнадцять-двадцять хвилин…

Неважко уявити, що він вам казав, коли опинився у вас в кабінеті. Він вважав себе обдуреним. Адже взявши в нього півмільйона франків, ви обіцяли, що поліція забуде про нього і що його ім'я не згадуватиметься в газетах у зв'язку зі справою Мацотті…

І от, замість дати йому спокій, поліція знову викликає його на допит, а в коридорах управління завжди чатують журналісти й фоторепортери…

Він вважав, що його ошукали, і був обурений так само, як інший ваш клієнт, Гастон Моран, якого ви тут зустріли… Він, певно, почав погрожувати, що піде до поліції і виведе всіх на чисту воду…

От і все…

Ви знали, чим це скінчиться для вас, якщо дати йому змогу здійснити свою погрозу… І він не вийшов од вас живий…

Решта мене не стосується… Я не маю наміру чинити вам допит…

Він простяг руку до телефону і зняв трубку.

— Торанс… Можеш його відпустити… Тільки запиши адресу, він ще знадобиться судовому слідчому. Потім зайдеш до мене, ти знаєш за ким…

Він стоячи чекав інспектора, щоб якнайшвидше позбутися присутності адвоката.

І тоді майже пошепки Гайяр проказав:

— Ви ніколи не знали справжніх пристрастей, папе Мегре?

Комісар удав, що не чує.

— У мене їх було дві…

Комісар круто повернувся до нього спиною. Розчулюватися йому не хотілося.

— Спершу жінка, яку я прагнув за всяку ціну зробити щасливою…

В голосі бриніла гіркота. Він на хвилину замовк.

— А пізніше, коли хвороба прикувала її до ліжка, відчув потребу у якійсь продухвині… Тоді я вдався до азартних ігор…

В коридорі почулися кроки, у двері постукали.

— Заходь!

На порозі з'явився Торанс.

— Одведи його до арештантської і постережи, поки я повернуся…

Він навіть не бачив, як виходив Гайяр, і, знявши телефонну трубку, попросив з'єднати його з судовим слідчим, той згодився прийняти його негайно.

А трохи пізніше Мегре вже відчиняв великі засклені двері, що відділяли від злочинного світу царство судочинців.

Минула година, і він з'явився на порозі інспекторської, тримаючи в руці офіційний ордер на арешт. Люка зустрів його допитливим поглядом. Комісар мовчки простяг йому розгорнутий папірець.

— Він в арештантській з Торансом… Відвезете його до будинку попереднього ув'язнення…

— Надягти наручники?

Взагалі, цього вимагало правило, але й тут можливі були винятки. Мегре не хотів, щоб Гайяр думав, ніби він хоче помститися. Крім того, в останніх словах адвоката було щось таке, що трохи пом'якшило гнів, хоч і не змінило його на милість:

— Не треба…

— А як щодо краватки та ременя — сказати, щоб забрали?

Правило вимагало і цього, але… Він якусь мить вагався та, врешті, хитнув головою.

— Ні…

І вже до кінця дня не виходив із свого кабінету.

* * *

Того вечора він повернувся додому пізніше, ніж звичайно. Досвідчений нюх пані Мегре одразу встановив, що чоловік допіру грунтовно порушив лікарську настанову, й мовчки сів до столу і, поки їв, дивився кудись в одну точку посоловілими очима.

Потім підвівся і роздратовано вимкнув телевізор.

— Ти кудись ідеш?

— Ні…

— Що, розслідування скінчилося?

Відповіді не було.

Спав він неспокійно і прокинувся рано в препоганому настрої. До біса автобус! Вперше цього місяця на роботу він ішов пішки.

Він ще не встиг сісти за стіл, як на порозі з'явився Люка. Вигляд у нього був поважний і трохи таємничий.

— У мене для нас новина, патроне…

Невже він наперед знав, що має сказати інспектор? У Люка чомусь склалося саме таке враження.

— Жан-Шарль Гайяр повісився в камері.

Комісар поштовхом відчинив вікно і якийсь час мовчки споглядав зелені крони дерев, брунатну стрічку Сени, поцятковану човнами та баржами, метушню перехожих на мосту Сен-Мішель.

— Я ще не знаю подробиць… Ви гадаєте?..

— Що я гадаю? — раптом визвірився на нього Мегре.

Люка навіть здригнувся від несподіванки.

— Пробачте, я…

Він хутко зачинив за собою двері. Вони відчинилися знову лише за годину. Комісар Мегре вийшов із свого кабінету вже геть спокійний, заклопотаний новими повсякденними справами.

КОМІСАРОВА ЛЮЛЬКА

Повість

1. БУДИНОК ІЗ ПРИВИДАМИ

Дзиґарі над головою вибили пів на восьму. Мегре зітхнув. Він сидів у кабінеті директора, і зітхання його було виразом утоми й полегшення водночас, що й природно для огрядного мужчини в кінці задушного липневого дня.

Комісар машинально глянув на свій кишеньковий годинник і почав складати докупи теки з паперами, що лежали там і там на письмовому червоного дерева столі. Оббиті шкірою двері зачинилися за ним, і він перейшов приймальню з червоними кріслами для відвідувачів. Ні душі. За скляними шибками конторки, немов у клітці, куняв старий розсильний. Довгий темний коридор управління зі сліпучими латками світла від призахідного сонця був порожній.

Все виглядало так, як і щодня. Він зайшов до свого кабінету і відразу вловив знайомий запах тютюну, що ніколи не вивітрювався, хоча вікна, які виходили на набережну Орфевр, були відчинені навстіж.

Поклавши папери, комісар вибив об лутку вікна теплу ще люльку і сів до столу. Рука його за звичкою потяглася праворуч по другу люльку.

Та на місці її не було. Гри інших, серед них пінкова, спокійнісінько лежали на своїх місцях біля попільнички, але найулюбленіша, та, якою він найохочіше користувався, яку завжди брав із собою, — велика, ледь вигнута берестова люлька, подарунок жінки на день народження десять років тому, люлька, яку він називав своєю «старенькою» і яку шукав зараз, — кудись пропала.

Здивований, він обмацав кишені, перевірив ще раз, засовуючи в них руки. Пошукав поглядом на каміні з чорного мармуру. Загалом спочатку це його не дуже стурбувало. Врешті, коли в тебе стільки люльок, немає нічого особливого в тому, що ти не знаходиш одразу однієї з них. Він встав, пройшовся по кабінету раз, другий, третій, далі відчинив дверці стінної шафи, де містилася емальована раковина вмивальника.

Як усі чоловіки, він шукав досить по-дурному: адже цієї шафи він не торкався після обіду, а коло шостої, коли йому телефонував суддя Комельо, в зубах він тримав саме берестову люльку.

Дзвінок розсильному.

— Скажіть, Емілю, ніхто часом не заходив до мого кабінету, поки я сидів у шефа?

— Ніхто, пане комісар.

Він знову ретельно обнишпорив кишені піджака, потім штанів. Його дратувало це безглузде порпання, і він аж упрів од безсилої люті, як це інколи буває з товстунами.

Мегре зайшов до інспекторської, де вже нікого не було. Часом траплялося, що він залишав там котрусь із своїх люльок. Було щось дивовижне і водночас приємне в ціп тиші й порожнечі, незвичній для Управління карного розшуку, хіба що за винятком періоду відпусток. Жодних слідів люльки. Він постукав до шефа, але той встиг піти. Мегре одчинив двері і зайшов до кабінету, наперед знаючи, що марно — о пів на сьому, коли він завітав сюди, щоб поговорити про поточні справи та повідомити про свій від'їзд із міста на час відпустки, він курив не ту люльку.

За двадцять восьма. А о восьмій він обіцяв бути вже вдома, на бульварі Рішар-Ленуар: сьогодні родина Мегре запросила в гості своякиню з чоловіком. До речі, що він має купити по дорозі? Фруктів. Так, так. Жінка просила купити персиків.

На вулиці стояла задуха, і дорогою його ні на мить не залишала думка про люльку. Комісара мимоволі непокоїла ця загадкова оказія, як часом турбують кожного з нас подібні дрібні пригоди, котрим ми не знаходимо пояснення.

Він купив персиків. Прийшовши додому, поцілував своякиню, яка ще розтовстіла. Приготував гостям аперитиви. І все-таки настрій був зіпсутий — бракувало улюбленої «старенької». Саме зараз він хотів тримати її в зубах.

— Що, було багато роботи?

— Ні, все спокійно.

Такі періоди траплялися й раніше. Двоє з його колег пішли у відпустку. Третій зателефонував уранці і попросив дозволу побути днів зо два вдома: приїхали родичі із провінції.

— Ти чимось стурбований, Мегре, — зауважила жінка під час вечері.

Та він не наважився признатися, що його непокоїло лише зникнення люльки. Певна річ, безглуздо було б робити з цього драму. Але думати про щось інше він не міг.

Так, це було десь одразу після другої… Він сидів у себе в кабінеті. Зайшов Люка, доповів про розкриття одного шахрайства, повідомив, що в родині інспектора Жанв'є чекають на нове поповнення.

Потім, скинувши піджак та послабивши краватку, Мегре неквапливо складав рапорт про одне самогубство, що його взяли спочатку за вбивство — і смоктав «стареньку».

Далі привели Жежена. Дрібний монмартрський сутенер, що шпортонув ножем жінку, котра на нього працювала. «Полоскотав її», — пояснив він. Але Жежен не підходив до столу. До того ж він був у наручниках…

Відкоркували лікер. Жінки обмінювалися кулінарними рецептами. Пахкаючи сигаретою, свояк неуважно слухав. Крізь відчинене вікно до кімнати долинав вечірній гомін бульвару Рішар-Ленуар.

… Пополудні Мегре навіть не виходив із кабінету, щоб, як водилося, випити кухоль пива в ресторані «Дофін».

Стривай-но, приходила ще й та жінка… Як там її?.. Руа? Леруа? Її ніхто не викликав.

— До вас якась пані з сином, — доповів Еміль.

— Що їм потрібно?

— Вона нічого не каже… Вимагає, щоб її пустили до директора.

— Нехай зайде.

Випадково у нього випала вільна хвилина, інакше б він її не прийняв. Мегре надав так мало ваги її візитові, що тепер насилу пригадував подробиці їхньої розмови…

Попрощавшись, гості пішли.

— Ти сьогодні був не дуже балакучий, — зауважила пані Мегре, прибираючи посуд. — Певно, щось не гаразд.

Ні, навпаки, все гаразд — коли б не люлька. Сутінки густішали, і Мегре в самій сорочці, подібно до тисяч інших парижан, примостився біля вікна, вдихав свіже повітря, інколи затягуючись тютюновим димом.

… Жінка — здається, все-таки пані Леруа — сиділа прямо навпроти нього. Трималася вона дещо манірно, як і всі люди, котрі поклали собі будь-що поводитися з гідністю. Їй було років сорок п'ять, і вона належала до тих жінок, котрі з віком немовби всихають. Мегре завжди віддавав перевагу протилежній категорії — тим, що з роками набирають тіла.

— Я прийшла до вас, пане директор…

— Директора зараз немає. Я комісар Мегре…

Ага! Ось і перша деталь. Жінка й оком не повела, — певно, не читала газет і ніколи про нього не чула. Вона навіть не приховувала своєї досади, що змушена говорити з якимось комісаром, а не з директором карного розшуку особисто. «Що ж, нехай так, доведеться вдовольнятися й цим», — прочитав Мегре у її недбалому порухові рукою.

Хлопчина, на якого Мегре спершу навіть не звернув уваги, навпаки, весь аж стрепенувся. Очі йому заблищали, і він із пожадливою цікавістю почав розглядати комісара…

— Чого ти не лягаєш, Мегре? — запитала пані Мегре, яка вже постелила ліжко і почала роздягатися.

— Я зараз…

… Хм! Що ж вона йому, по суті, сказала, ота пані Леруа? Вона стільки наторохтіла!

Вона говорила багато й настирливо, як людина, що надає ваги кожному своєму слову і боїться, що її не беруть всерйоз. А втім, це властиво всім жінкам, особливо під п'ятдесят літ…

— Ми, тобто я з сином, мешкаємо…

Вона по-своєму мала рацію: Мегре слухав її неуважно, як то кажуть, одним вухом.

Ага: вона вдова. Він уже не пам'ятав точно — як давно: чи то п'ять, чи то десять років. Можливо, й більше — адже вона бідкалася, що їй самій важко було виховувати сина.

— Я зробила для нього все, що могла, пане комісар…

Ну хто спроможний уважно вислуховувати те, що повторюють усі жінки такого віку за подібних обставин — з однаковими інтонаціями й однаковим виразом обличчя, гордим і скорботним водночас.

Потім щось перебило її сумну розповідь. Що ж саме? А, згадав… Вона сказала:

— Мій чоловік був кадровий офіцер.

А син її поправив:

— Унтер-офіцер, мамо… Він служив інтендантом у Венсенні…

— Ні, вже пробач… Коли я кажу офіцер, то я знаю що кажу… Якби він не помер, не занапастив себе, працюючи за начальників, які й нігтя його були не варті, хоч і завжди на ньому виїздили, то зараз, безперечно, він би вже був офіцер… Отож…

Це не означало, що він забув про люльку. Ні, навпаки, подробиці тієї розмови спливли зараз у пам'яті лиш тому, що були якоюсь мірою пов'язані з люлькою. Наприклад, оце слово «Венсенн». Воно пролунало тоді, коли він її курив. Комісар був певен цього. Бо пізніше мова про Венсени більше не заходила.

— Пробачте, мадам… А де ви живете?

Десь одразу за набережною Берсі, в Шарантоні. Знайома місцина — широка набережна, склади, низки вантажних барж… Йому не раз доводилося там бувати.

— У нас невеличкий двоповерховий будиночок… Це між кафе на розі вулиці та прибутковим будинком.

Хлопчина сидів у кутку кабінету, поклавши на коліна свій солом'яний капелюх. Еге ж, саме солом'яний…

— Мій син не хотів, щоб я зверталася до вас, пан директор… Даруйте — пане комісар… Та я йому сказала «Якщо ти справді ні в чому не винуватий, то чого тобі…

Якого кольору була її сукня? Здається, темно-лілова. Такі сукні носять літні жінки, що претендують на елегантність. Капелюшок вельми складної конструкції, певно, не раз перероблений. Темні мереживні рукавички. Вона явно тішилася своєю красномовністю, починаючи кожну фразу зворотами на взірець: «Ви тільки уявіть собі…» або «І кожен вам може сказати, що…»

Перш ніж прийняти її, Мегре надів піджак, а тепер умлівав з духоти, і його хилило на сон. От лихо! І як він не здогадався одразу спровадити її до інспекторської?!

— І вже не вперше, повертаючись додому, я помічаю, що хтось уже там побував, коли мене не було.

— Пробачте… Ви живете разом із сином?

— Так… І я спочатку думала, що то він. Та він у це час на роботі.

Мегре глянув на юнака. Вигляд у того був явно невдоволений.

Йому не вперше доводилося мати справу з молодцями. Років сімнадцяти, худий, довготелесий, прищавий, на носі й під очима ластовиння.

Відлюдько? Цілком можливо. Матінка сама сказала про це пізніше: є люди, які полюбляють неславити своїх близьких. У кожному разі, потайний, вовкуватий. Він сидів, втупивши очі то в килим, то в якусь меблю, та крізь опущені повіки Мегре бачив, як він весь час гостро зиркає на нього, гадаючи, що комісар цього не помічає.

Хлопчина злився. Він із самого початку не хотів, щоб його матінка йшла до поліції. Бо навіщо? Можливо, він трохи соромився матері, її претензійності, балакучості.

— А де ваш син працює?

— Підмайстром у перукарні.

На це хлопець гірко зауважив:

— У мого дядька в Ніорті власна перукарня, от вона й утовкмачила собі в голову…

— Немає нічого ганебного в тім, що ти перукар… Я хочу тільки сказати, пане Мегре, що він не міг непомітно відвихнутися на якусь годину з роботи… Він працює на площі Республіки. Це надто далеко від дому… До того ж я перевіряла…

— Пробачте… Ви хочете сказати, що стежили за своїм сином? Отже, у вас є підстави підозрівати…

— Я нікого не підозріваю, пане комісар. Але я знаю, що мужчини здатні на все.

— Що ж він міг би робити вдома потай од вас?

— А хто його зна…

І помовчавши:

— Можливо, приводив жінок! Три місяці тому я знайшла у нього в кишені записку від якоїсь мамзелі. Коли б його батько…

— А чому ви так упевнені, що до вас хтось вчащає?

— Це одразу відчуваєш, пане комісар. Я вже з порога можу сказати…

Що ж, не дуже науково, зате по-людськи цілком імовірно. У нього самого бували такі відчуття.

— Гаразд, а крім цього?

— Крім цього, всілякі дрібнички… Наприклад, я ніколи не замикаю шафи… У мене в спальні дзеркальна шафа… І раптом бачу, що її замкнуто, причому ключ повернули тільки раз…

— У вашій дзеркальній шафі є якісь коштовності?

— Я тримаю там одежу, постільну білизну, деякі сімейні пам'ятки… Але нічого не пропало. Адже ви це мали на увазі? І в погребі теж один із ящиків пересунуто.

— А що в ньому було?

— Порожні скляні банки.

— Одне слово, у вас нічого не пропало?

— Думаю, що ні.

— А відколи вам почало здаватися, що у вас хтось буває?

— Мені ніколи нічого не здається. Я впевнена. Це триває вже три місяці.

— І, як на вашу думку, скільки разів до вас отак заходили?

— Принаймні десять. Після першого разу не приходили довго, тижнів зо три. Чи, може, я не помічала. Потім два рази поспіль. Далі знову три тижні було спокійно. І ось уже кілька днів підряд я помічаю, що знову хтось був. А позавчора, наприклад, коли була гроза, приходжу, дивлюся — аж на підлозі мокрі сліди.

— Сліди чоловіка чи жінки?

— Скоріше чоловіка, але я не певна.

Вона говорила багато чого іншого. Чого вона тільки не набалакала — і без жодної на те потреби. Наприклад, минулого понеділка у сина був вихідний, і вона повела його в кіно. Тож він перебував під її безпосереднім наглядом. Після кіно вона ні на крок не відпускала його від себе. Додому повернулися також разом.

— І уявіть собі, приходило.

— І все одно ваш син не хотів, щоб ви повідомили про це поліцію?

— Саме так, пане комісар, ось цього я й не можу збагнути. Адже він на власні очі бачив сліди.

— Ви бачили сліди, юначе?

У відповідь той лиш насупився. Може, це означало, що його мати плете нісенітниці, що вона не зовсім при собі?

— А ви встановили, яким шляхом проникає цей гість — чи гості — до вашого будинку?

— Гадаю, що дверима. Виходячи з дому, я завжди зачиняю вікна. Щоб пробратися з подвір'я, треба перелізти через високий мур, а потім ще перейти кілька сусідніх дворів.

— Ви не помітили якихось слідів на замку?

— Жодної подряпинки. Я оглянула його крізь лупу… Її залишив нам чоловік, царство йому небесне.

— Може, в когось є ключ од вашого дому?

— Ні, ні в кого. Він міг би бути в моєї доньки (хлопчина засовався на кріслі), але вона мешкає в Орлеані, з чоловіком та двома дітьми.

— У вас із нею добрі стосунки?

— Я завжди їй казала, щоб не виходила заміж за цього нікчему. До того ж оскільки ми не бачимося…

— Вас часто не буває вдома? Ви сказали, що ви вдова? І пенсія, яку ви одержуєте від військового відомства, певно, невелика…

На її обличчі враз з'явився вираз скромної гідності.

— Я працюю. Ще б пак. Щоправда, спочатку, тобто одразу після смерті чоловіка, у мене були пожильці. Двоє. Та мужчини надто неохайні. Коли б ви бачили, що робилося після них у кімнаті.

З цього моменту Мегре вже не слухав своєї гості, проте зараз виразно пригадував не тільки її слова, але й інтонації.

— Ось уже рік, як я служу компаньйонкою у пані Лальман. Це поважна особа, мати лікаря. Вона мешкає сама поблизу Шарантонського шлюзу, якраз навпроти, і щодня після обіду я… Ми скоріше приятельки, розумієте?

В душі це було комісарові цілком байдуже. Можливо, кого співрозмовниця була несповна розуму. Трапляється й таке. Це його не цікавило. Вона була однією із тих відвідувачок, які даремно забирають час. І тут зайшов директор, точніше, він зазирнув до кабінету і з вигляду відвідувачів одразу визначив, що справа дріб'язкова.

— Вас можна на хвилинку, Мегре?

Вони вийшли до сусідньої кімнати і кілька хвилин обговорювали щойно одержаний телеграфом із Діжона дозвіл на арешт одного злочинця.

— Я доручу це Торансові, — сказав Мегре.

В цей час у нього в зубах була люлька, але вже інша. Улюблену він, скоріше за все, поклав на стіл, коли йому трохи раніше подзвонив суддя Комельо. Але тоді він про це ще не думав.

Він повернувся до кабінету і став перед вікном, склавши руки за спиною.

— Отже, мадам, у вас нічого не пропало?

— Думаю, що нічого.

— Інакше кажучи, ви не збираєтесь заявити про крадіжку?

— Я не можу цього зробити, бо…

— Бо вам лише здається, що останнім часом, а надто останніми днями, хтось потай проникає до вашого дому. Певна річ, коли вас немає вдома.

— Не тільки тоді… Одного разу приходило вночі.

— І ви бачили, хто це був?

— Ні… Але я чула.

— Що ви чули?

— У кухні впала чашка й розбилася. Я одразу зійшла донизу.

— У вас був пістолет?

— Ні. Я нічого не боюся.

— І ви нікого не застали?

— Уже нікого. Але скалки валялися долі.

— А у вас часом немає кішки?

— Ні кішки, ні собаки. Тварини розводять такий бруд.

— А до вас не міг забратися чужий кіт?

Хлопчина на стільці вже не витримував цієї муки:

— Мамо, ти зловживаєш терпінням комісара Мегре!

— Отож, мадам, ви не знаєте, хто б це міг учащати до вас, і не маєте ніякого уявлення, що б він міг у вас шукати?

— Ніякого уявлення… Ми завжди були чесними людьми і…

— Якщо вам потрібна моя порада, замініть замок. То, побачимо, чи триватимуть ці таємничі візити.

— А що ж поліція?

Та він уже випроводжав їх. Директор чекав на нього в своєму кабінеті.

— Про всяк випадок, я завтра пришлю до вас одного з моїх інспекторів. Доведеться встановити цілодобове чергування, бо інакше я не уявляю…

— Коли він прийде?

— Ви мені сказали, що вранці буваєте вдома.

— Так, хіба що вийду до крамниці.

— О десятій — годиться?.. Отже, завтра о десятій ранку. До побачення, мадам. До побачення, юначе.

Мегре натиснув кнопку дзвінка. Зайшов Люка.

— А, це ти… Слухай, завтра о десятій під'їдеш ось за цією адресою. Розберися, що там діється.

Він не був упевнений, що це потрібно. Подібно до редакцій газет, Управління карного розшуку завжди приваблювало всіляких маніяків та божевільних.

І тепер, сидячи біля відчиненого вікна, крізь яке до кімнати лилося вже по-нічному прохолодне повітря, Мегре бурмотів:

— От чортів хлопчисько!

Бо хто ж, як не він, поцупив люльку зі столу!

— Чого ти не лягаєш?

Він ліг. Настрій у нього був похмурий, постіль здававсь гарячою, простирала — вологими, і, перш ніж заснути, він ще довго вовтузився і бурчав. Та й уранці встав не з тієї ноги, як це завжди буває, коли засинаєш з неприємний думками. Навряд чи це можна було б назвати передчуттям, але як він сам, так і пані Мегре, — хоч вона не проронила й слова, — відчували, що день буде тяжкий. До того ж небо зранку захмарилося і було парко!

До набережної Орфевр він дістався пішки, берегом Сени, і по дорозі разів зо два машинально поліз до кишені по свою улюблену люльку. Важко зітхаючи, він піднявся запорошеними сходами. Еміль зустрів його словами:

— Там до вас прийшли, пане комісар…

Він зазирнув крізь шибку до приймальної і угледів пані Леруа, що сиділа на краєчку оббитого зеленим сап'яном крісла, готова одразу схопитися з місця. Вона помітила комісара і кинулася до нього. Вигляд у неї був надзвичайно збуджений і стривожений. Судорожно вчепившись у вилоги його піджака, вона вигукнула:

— Ну, що я вам казала? Воно приходило цієї ночі. І мій син зник. Тепер ви мені вірите? Ах, я одразу відчула, що ви маєте мене за божевільну. Я не така дурна, от вам…

Вона гарячково порпалася в своїй сумочці, дістала звідти носову хустинку з блакитною облямівкою й переможно помахала нею.

— Ось… Хіба ж це не доказ? У моєму домі немає хусточок з блакитною облямівкою! Однак я знайшла її на кухні біля столу. І це ще не все!

Мегре похмуро оглянув коридор, де панувало ранкове ожвавлення; на них уже почали оглядатися.

— Ходімте зі мною, мадам, — зітхнув він.

Ну що за халепа! Мегре як знав, що вона неодмінно прийде. Він штовхнув двері кабінету, повісив на місце капелюха.

— Сідайте. Слухаю вас. Отже, ви кажете, що ваш син…

— Минулої ночі мій син кудись зник, і зараз сам бог знає, де він і що з ним.

2. ЖОЗЕФОВІ ПАНТОФЛІ

Важко було зрозуміти, як ставилася ця жінка до свого сина. Щойно в Сюрте, зненацька розридавшись, вона лементувала крізь сльози:

— Розумієте, я впевнена, що вони його забили… А ви… ви тим часом і пальцем не ворухнули. Думаєте, я не знаю, що ви про мене подумали? Ви взяли мене за божевільну… еге ж! А тепер його, напевно, вбили. І я залишилася сама на білому світі, без усякої підтримки.

А за кільканадцять хвилин в таксі, що котилося під зеленим склепінням віковічних платанів по набережні Берсі, широкій, як сільський вигін, її обличчя вже прояснилося, очі просохли й дивилися сухо й зневажливо:

— Розумієте, пане комісар, він тюхтій. Він не може встояти перед жінкою, так само, як і його батько… Коли б ви знали, що я через нього вистраждала!

Мегре сидів коло неї на задньому сидінні таксі. Люк вмостився поруч з водієм.

Виявилося, що за межами Парижа, на території Шарантона, набережна і далі називалась Берсі. Та дерев уже не було. На тому березі Сени виднілися заводські труби, а тут тяглися склади, невеличкі допотопні будиночки, затиснуті поміж багатоповерховими прибутковими домами. На розі вулиці — кафе-ресторан, вивіска яскраво-червоного кольору з жовтими літерами, кілька металевих столиків, дві бочки з чахлими фікусами.

Пані Руа — тобто Леруа — заметушилася, застукала у шибку:

— Це туг. Прошу пробачити — я ще не прибирала. Сьогодні мені було не до того.

Вона дістала із сумки ключ. Двері були пофарбовані в темно-коричневий колір, а стіни — в брудно-сірий. Мегре тим часом оглянув замок — слідів злому не було.

— Заходьте, прошу вас. Ви, певно, захочете оглянути всі кімнати. Ось, будь ласка, скалки чашки… Я до них навіть не доторкалася.

Вона не брехала, кажучи, що в неї чистота: ніде жодної порошинки. В усьому відчувався порядок. Та, боже, як усе це було вбого! Більш того, похмуро. Стіни в коридорі були пофарбовані в коричневий знизу і в темно-жовтий вище кольори. Коричневі двері. Шпалери, наклеєні принаймні років двадцять тому, геть втратили свій первісний колір.

Жінка торохтіла без упину. Можливо, вона говорила і тоді, коли залишалася сама, бо не терпіла тиші.

— Мене особливо дивує те, що я нічого не чула. А сплю я так чутко, що за ніч кілька разів прокидаюся. Минулої ж ночі я спала, як мертва. Я от думаю чи не…

Комісар глянув на неї.

— Ви думаєте, чи не підсипали вам часом снотворного, щоб міцніше спали?

— Ні, цього не може бути! Він не наважився б цього зробити! І навіщо! Скажіть, для чого б це йому знадобилося?

Невже вона готова знову розпалитися? То вона обвинувачує свого сина, то зображує його у вигляді жертви! І, як цілковита їй протилежність, важкий і в'ялий Мегре здавався самою незворушністю, навіть коли обходив будинок. І, немов губка, вбирав у себе все, що хоч на мить привертало його увагу. Жінка не відставала од нього ні на крок, пильнувала кожен його жест, погляд, підозріливо вдивляючись йому в обличчя, намагаючись зрозуміти, про що він думав.

Люка теж стежив за патроном, спантеличений цим розслідуванням, що видавалося йому навіть не легковажною, а просто дурною справою.

— Їдальня по той бік коридора, праворуч. Та коли ми самі, а це здебільшого так, то ми їмо на кухні.

Вона б страшенно здивувалася, навіть обурилася, коли б дізналася, що єдине, чого дошукувався Мегре, — це його люлька. Він почав підійматися сходами, ще вужчими, аніж коридор. Їхні бильця хиталися, сходинки рипіли. Вона йшла слідом, даючи пояснення, — вона не могла не давати пояснень:

— Жозеф займав кімнату ліворуч… Господи! Я сказала «займав», наче…

— Ви тут нічого не чіпали?

— Нічогісінько, клянусь вам! Постіль, як бачите, розстелена. Але я упевнена, що він навіть не лягав. Жозеф спить дуже неспокійно. Щоранку, коли я заходжу прибирати, простирало лежить жужмом, ковдра валяється долі. А іноді він навіть розмовляє і кричить уві сні.

Навпроти ліжка стояла шафа.

— Весь його одяг тут? — запитав комісар, відчиняючи дверці.

— Якраз ні. Інакше на стільці висіли б його костюм та сорочка. Він не любив порядку.

Можливо, хлопчина, почувши вночі шум на кухні, спустився вниз і там на нього напав таємничий гість чи… гості?

— Минулого вечора ви бачили його в ліжку?

— Я завжди приходжу сказати йому на добраніч та поцілувати перед сном. І вчора прийшла, як завжди. Він уже роздягся, і одяг висів на стільці. Що ж до ключа… Я завжди лягала спати пізніше і замикала двері на ніч. А ключ ховала у спальні, під подушкою, щоб бува…

— Ваш чоловік часто не ночував удома?

На її обличчі з'явився вираз гідності і скорботи:

— Лише один раз, на четвертому році шлюбу.

— І відтоді ви почали ховати ключ під подушку?

Вона не відповіла, але Мегре був упевнений, що за батьком пильнували не менш суворо, ніж за сином.

— Отже, цього ранку ви знайшли ключ на місці?

— Так, пане комісар. Я спочатку про це не подумала, але тепер розумію… Видно, він не збирався тікати з дому, чи не так?

— Хвилинку. Отже, ваш син ліг спати. Потім він встав і одягся.

— Дивіться, його краватка валяється долі. Він не напнув краватки.

— А черевики?

Вона жваво обернулася й глянула в куток кімнати, де валялися два пошарпаних черевики.

— Теж не надягнув. Він пішов у пантофлях.

А Мегре й далі шукав свою люльку, та марно. Втім, він уже й сам точно не знав, що саме шукає. Про всяк випадок комісар оглянув похмуру вбогу комірчину, де жив хазяйчин син. У шафі висів його темно-синій «святний» костюм, який він міг надягати лише в неділю, і пара лакованих туфель. Було ще кілька благеньких сорочок, з залатаними та зацерованими комірами й манжетами. Почата пачка сигарет.

— Ваш син часом не курив люльки?

— У його віці я б нізащо йому цього не дозволила. Тижнів зо два тому він прийшов додому з маленькою люлькою, якими торгують в дешевих крамницях. Я вирвала її у нього з рота і кинула в піч. Його покійний батько в свої сорок п'ять років не курив люльки!

Мегре зітхнув і перейшов до спальні пані Леруа, яка й далі повторювала:

— Ви вже даруйте, не встигла прибрати ліжко.

Його вже нудило від її порожнього торохтіння.

— Перші два місяці після смерті чоловіка ми спали нагорі, в мансарді, бо я взяла пожильців… Скажіть, ви пояснюєте, що він не надягнув ні краватки, ні черевиків?.. Чи ви гадаєте?..

— Я нічого не знаю, мадам.

Він уже не приховував свого роздратування.

* * *

Уже дві години Люка найретельнішим чином трусив будинок, не минаючи жодного закутка, і всюди слідом за ним ступала пані Леруа, яка ні на мить не затуляла рота.

— А ось цю шухляду якось витягли… Тоді ж перевернули купку білизни на горішній полиці.

За вікном пекло сонце, його гаряче густе проміння скидалося на розігрітий мед. Але всередині будинку 6уло похмуро, постійні сутінки. Мегре остаточно уподібнився губці, і вже не втручався в дії своїх супутників.

Того ранку, виходячи із Сюрте, він доручив одному з інспекторів подзвонити до Орлеана і з'ясувати, чи наїздила останнім часом до Парижа заміжня донька пані Леруа. Тепер він розумів, що це не виведе його на слід.

Чи не міг цей Жозеф потай од матері зробити собі ключа? Та коли це так і коли хлопець справді лаштувався втекти тієї ночі, чому він не надяг краватки і тим більше черевиків?

Мегре уже встиг дізнатися, що то були за пантофлі. Із заощадливості пані Леруа пошила їх власноручно з клаптів старої матерії. А підошви вирізала із повстини.

Тут усе було вбоге. І вбогість ця була тим жалюгідніша, тим безпросвітніша, що її намагалися всіляко приховати.

А колишні пожильці? Мадам Леруа встигла розповісти й про них. Перший на її оголошення, виставлене у вікні з'явився старий парубок, службовець фірми Сустеля, оптового торговця вином, контори якого Мегре побачив, коли проїздив набережною Берсі.

— Цілком пристойна і культурна людина, пане комісар, якщо тільки можна назвати культурною людину, котра, вибиває свою люльку, де трапиться. До того ж у нього була манія вставати серед ночі і цмулити наливку. Якось уночі я піднялася й побачила його на сходах. Він був у самих спідніх. І все-таки він був культурна людина.

Другу кімнату спершу наймав якийсь цегельник і не простий, а підрядчик, зауважила вона, та коли б поряд був її син, він неодмінно поправив би й цей титул. Цегельник залицявся до неї і в одну душу хотів з нею побратися.

— Він завжди казав мені про свої заощадження, про будиночок в Монлюсоні, куди ми поїдемо, як поженимося. Зауважте, що я нічого не можу йому закинути. Коли він приходив після роботи, я казала йому:

— Помийте руки, месьє Жермен.

І він одразу йшов до крана вмиватися. А якось він зацементував подвір'я і навіть не захотів брати гроші за цемент. Мені довелося довго його вмовляти. Потім цегельник вибрався од неї, можливо, впавши у розпач, і кімнату зайняв якийсь месьє Блуштейн.

— Чужоземець. Він добре вмів по-французькому, хоча говорив з легким акцентом. Він працював комівояжером і ночував удома не частіше як двічі на тиждень.

— А у ваших квартирантів був ключ?

— Ні, пане комісар. У той час я завжди бувала вдома. А коли виходила, то ховала ключ між цеглинами за ринвою, і вони знали, де його знайти. Якось месьє Блуштейн не з'являвся цілий тиждень. У його кімнаті я знайшла лише стару запальничку, зломаний гребінець і геть подерті простирала.

— Він вас не попередив?

— Ні. І все-таки це була дуже культурна людина.

У кутку їдальні біля швейної машини Мегре побачив кілька книжок і недбало перегорнув їх. Це були дешеві видання, головно пригодницькі романи. На полях книг то тут, то там виднілися зроблені чорнилом або олівцем монограми — дві переплетені літери «Ж» та «М». Причім «М» майже всюди було виведене ретельніше і мало більший розмір, ніж «Ж».

— Мадам Леруа, ви часом не знаєте кого-небудь на літеру «М»? — гукнув він у напрямку сходів.

— На «М»?.. Щось не пригадую… Стривайте… Хіба що моя зовиця Марселла… Та вона вмерла від пологів в Іссудені.

Було ополудні, коли Люка й Мегре вийшли на вулицю.

— Може, щось вип'ємо, патроне?

Вони завернули до невеличкого літнього кафе під червоними тентами на розі вулиці. Настрій в обох був препоганий. Люка був украй пригнічений.

— Ну й діра! — зітхнув він. — До речі, погляньте, яку я знайшов записку. I знаєте де? В його пачці сигарет. Уявляю, як цей хлопчина боявся своєї матінки! Подумати тільки — ховати любовні листи в пачках сигарет! Це був справді любовний лист:

«Любий мій Жозефе, ти мене страшенно образив учора, коли сказав, буцімто я тебе зневажаю і ніколи не вийду за такого, як ти. Адже ти добре знаєш, що я не така і люблю тебе не менше, ніж ти мене. Ти зовсім не нікчема і я впевнена, що ти неодмінно станеш кимось видатним. Та прошу тебе, не чекай на мене більш так близько від крамниці. Тебе помітили, і пані Роза, хоч сама не свята, але страшенна плетуха, вже дозволяє собі натякати на бозна-що. Відтепер зустрічай мене біля метро, та тільки не завтра, бо після роботи мама веде мене до зубного лікаря. І головне, прошу тебе, нічого не вигадуй. Цілую ніжно — як і кохаю — Матільда».

— Ну й чудово! — мовив Метре, ховаючи папірця. кишені.

— Що ж тут чудового?

«Ж» та «М»! Бо це — саме життя. Так споконвіків починається ця історія, що потім скінчиться в такому ж от невеличкому будиночку, де пануватимуть самотність та упокорення долі.

— От шибеник! І потрібна ж йому була моя люлька!

— Ви і справді гадаєте, що у вас її вкрали, патроне?

Відчувалося, що Люка в це не вірив, так само, як і у всі теревені матінки Леруа. Його вже вернуло від усієї цієї історії, і він не розумів поведінки патрона, що, здавалося, сушив собі голову над бозна-якими здогадами.

— Коли б він не вкрав люльки… — провадив своє комісар.

— Ну то й що? При чому тут люлька?

— Ти цього не зрозумієш. Тоді б я був спокійніший. Гарсоне, скільки з мене?

Вони почекали автобуса, стоячи зовсім поруч і дивлячись на майже безлюдну в обідню годину набережну: підйомні крани завмерли, простягши нерухомі руки до неба, і баржі, здавалося, заснули.

Уже в автобусі Люка запитав:

— Ви не зайдете додому?

— Я хочу заїхати до Сюрте.

І зненацька коротко засміявся, не випускаючи мундштука люльки з рота.

— Бідолаха… Це я про цього унтера, котрий, можливо, один раз у житті скочив у гречку і за те повік змушений був, як арештант, сидіти під замком у власному будинку.

Потім, по довгій задумливій паузі:

— А ти помітив, Люка, що на цвинтарях набагато більше пам'ятників, поставлених удовами, аніж удівцями? «Тут спочиває такий-то, померлий 1901 року». Потім нижче, вже свіжіший напис: «Тут спочиває така-то, дружина такого-то, померла 1930 року». Певна річ, коза, врешті, приходить до воза, але не дуже поспішаючи, аж за двадцять дев'ять років.

Люка так і не зрозумів, куди це гне його патрон, і пересів на інший автобус, щоб пообідати з дружиною вдома.

* * *

Поки в поліцейських архівах розшукували всіх Блуштейнів, котрі будь-коли мали справу з правосуддям, Мегре займався поточними справами, а Люка з полудня блукав у районі площі Республіки.

Грози так і не було, й задуха ставала дедалі нестерпнішою. На свинцево-сірому небі почали з'являтися фіолетові відтінки, як на вистиглому чиряку. Принаймні вдесяте Мегре машинально простягав руку туди, де колись лежала його улюблена люлька, і щоразу бурмотів:

— Клятий хлопчисько!

Він уже двічі запитував чергового на комутаторі, чи не дзвонив іще Люка.

— Ні, пане комісар.

А втім, було не так важко опитати Жозефових колег в перукарні і через них дістатися до цієї Матільди, якій належали оті ніжні записочки.

Спочатку Жозеф цупить люльку Мегре.

Потім той самий Жозеф, надягши костюм та пантофлі, — коли це можна було назвати пантофлями, — зникає сам минулої ночі.

Мегре облишив читання якогось протоколу і попросив з'єднати його з архівом.

— Ну, що там у вас із цими Блуштейнами? — запитав він з незвичною для нього нетерплячкою.

— Працюємо, пане комісар. Тут їх ціла купа, справжніх і несправжніх… Перевіряємо дати, адреси тощо. Поки що немає жодного, який будь-коли проживав на набережній Берсі. Як тільки щось знайдемо, я одразу повідомлю.

І от, нарешті! — з'являється Люка, піт заливає йому очі, і видно, що допіру, перш ніж підніматися до управління, він встиг хильнути кухлик пива в ресторанчику «Дофін».

— Порядок, патроне, але наморочився, хай йому біс! Я вже думав, що доведеться повертатися з порожніми руками. Так от… Наш Жозеф — чудернацький тип, він не з тих, що діляться своїми секретами. Уявіть собі довгий-предовгий перукарський салон. «Палас-Куафер», ось як він називається. Уздовж стіни дзеркала, десятків зо два крісел, стільки ж перукарів. З ранку до вечора штовханина. Той виходить, той заходить, того пострижи, того поголи, того намаж бреоліном!

— Жозеф? — перепитав у мене хазяїн, такий кремезний шпакуватий панок. — Скажіть спочатку, який саме Жозеф. А!.. Прищуватий! То що ж він накоїв, цей Жозеф?

«Дозвольте, — кажу, — побалакати з вашими майстрами». І починаю обходити всіх підряд, од крісла до крісла. Бачу, всі переглядаються, переморгуються, пересміюються.

— Жозеф? Ні, ми ніколи не виходили разом. Він ні з ким не товаришував… Цесарочка? Можливо, що й була. Хоча з його пикою…

І знову хихітня.

— Чи розказував щось про себе? Коли б не так! Завжди мовчав, як пень… їхня величність, бачте, соромилися своєї професії і не хотіли водитися з якимись там голярами!

Ви відчуваєте, патроне, той тон, яким вони про нього відзивалися? До того ж часом доводилося чекати, поки піде клієнт. Хазяїн уже почав скоса позирати на мене і щось бурчати собі під ніс.

Підходжу, нарешті, до каси. Касирка — така собі лагідна, кругленька, видно, дуже сентиментальна особа, років під тридцять, — питає: «Що, Жозеф уже щось накоїв?»

— Та ні ж бо, мадмуазель! Все гаразд. Здається, у нього тут поблизу була якась любонька?

— Ти ближче до діла, — буркнув Мегре.

— Добре, патроне… Тим більш, що вам доведеться поспішати, якщо ви хочете познайомитися з цією крихіткою. Одне слово, через цю касирку Жозеф одержував записки від Матільди, коли вона чомусь не могла прийти на побачення. Та, яку я знайшов у сигаретах, певно, була одержана позавчора. За поштара їм правив якийсь хлопчисько. Вбіга, бувало, до салону, прямує до каси, подає папірця і шепоче: «Для месьє Жозефа», На щастя, касирка кілька разів бачила його в галантерейній крамниці на розі бульвару Бонн-Нувель. Ось так, слово по слову, я й розвідав, до працює Матільда.

— Сподіваюсь, ти їй нічого не казав?

— Вона навіть і гадки не має, що я нею займаюся. Я просто запитав у хазяїна крамниці, чи не служить у нього дівчина на ім'я Матільда. Він кивнув мені на неї і вже хотів був покликати її з-за прилавка. Я попросив нікому нічого не казати. Тож, якщо хочете… Зараз уже пів на шосту. О сьомій вони зачиняють.

* * *

— Пробачте, мадмуазель…

— Ні-ні, месьє.

— Тільки одне слово….

— Будьте ласкаві, ідіть своєю дорогою.

Зовсім зелене дівчисько, досить гарненьке. Уявило собі, що Мегре… Що ж, нічого не вдієш!

— Поліція.

— А що я?..

— Я хотів би з вами поговорити. З приводу вашого коханого.

— Жозефа? А що він такого зробив?

— Цього я ще не знаю, мадмуазель. Я хотів би дізнатися, де він зараз.

І одразу ж схаменувся: чорт забирай, сплохував! Дав маху, мов той початківець! Адже він бачив, як стурбовано вона озиралася. І надала ж йому лиха година заводити з нею розмову, коли простіше було простежити, куди вона прямує! Цілком можливо, що біля метро у них призначено побачення. Вона знала, що він чекає на неї. Бо інакше чому б це вона раптом сповільнила крок?

— Я гадаю, що він на роботі, як і звичайно.

— Ні, мадмуазель. І ви знаєте це так само — ба навіть краще за мене.

— Що ви маєте на увазі?

На Великих бульварах була година «пік». До станції метро тяглася справжня процесія, зникаючи у чорних проймищах входу.

— Постіймо тут, мадмуазель, — мовив він, затримуючи її поблизу станції.

Вона помітно хвилювалася, крутила на всі боки головою. Це було свіженьке кругловиде дівча років вісімнадцяти, але вже упевнене в собі, з манерами дорослої жінки. Справжня парижанка.

— А хто вам про мене сказав?

— Байдуже. Що вам відомо про Жозефа?

— Хотіла б я знати, що вам од нього потрібно?

Комісар теж роздивлявся довкола, розуміючи, що угледівши його з Матільдою, Жозеф одразу поспішить зник нути.

— Ваш дружок часом не казав вам, що незабаром у його житті мають статися деякі зміни? Ага, я бачу, ви зараз щось збрешете.

— Чого б це я мала брехати?

І прикусила губку.

— Ну от, ви ставите мені запитання, щоб виграти час на якусь вигадку.

Дівчина тупнула ніжкою об тротуар.

— А хто мені доведе, що ви справді із поліції?

Мегре дістав посвідчення.

— Признайтеся: Жозеф страждав од своєї нікчемності.

— Ну і що з того?

— Це його дуже мучило. Аж надто.

— Припустімо, що він справді не хотів залишатися перукарем. Та хіба ж це злочин?

— Ви добре знаєте, що я маю на увазі зовсім не те. Йому був огидний дім, у якому він жив, життя, як йому доводилося вести. Він навіть соромився своєї матері; чи не так?

— Мені він цього ніколи не казав.

— Та ви це відчували. Так от: останнім часом він, очевидно, казав вам, що скоро його життя стане іншим.

— Нічого він мені не казав.

— Ви вже давно знайомі?

— Вже більш як півроку. Ми познайомилися взимку. Він зайшов до крамниці і попросив показати йому портмоне. Я зрозуміла, що це було надто дорого для нього, та він не наважився його повернути і все-таки купив. Після роботи я помітила його на вулиці. Він кілька днів ходив слідом за мною, але заговорити не наважувався.

— Ви куди-небудь ходили разом?

— Найчастіше ми зустрічались всього на кілька хвилин після роботи. Іноді він проводжав мене до станції метро Шампіонне, — я там живу. У неділю ми часом ходили в кіно, але дуже рідко, бо мої батьки…

— Ви бували в нього вдома, коли там не було матері?

— Ніколи, клянусь вам. Якось він показав мені, де він живе, але здалеку, щоб я відчула…

— Який він нещасний? Ну от бачите!

— Він зробив щось погане?

— Ні, моя ясочко. Він просто зник. Треба його знайти. Було б добре, коли б ви мені допомогли, та, чесно кажучи, я не дуже на це сподіваюся. Марно було б питати, чи не наймав він десь кімнату.

— Одразу видно, що ви його не знаєте. У нього ніколи не було грошей. Весь свій заробок він оддавав матері, і того, що вона йому залишала, ледве вистачало на сигарети.

Вона зашарілася.

— Коли ми ходили в кіно, кожен сам купував собі квиток… А одного разу…

— Я слухаю…

— Господи, та чого таїтися… У цьому немає нічого лихого… Минулого місяця ми поїхали разом за місто, і в нього не вистачило, щоб розрахуватися за обід.

— Куди ви їздили?

— На Марну. Ми зійшли з поїзда в Шеллі і прогулялися поміж Марною та каналом.

— Дякую вам, мадмуазель.

Цікаво, чи засмутило її те, що Жозеф так і не з'явився в юрмі, чи, навпаки, вона була вдоволена? Певно, і так, і так.

— А чому його шукає поліція?

— Тому що до нас звернулася його мати. Не турбуйтеся, мадмуазель. І не треба мене боятися. Якщо дізнаєтесь щось про нього раніше за нас, повідомте негайно.

Обернувшись, він побачив, як вона нерішуче спускається сходами в метро.

В управлінні Мегре знайшов на своєму столі нове донесення.

«Встановлено, що Стефана Блуштейна, віком 37 років, було вбито 15 лютого в Ніцці в готелі «Негреско», де він зупинився за кілька днів до того. Блуштейна відвідувало багато людей, нерідко пізно вночі. Вбито його було пострілом із пістолета 6,35 мм калібра; зброю знайти не вдалося.

Розслідування, що тоді проводилося, не призвело до викриття злочинця. Всі речі покійного були перевернуті догори дном, як після ретельного трусу, і в кімнаті панував страшенний гармидер.

Що ж до самого Блуштейна, то особа його досить таємнича, спроби з'ясувати, звідки він з'явився, виявилися марними. З'ясувалося лише, що до Ніцци він прибув скорим поїздом із Парижа. Карний розшук Ніцци, безперечно, має повніші відомості».

Дата вбивства збігалася із зникненням Блуштейна з набережної Берсі, і Мегре, уже вкотре простягши руку туди, де колись лежала улюблена люлька, пробурмотів:

— От чортів шибеник!

3. РОЗШУК НА ВИМОГУ РОДИНИ

Це знає кожен, хто їздив залізницею. До вас раптом чіпляється якась настирлива мелодія, навіяна стукотом коліс і так добре погоджена з його ритмом, що, поки ви в поїзді, позбутися її неможливо.

Щось подібне сталося і з Мегре в цьому старому скреготючому таксі, і ритм мелодії визначався частим дробом грозового дощу по дахові машини.

«Роз-шук на ви-мо-гу ро-ди-ни. Роз-шук на ви-мо-гу ро…»

І, власне кажучи, у комісара карного розшуку Мегре не було жодних підстав трястися поночі на цій чортопхайці в товаристві блідої знервованої дівчини та сумирного інспектора Люка, що вмостився попереду, поруч з водієм.

Адже коли в Сюрте з'являється добродійка подібна до пані Леруа, то здебільшого ніхто навіть не вислуховує до кінця її лементування.

— Отже, у вас нічого не вкрадено? Ви не заявляєте ні на кого особисто? То ж даруйте…

Навіть якщо невідомо куди повіявся її син!

— Кажете, він утік з дому? Коли б ми заходилися шукати всіх таких утікачів, то навряд чи змогли б робити щось інше. Та й де б ми взяли стільки поліцаїв?!

«Розшук на вимогу. родини» — ось як це називається. Всі витрати бере на себе зацікавлена родина. Незалежно від результатів…

Скільки він перебачив цих добрячих душ, молодих і старих, чоловіків і жінок! І у всіх до смішного однаковий вираз обличчя: скорботні, ледь отетерілі очі, настійливо благальні голоси.

«Повірте, пане комісар, я добре знаю свою жінку… Вона не могла втекти з власної волі».

Або: «В моєї дочки така лагідна вдача, вона невинна, як голубка…»

Їх годі було одчепитися: вони з'являлися мало не по сто чоловік на день! І хто спромігся б їх переконати, що для них самих краще не розшукувати своїх жінок, дочок чи чоловіків — коли вони хочуть зберегти про них добру пам'ять?

«Розшук на…»

І все-таки Мегре знову дав утягти себе в цю невдячну справу! Машина вже виїхала за межі Парижа і мчала по шосе, далеко поза районом дій столичного карного розшуку. Комісарові Мегре тут нічого було робити, йому навіть не оплатять проїзд у таксі.

І все через якусь люльку!

Гроза почалася саме в ту мить, коли він виходив із машини біля будинку на набережній Берсі. Він подзвонив і застав пані Леруа на кухні за обідом, що складався із хліба, масла та куреного оселедця. Незважаючи на переживання, вона все-таки не забула затулити оселедця!

— Ви впізнаєте цього добродія, мадам?

З виразом подиву, але без жодних вагань вона відповіла:

— Та це ж мій колишній квартирант, месьє Блуштейн… Дуже дивно… На цьому фото він одягнутий як…

Авжеж, як справжній денді, нічим не схожий на того шарпака, яким був у Шарантоні. Один господь бог знає чому, але фотографії його в архіві Сюрте так і не знайшли — довелося звертатися до редакції однієї великої газети.

— Як це розуміти, пане комісар? Де цей чолов'яга? Що він зробив?

— Його вбито. О, що я бачу…

Він повів очима по кімнаті: шафи й шухляди були відчинені.

— Нам з вами спала одна й та сама думка.

Вона зашарілась і вже ладна була відгризнутися, та комісар того вечора не був надто делікатний.

— Ви переглянули все, що було в домі. Не заперечуйте. Вам треба було дізнатися, чи не прихопив чого з собою ваш синок, чи не так? І які результати?

— Повірте мені, жодних. Все на місці. Що ви на це скажете? Куди ж це ви?

Та він уже був за дверима, а за хвилину сідав у таксі. Знову змарновано час і до того ж по-дурному. Щойно він розмовляв з цим дівчиськом на бульварі Бонн-Нувель і не подумав навіть запитати її адресу. А тепер він не міг без неї обійтися. На щастя, хазяїн мешкав у тім самім будинку, де містилася його крамниця.

І знову таксі. Важкі краплі дощу вистукують по даху. Перехожі розбігаються, хто куди. Доводилося раз по раз круто зупиняти машину, щоб, бува, не наскочити на котрогось із них.

— Вулиця Шампіонне, шістдесят сім…

Він увірвався до маленької кімнатки, де четверо — батько, мати, дочка та років дванадцяти віком син — їли суп біля круглого столу. Матільда перелякано схопилася, мало не скрикнувши.

— Даруйте, панове… Мені потрібна ваша дочка, щоб встановити особу одного покупця, якого вона бачила у крамниці. Будьте ласкаві, мадмуазель, ходіть зі мною.

«Розшук на вимогу родини». О, це зовсім не те, що стояти над чесним трупом, встановлюючи для себе «почерк» убивці чи потім висліджувати самого вбивцю, наперед угадуючи можливі рефлекси.

Ні, тут ще треба когось втішати, когось умовляти! А воно ще й плаче! А воно ще й тремтить! І не дай боже дізнаються татко та мама!

— Куди ми їдемо?

— До Шелля.

— Ви гадаєте, що він там?

— Я про це нічогісінько не знаю, мадмуазель… Водію! Заверніть спочатку на набережну Орфевр.

Там на нього чекав Люка, якого треба було підібрати. «Розшук на вимогу родини».

Він сидів ззаду з Матільдою, котра весь час перелякано тулилася до нього. Просто перед очима світився, як незагасний маяк, вогник інспекторової сигарети.

— Ви добре знаєте Шелль, панночко?

— Авжеж!

Чорт забирай, та хіба ж не з цією місциною були пов'язані їхні найкращі згадки?! Один тільки раз пощастило їм вирватися з Парижа, бігати разом берегом річки по високій траві…

— Ви впевнені, що зможете показати нам дорогу поночі?

— Думаю, що зможу. Тільки краще почати з вокзалу. Ми їздили туди поїздом.

— Ви казали, що там і обідали?

— Еге ж… Там є така стара занехаяна харчевня, дуже похмура, нам аж моторошно стало, коли ми зайшли. До неї веде дорога вздовж берега, точніше стежка… Стривайте… Ліворуч там видніється занедбана вапнярка… А далі метрів за п'ятсот стоїть двоповерховий будиночок… Ми навіть здивувалися, коли його побачили. Зайшли... Праворуч — оцинкована стойка, вибілені стіни, на них кілька лубочних картинок, два металевих столики, стільці… Цей тип…

— Хазяїн?

— Еге ж… Такий маленький, чорнявий, схожий скоріше на… Не знаю, як сказати… А може, нам просто здалося?.. Ми запитали, чи можна тут підживитися, і він подав нам сосиски, макарони, а потім підігрів кролика. Все було дуже смачне. Хазяїн розговорився з нами… Сказав, що його клієнтура — здебільшого рибалки. І справді в кутку стояла купа вудочок… І все-таки… Він нам чомусь не сподобався,

— Це тут? — запитав Мегре, коли машина зупинилася.

Невеличкий будиночок станції. Кілька вогнів у пітьмі.

— Праворуч, — сказала дівчина, — а потім, трохи далі, знову праворуч. Там ми запитали, як іти далі… А чому ви вирішили, що Жозеф саме там?

Просто так! Точніше через люльку, та в цьому він би не наважився признатися.

«Розшук на вимогу родини»! І треба ж було робити з себе таке посміховище?! А втім…

— А тепер прямо, — звернулася до водія Матільда, — і так аж до самої річки. Там далі буде міст, але переїздити його не треба… Повернете ліворуч. Обережно, дорога дуже вузька.

— Скажіть по правді, моя люба, чи не говорив він вам останнім часом, що його життя, можливо, зміниться?.. Чи неодмінно зміниться?

Мине кілька років, і вона зів'яне й заскорузне, як ота пані Леруа. Хто зараз повірить, що й пані Леруа теж була колись отаким юним лагідним і навіть гарненьким дівчиськом?

— Він дуже честолюбний.

— Я маю на увазі не далеке майбутнє, а те, що мало статися не сьогодні-завтра.

— Його не вдовольняло бути все життя перукарем.

— І він сподівався, що в нього з'являться гроші? Так?

Боже, як вона мучилася! Як боялася вона зрадити свого Жозефа!

Машина повільно їхала поганющим путівцем уздовж берега Марни. Ліворуч промені фар висвітлювали ряди халуп, поміж якими де-не-де стояли більш комфортабельні будови. То там, то там мелькало світло, іноді їм услід гавкав собака. Приблизно за кілометр до мосту дорога стала аж надто вибоїста, машина зупинилася, і водій оголосив:

— Все. Далі я не проїду.

А дощ аж пищав. Вони промокли до кістки, як тільки вийшли з машини. Розмокла слизька глина прилипала їм до черевиків, мокрі кущі мацали їм обличчя своїми холодними липкими лапами. Трохи далі вони змушені були йти ланцюжком. Вони не чули, що бурмотів, сидячи у своїй машині, водій, не знали, який рахунок збирався він подати.

— Дивно. Я думала, що це ближче. Ви ще нічого не бачите?

Марна протікала зовсім поруч, і з-під їхніх ніг раз по раз цвіркала вода. Мегре продирався перший, розсовуючи кущі. Матільда намагалася не відставати од нього. Люка чвалав позаду, спокійний, як бульдог.

На дівчину почав находити страх.

— Адже я впізнала й міст, і вапнярку. Ми не могли помилитися.

— Просто коли ви були тут з Жозефом, час линув швидше, як зараз, — буркнув Мегре. — Для цього було чимало підстав… Погляньте ліворуч, що це там може світитися?

— О, нарешті! Це ж, певно…

— Тсс! Тільки не гомоніть.

— Ви гадаєте?..

Мегре несподівано різко перебив її:

— Ні, я не гадаю, мадмуазель… Я ніколи нічого, не гадаю!

І, звертаючись до Люка, тихо сказав:

— Почекай тут із цією панночкою. І не руште з місця, аж поки я не покличу… А ви нахиліться сюди, Матільдо, тут краще видно. Ви впізнаєте будинок?

— Авжеж. Клянуся вам, це саме він.

І одразу широка комісарова спина затулила невеличкий прозір у верболозі.

Вогник зник. Мокра до нитки дівчина залишилася стояти під дощем на березі річки вночі з незнайомим мужчиною, котрий мовчки палив сигарету за сигаретою.

4. ЗУСТРІЧ РИБАЛКИ ТА РИБКИ

Матільда не перебільшувала: у цій невеличкій харчевні з зачиненими віконницями справді було щось підозріле й похмуре. З усіх боків її оточувала стара дротяна загорожа, подібна на подерті тенета для лову куріпок. Двері халупи були відчинені, видно, задля свіжого повітря, прохолодженого грозою.

Жовтувате світло падало на брудну підлогу. Зненацька вигулькнувши з темряви, масивна статура Мегре з люлькою в зубах виросла на порозі, геть заповнивши прохід у дверях.

— Добрий вечір, панове, — мовив комісар, торкнувшись широкої криси свого капелюха.

Біля залізного столика сиділи й балакали двоє чоловіків. Перед ними стояла недопита пляшка виньяку та дві грановані склянки.

Один із них, невеличкий на зріст, брюнет, без піджака, спокійно підвів голову, трохи здивовано глянув на комісара, підвівся і тихо буркнув, підтягуючи штани:

— Добрий вечір…

Другий і далі сидів спиною до входу — кремезний, плечистий, у світло-сірому костюмі, явно не Жозеф Леруа.

І дивна річ — незважаючи на всю несподіваність та раптовість комісарової появи, він навіть не ворухнувся. Більш того, він ніби примушував себе не обертатися. Стінний годинник з фаянсовим циферблатом показував десять хвилин на першу, та насправді було вже більше. Щось неприродне відчувалося в тому, що цей чолов'яга не поцікавився навіть дізнатися, хто зайшов.

Залишаючи на брудній неметеній підлозі темні мокрі плями, Мегре почвалав до стойки:

— Хазяїне, у вас є вільна кімната?

Хазяїн, явно намагаючись виграти час, неквапно пройшов за стойку, на якій було всього три сумнівного вигляду пляшки, і запитав у свою чергу:

— Вам, може, чогось налити?

— Не заперечую.

— А ви прийшли пішки?

Тепер і Мегре міг дозволити собі не відповідати на запитання.

— Чарку виньяку.

— Мені здалося, що під'їхала машина.

— Цілком можливо. То у вас є кімната чи немає?

Кремезний чолов'яга, що сидів спиною до нього, і досі не ворухнувся, немов скам'янів. Електрики в харчевні не було, і підсліпувата гасова лампа ледь-ледь освітлювала приміщення.

1 чого це він неначе закляк? Що криється за цією удаваною і явно силуваною незворушністю?

Мегре занепокоївся. Він швидко прикинув: коли зважити на розміри їдальні, то на другому поверсі мало бути принаймні три кімнати. З потертого вигляду хазяїна, з занедбаності та гармидеру, які тут панували, було видно, що в домі немає жінки.

Раптом нагорі почулися легкі кроки. Певно, це мало щось означати: хазяїн в ту ж мить машинально глянув на стелю з виразом крайнього збентеження.

— У вас зараз багато пожильців?

— Жодного. Хіба що…

Він кивнув на чолов'ягу за столом, точніше на його нерухому спину. І тут Мегре інтуїтивно відчув небезпеку. Треба було діяти швидко й несхибно. В одну мить рука незнайомого одірвалася од стола й метнулася до лампи. Це останнє, що бачив Мегре. Він кинувся до нього.

Пізно. Лампа грюкнулась об підлогу, брязнули скалки, в повітрі густо запахло гасом.

— Я був певний, що знаю тебе, падлюко!

Йому пощастило вчепитися здорованеві за піджак. Він спробував схопити міцніше, але той шалено пручався, намагаючись вивільнитися. Вони боролися в цілковитій темряві, у якій ледь вимальовувався сірий прямокутник дверей. А що робитиме хазяїн? Чи не кинеться він на поміч своєму клієнтові?

Мегре щосили вдарив, і в ту ж мить відчув у руці гострий біль: здоровило вп'явся в неї зубами. Тоді всією вагою свого тіла він навалився на ворога. Обоє покотилися по підлозі, наражаючись на шматки битого скла.

— Люка! — щодуху заволав комісар. — Люка!..

Ворог був озброєний. Мегре намацав важкий пістолет у кишені його піджака і намагався перешкодити руці дотягтися до цієї кишені.

Ні, хазяїна було навіть не чути. Цілком можливо, що він так і залишився за своєю стойкою, байдужий до того, що відбувалося поруч.

— Люка!

— Я тут, патроне!

Люка біг до харчевні, важко гупаючи по калюжах, і примовляв:

— Я ж вам сказав — стійте на місці! Ви чуєте? Не біжіть за мною!

Певна річ, це стосувалося Матільди, котра вже не тямила себе з жаху.

— Спробуй вкусити ще раз, тварюко, і я розвалю тобі голову! Ти чув?

І він ліктем придавив руку здорованеві, щоб той не дістав пістолета. Ворог аніскілечки не поступався на силі перед ним. Навряд чи він подолав би його сам на сам, та ще й у цій клятій пітьмі! Вони зачепили стіл, і він перекинувся на них.

— Сюди, Люка! Ану присвіти!

— Слухаюсь, патроне!

Блідий сніп світла вирвав із темряви тіла, переплетені в лютому двобої.

— Чорт забирай! Ніколя! От так зустріч…

— А ви думаєте, я вас не впізнав? Одразу, як тільки ви заговорили…

— Ану, Люка, поможи! Це небезпечний звірюка! Угрій його по черепу, хай заспокоїться. Лупи, не бійся! Він витримає.

Люка замахнувся й опустив свою гумову палицю на голову здорованя.

— Давай сюди наручники! Коли б я знав, що зустріну тут цього падлюку!.. Ну от, тепер усе гаразд. Вставай, Ніколя. Даремно удаєш, що тобі млосно. Твоя макітра витримувала й не таке. Хазяїне!

Довелося гукати вдруге. І дуже кумедно було почути в темряві спокійнісінький голос власника харчевні:

— До ваших послуг, панове.

— В цьому домі є ще одна лампа?

— Зараз принесу свічку. Тільки посвітіть мені в кухні.

Мегре перев'язав носовою хустинкою руку, яку прокусив бандит. Біля дверей хтось схлипував. Звичайно ж, Матільда — злякалась дурненька, що комісар бореться з її Жозефом…

— Зайдіть, моя люба. І не бійтеся. Думаю, що зараз усе скінчиться. А ти, Ніколя, сідай тут — і раджу не ворушитися…

З цими словами він поклав на стіл перед собою напохваті обидва пістолети — свій і бандитів.

Повернувся хазяїн із свічкою в руці. Вигляд у нього був спокійний, наче нічого й не сталося.

— А тепер, — наказав Мегре, — приведіть-но сюди хлопчиська.

Хазяїн завагався. Невже він усе заперечуватиме?

— Я кому сказав — приведи хлопця! Ну, хутко! — і вже навздогін гукнув: — І нехай візьме з собою люльку!

* * *

Вмиваючись сльозами, дівчина повторювала:

— А ви певні, що він тут і що з ним нічого не скоїлося?

Мегре не відповів і нашорошив вуха. На другому поверсі хазяїн стукав у двері. Потім заговорив упівголоса, дедалі настійливіше. Згори долинали уривки фраз:

— Це пани із столиці, з ними дівчина. Відчиніть, клянусь вам, що…

А Матільда завела своєї:

— Може, вони його вбили?

Мегре знизав плечима і теж попрямував до сходів.

— Попильнуй його, Люка. Ти вже пізнав нашого старого знайомого Ніколя? А я гадав, що він досі ще у в'язниці Фресне!

Він поволі піднявся сходами, відхилив рукою хазяїна від дверей.

— Жозефе, це я, комісар Мегре. Мені ти можеш відчинити…

І до хазяїна:

— Чого стоїте, ідіть донизу… І приготуйте дівчині грогу… Це її підбадьорить. Ну, Жозефе! Я чекаю.

Нарешті ключ повернувся. Мегре штовхнув двері.

— Чому тут темно?

— Стривайте, я зараз запалю. Тут іще залишився недогарок свічки.

Руки Жозефа тремтіли, обличчя його, освітлене свічкою, було скривлене від страху.

— Він ще внизу? — пробелькотів хлопець. І, плутаючись язиком, безладно заторохтів: — Як ви мене знайшли? Що вони вам казали? Що там за дівчина?

Кімната обставлена по-сільському: аж надто високе розстелене ліжко, зсунутий з місця комод, що ним Жозеф намагався забарикадувати двері — як справжній обложенець.

— Ну, куди ж ви сховали ваші трофеї? — запитав Мегре з якнайприроднішим виглядом.

Жозеф отетеріло зиркнув на нього і зрозумів: комісар знає все. І навіть коли б сам господь бог зайшов до кімнати, хлопець не був би так приголомшений.

Тремтячою рукою він поліз до задньої кишені штанів і дістав звідти невеличкий пакунок із газетного паперу. Волосся йому було скуйовджене, одежа пожмакана. Комісар машинально глянув на його ноги. Він був узутий в уже геть розтоптані пантофлі.

— А також мою люльку…

Тут уже парубійко зовсім розквасив губи, ладний зарюмсати, як мала дитина. Мегре вже здалося, що він зараз стане навколішки і благатиме пробачення.

— Спокійніше, юначе, — порадив йому комісар. — Внизу люди.

І всміхаючись взяв люльку, що її тремтячою рукою простяг йому хлопець.

— Тсс! Сюди йде Матільда. Вона вже не може дочекатися, поки ми спустимося. Ану причепуріться.

Він підняв жбан, щоб злити хлопцеві над мискою, але води в ньому не було.

— А чого він порожній?

— Я все випив…

Ну, певна річ! Як він одразу не здогадався, допіру побачивши це бліде помарніле обличчя, загострені вилиці, глибоко запалі очі.

— Ви давно не їли?

І, не обертаючись, мовив до Матільди, присутність якої відчував у темряві коридора:

— Заходьте, моя люба… Повірте мені, не сталося нічого страшного. Певна річ, він вас любить, як і раніше… Та я думаю, що передусім йому треба попоїсти…

5. ЗАГАДКОВА ВТЕЧА ЖОЗЕФА

Тепер було приємно слухати, як шелестить дощ у листі, і вдихати крізь навстіж одчинені двері вологу нічну прохолоду.

Незважаючи на голод, Жозеф насилу спромігся проковтнути бутерброд з паштетом, який приготував йому хазяїн: так він був приголомшений тим, що сталося. Мегре бачив, як часом судорожно піднімається й опускається його кадик. Що ж до Мегре, то він уже вихилив другу чарчину виньяку і з насолодою смоктав свою «стареньку», що нарешті повернулася до нього.

— Розумієте, юначе, я кажу це зовсім не для того, щоб заохочувати дрібні крадіжки… Та коли б ви не поцупили моєї люльки, в очеретах Марни незабаром знайшли б ваш труп… Ось вам і комісарова люлька.

І, слово честі, Мегре говорив це з явним задоволенням: вся ця історія тішила його самолюбство. Ще б пак, у нього взяли люльку, як беруть непомітно напам'ять олівець у видатного письменника чи пензель у видатного художника, носову хустку чи якусь іншу дрібничку в улюбленої кінозірки.

Комісар зрозумів це з самого початку. «Розшук на вимогу родини…» Справа, якою — коли додержуватися правил — йому й не слід було займатися.

Так, але хлопчина, що страждав од відчуття своєї ординарності поцупив у нього люльку. А наступної ночі цей самий хлопчина раптом зникає. Після того, як довго і марно вмовляв свою матір не звертатися до поліції.

Бо, чорт забирай, хотів провести розслідування сам! Йому потрібно було відчути себе сильним! А з комісаровою люлькою в зубах він вважав себе…

— А коли ви зрозуміли, що таємничий гість шукає у вашому домі діаманти?

Жозеф із самолюбства уже мало не збрехнув, але глянув на Матільду й передумав.

— Я не знав, що йшлося про діаманти. Але ясно було одне: шукали щось дуже маленьке, бо заглядали до кожного закутка… Навіть одкривали коробочки з пілюлями.

— Що ти на це скажеш, та, Ніколя?

Той сидів у кутку, поклавши на коліна руки в наручниках, і тупо дивився перед себе.

— Там, у Ніцці, коли ти вбивав Блуштейна…

Ніколя навіть оком не повів.

— Ти чуєш, що я тобі кажу чи, висловлюючись по-вашому, співаю?! Там, у Ніцці, вбиваючи Блуштейна, ти вже знав, що він тебе обдурює, чи не так? Ти не хочеш розколотися? Дарма, все одно доведеться заговорити. Що ж тобі сказав Блуштейн? Що сховав діаманти в будинку на набережній Берсі? Чудово. Але ти знав, що сховати ці камінчики легше, аніж знайти. Чи, може, він вказав тобі не ту схованку? Або тобі здалося, що ти надто розумний? Гаразд, можеш не говорити… Я не питаю тебе, звідки ці діаманти. Ми дізнаємося про це завтра, після того, як їх оглянуть експерти.

Так, тобі на той раз не пощастило, ти влип на одній старій справі. Стривай, що ж ти там накоїв? Пограбування на бульварі Сен-Мартен, коли не помиляюсь. Ну як же! Ще одна ювелірна крамниця! Адже це твоя спеціальність… Тоді ти дістав три роки… І ось уже три місяці, як, вийшовши з тюрми, ти бродиш навколо цього будинку. Звичайно, в тебе був підроблений ключ… тобі його віддав Блуштейн… Так? Гаразд, можеш мовчати.

Молодята здивовано видивлялися на Мегре.

Вони не могли зрозуміти, чого це комісар раптом так звеселів, бо й не знали, як він перехвилювався за ці останні кілька годин.

— Слухай, Жозефе… Даруй, що я звертаюсь до тебе на «ти». Все це було аж надто просто. Хтось починає вчащати в дім, де вже три роки не було квартирантів. Я одразу подумав, що цей «хтось» нещодавно вийшов із в'язниці. Не з лікарні — там так довго не тримають. Мені слід було проглянути списки звільнених із в'язниці, і я б наштовхнувся на нашого старого знайомого Ніколя… У тебе є вогонь, Люка? Мої сірники промокли… А тепер, Жозефе, розкажи нам, що відбулося минулої ночі.

— Я був певний, що у нас сховано щось дуже коштовне… Можливо, якийсь скарб. І я поклав собі відшукати…

— А після того, як твоя матінка розповіла мені про цю справу, ти вирішив довше не зволікати?

Жозеф похнюпився.

— І, аби тобі ніхто не заважав, ти подбав, щоб вона спала міцніше?

Він не заперечував, тільки кадик заходив ще частіше.

— Мені так хотілося жити по-людськи, — ледь чутно пробелькотів він.

— Отже, ти пішов донизу в самих пантофлях? А чому ти був упевнений, що знайдеш коштовності саме тієї ночі?

— Бо я вже раніше встиг обшукати весь будинок, крім їдальні. Я ділив кожну кімнату на сектори. І впевнився, що схованка може бути лише в їдальні.

Незважаючи на втому, сором і пригніченість, очі хлопця гордо блиснули, коли він сказав:

— І я знайшов, що шукав!

— Де саме?

— Може, ви помітили в їдальні старий газовий світильник з пальниками та фаянсовими свічками? Не знаю, як це мені спало на думку одкрутити свічки. От там я й знайшов якісь грудочки паперу, а в них щось тверде.

— Хвилинку! Перед тим як іти шукати, ти вже знав, що робитимеш в разі удачі?

— Я тоді про це не думав.

— Ти часом не збирався втекти з дому?

— Слово честі, ні.

— Ти хотів перекласти скарб до іншої схованки?

— Еге ж…

— У вас в домі?

— Ні. Адже я знав, що ви все у нас перевернете догори дном і все одно знайдете. Я сховав би скарб у перукарні. Ну, а потім…

Ніколя хихикнув. Хазяїн стояв обіпершись на стойку і не рухався. В напівтемряві біліла його сорочка.

— Отож після того, як ти відкрив таємницю газових пальників…

— Я вже прикручував останню свічку на місце, як раптом відчув, що поруч хтось стоїть. Спочатку я був подумав, що це мати, і вимкнув ліхтарик. Бо я собі присвічував кишеньковим ліхтариком. Але потім я побачив, що то був мужчина, він наближався до мене. Тоді я кинувся до дверей і вискочив на вулицю. Він вибіг за мною, грюкнувши дверима. Я був без черевиків, без краватки, без картуза. Я біг і чув, що хтось біжить за мною.

— Уявляю, як ти упрів, доганяючи цього прудконогого зайця, га, Ніколя, — кинув шпильку Мегре.

— На площі Бастілії я побачив поліцейський патруль і пішов слідом за ним… Я знав, що цей чолов'яга не нападе на мене на їхніх очах. Так ми дійшли до Східного вокзалу. І тут мені спала думка…

— Втекти до Шелля? Приємні спогади, чи не так? Ну, а що потім?

— До п'ятої ранку я простовбичив у залі для чекання, там було багато народу… А поки я був не сам…

— Ясно…

— Але я не знав, хто мене переслідував і розглядав усіх навкруги. Коли відчинили касу, я нишком проліз поміж двома жінками і впівголоса попросив квиток. В цей час одразу відходило кілька поїздів. Я переходив із одного до другого, перебирався через колії на інші перони…

— Цей хлопчина завдав тобі ще більше мороки, ніж мені, га, Ніколя?

— Адже він не знав, до якої станції я взяв квиток. В Шеллі я почекав, поки поїзд рушить, і зіскочив.

— Що ж, непогано. Зовсім непогано.

— Я мерщій вибіг з вокзалу. На вулиці нікого не було. Я знову побіг, і ніхто наче за мною не гнався. Добігши сюди, я попросив кімнату, бо вже зовсім знесилився. І мені хотілося якнайшвидше позбутися…

Розповідаючи, він весь тремтів.

— Мати видає мені кишенькові видавцем… І тут виявилося, що в мене всього п'ятнадцять франків та кілька телефонних жетонів. Я хотів повернутися додому, перш ніж мати…

— І тут з'явився Ніколя?

— Я побачив його у вікно. Він виходив із машини, за кількасот метрів звідси. Я одразу ж збагнув, що він зійшов у Ланьї і взяв там таксі. Та тільки у Шеллі він напав на мій слід. Я в ту ж мить замкнувся на ключ. А потім, почувши кроки на сходах, присунув до дверей комод. Я знав, що він може мене вбити.

— І оком не зморгне! — кинув Мегре. — Тільки йому не хотілося мати свідків. Чи не так, Ніколя? Отож він і засів тут, сподіваючись, що рано чи пізно ти вийдеш із кімнати… Бодай щоб підживитися.

— Я й ріски в роті не мав. І дуже боявся, що він візьме драбину і влізе до мене вікном. Тому я й зачинив віконниці і намагався не заснути.

З двору долинули кроки. Це був водій. Гроза вщухла, і він затурбувався про своїх клієнтів.

Мегре обережно вибив свою люльку об підбор, знову натоптав її, погладив з явним задоволенням.

— Хвали бога, що ти її не поламав, — буркнув він.

І одразу ж уже іншим тоном:

— Ну, товариство, в дорогу! До речі, Жозефе, а що ти скажеш своїй матері?

— Я ще не знаю… Страшно подумати!

— Пусте, пусте! Скажи, що ти спустився до їдальні, вдаючи детектива. І тут побачив чолов'ягу, який виходив із вашого будинку. І, як справжній детектив, пішов за ним.

Тут Ніколя вперше відкрив рота:

— Тільки не думайте, що вам вдасться втягти мене в цю історію! — зневажливо процідив він.

— А ми це скоро з'ясуємо, — спокійнісінько відказав Мегре. — Сам на сам, у моїм кабінеті… Слухайте, водію, нам буде таки тіснувато у вашій чортопхайці. То що — поїдемо?

Трохи згодом він шепотів на вухо Жозефові, затиснутому разом з Матільдою в самий куток сидіння:

— Я подарую тобі іншу люльку, добре? Якщо хочеш, то навіть більшу за цю.

— Е-е, так то ж уже буде не ваша, — відказав хлопчина.

ТАК БІДАКІВ НЕ ВБИВАЮТЬ

Повість

1. ВБИВСТВО ДОБРОДІЯ В БІЛИЗНІ

«Так бідаків не вбивають…»

За останні дві години ця ідіотська фраза вже, певно, вдвадцяте спливала в пам'яті Мегре, подібно до причепливої мелодії, підхопленої невідомо де. Цілісінький день вона крутиться вам у голові, і годі її позбутися — хоч вам аж нестямиться з такої настирливості. Часом комісар навіть вимовляв її впівголоса, аж поки не з'явився такий варіант:

«Вбивці не важать на життя людей у білизні…»

Того дня в Парижі вже зранку припікало. Місто по-серпневому спорожніло, пора вакацій робила своє. Навіть тут, у Сюрте, тхнуло пусткою, і всі вікна, що виходили на набережну, були відчинені навстіж. Мегре ледве встиг зняти піджак, як пролунав телефонний дзвоник: це був суддя Комельо.

— Вам доведеться під'їхати на вулицю Де-Дам. Минулої ночі там сталося вбивство. Я розмовляв із районним комісаром — виходить щось аж надто заплутано. Він зараз на місці злочину. До одинадцятої з прокуратури там нікого не буде.

І от завжди так: щойно ти налагодишся провести якусь днину в затишку та холодку, як тобі на голову, мов та каменюка, падає нова халепа — і все летить шкереберть!

— Ходімо, Люка!

Їх службової машини, як звичайно, на місці не було, і довелося пірнати в метро, вдихаючи запах хлорки та ще й загасити люльку.

На розі Де-Дам та Батіньоль немилосердно пекло сонце. Вздовж бруківки вишикувалися невеличкі візки з овочами, фруктами, рибою, оточені з усіх боків густою юрмою господарок. Серед загального гамору вирізнялися дзвінкі голоси хлопчаків, що затіяли тут якусь неймовірно галасливу гру.

Звичайний собі будинок на сім поверхів — для пожильців із найскромнішим достатком. На першому поверсі пральня та крамничка вугляра.

Біля під'їзду стовбичить фараон.

— Комісар жде вас нагорі, пане Мегре… Четвертий поверх… Ану, ви там, ідіть звідси, ідіть… Тут немає нічого цікавого… Та дайте ж нарешті пройти!

У консьєржки, як завжди в таких випадках, повно-повнісінько кумась. На кожному поверсі безшумно прочиняються двері, крізь які визирають обличчя цікавих.

Який злочин міг статися тут, у цьому будинку, де мешкають прості непомітні люди — здебільшого скромні чесні трудяги? Трагедія кохання та ревнощів? Ні, не ті декорації.

Широко відчинені двері на четвертому поверсі ведуть до кухні. Троє — ні, четверо підлітків, років від дванадцяти до шістнадцяти віком, влаштували там справжній гармидер.

— Жераре, облиш її нарешті, ти чуєш? — лунає із сусідньої кімнати жіночий голос.

Роздратований і втомлений водночас, як це інколи буває у жінок, що змарнували все своє життя у дріб'язковій боротьбі з повсякденними злигоднями. Видно, жінка небіжчика. Двері відчинилися, і Мегре побачив її перед себе, поруч із районним комісаром. Колеги мовчки потиснули один одному руки.

Жінка глянула на Мегре і промовисто зітхнула. Мовляв: «Ще один!»

— Це комісар Мегре, — пояснив районний комісар. — Він вестиме розслідування.

— Отже, доведеться розказувати все спочатку?

Кімната править за вітальню та їдальню водночас; в одному кутку швейна машина, в другому — радіоприймач. Крізь відчинене вікно чути шум вулиці; двері на кухню також відчинені, там верещать діти. Та от господиня зачинила двері, і голоси враз обірвалися, так немов вимкнули радіо.

— Таке могло скоїтися тільки зо мною, — зітхнувши, мовила вона. — Сідайте, панове…

— Розкажіть мені — тільки якнайзрозуміліше, що тут відбулося…

— Що я можу вам розказати, коли я нічого не бачила?!. Мені досі здається, що взагалі нічого не сталося… Повернувся він додому, як завжди, о пів на сьому… Моріс ніколи не спізнювався… Мені доводиться щоразу гамувати дітей, бо він звик одразу сідати до столу…

Вона говорила про свого чоловіка, чий портрет — збільшена фотографія — висів на стіні поряд із її портретом. І не тому, що так трагічно загинув її чоловік, ця жінка мала такий розпачливий вигляд. З портрета вона також дивилася пригнічено й покірно, немов на її плечі звалилися всі тяготи світу.

Що ж до чоловіка, то від кожної його риси, від вусів до накрохмаленого стоячого комірця сорочки віяло цілковитою незворушністю. Важко було уявити собі щось буденніше Та невиразніше. Таких людей можна подибати сотню разів — і все одно не запам'ятати обличчя.

— Він повернувся о пів на сьому, зняв піджак і повісив його до шафи — своїх речей він завжди пильнував, царство йому небесне… Ми пообідали… Я відіслала молодших погратися на подвір'ї… Франсіна прийшла з роботи о восьмій… Я ще залишила їй обід на столі…

Вона, певно, розповідала все це районному комісарові, але відчувалося, що, коли б у неї вимагали, могла б повторити цю історію знову й знову, отаким самим плаксивим голосом, з отаким самим збентеженим поглядом, немов побоюючись щось проминути.

Мала вона років сорок п'ять, і колись, певно, була гарненька, але відтоді минуло стільки довгих літ і кожен день був сповнений нескінченних клопотів та колотнечі.

— Моріс умостився в своєму кутку, біля вікна… там, де зараз сидите ви… Це його крісло. Він щось читав, але інколи підводився, щоб настроїти радіо…

Тієї вечірньої години в будинках на вулиці Де-Дам знайшлося б, напевно, не менше сотні чоловіків, що робили те саме, — чоловіків, котрі, одпрацювавши ще один день у конторі чи крамниці, відпочивали тепер біля відчиненого вікна з книгою або вечірньою газетою в руках.

— Увечері він ніколи не виходив гуляти сам… Ніколи… А раз на тиждень ми всі разом ходили в кіно… Щонеділі…

Вона інколи губила нитку розповіді, прислухаючись до того, що діялося за дверима на кухні: чи не б'ються часом діти, чи не підгоріло щось на плиті.

— То про що ж це я вам казала?.. Ах, так… Потім Франсіна пішла і повернулася о пів на одинадцяту… Дівчинці вже сімнадцять… Ті троє спали… Я варила обід на сьогодні, бо вранці мені треба було їхати до кравчихи… Господи! Я навіть забула попередити її, що не приїду… Вона ж чекає…

От вам і нова трагедія!

— Ми лягли… Тобто ми зайшли до спальні, і я лягла… Моріс завжди роздягався довше за мене. Вікно було відчинене… Жалюзі ми теж не опускали — через спеку… З того будинку на нас ніхто не дивився… Це готель… Люди приходять і одразу лягають спати… Мало хто засиджується біля вікна…

На обличчі комісара застиг такий важкий осоловілий вигляд, що інспекторові Люка здалося, ніби патрон от-от захропе. Але з куточків його уст, що міцно стискали мундштук люльки, час од часу струмував сизий димок.

— Та що я вам можу розказати?.. Така вже моя доля, подібне більш ні з ким не скоїться… Ми з ним розмовляли… Не пригадую вже, про що саме, але поки він знімав штани і складав їх, Моріс увесь час говорив… Він зостався в самій білизні… Потім скинув шкарпетки і почав терти собі підошви, вони йому завжди пекли… І тут я почула з вулиці такий звук… знаєте, як ото… ну, коли у машини мотор стріляє… Ні, навіть не такий, скоріше, як ото буває в водогоні, коли там збереться повітря: фрррт!.. Саме фрррт!.. Чого це він, думаю, замовк на півслові? Я вже куняла, бо втомилася за день… Отож він замовк, а далі каже дивним таким голосом: «Гад!» Це мене дуже здивувало — він ніколи не лаявся… Він був не такий… Я питаю: «Що з тобою?» — мовчить. Відкриваю очі — доти я лежала з заплющеними — і бачу, як він падає додолу… Тоді я як крикну: «Морісе!..»

Розумієте, він за все життя жодного разу не знепритомнів… Хоча особливим здоров'ям і не відзначався, але все одно ніколи не хворів…

Я встала… кличу його, кажу… А він лежить на килимі долілиць і не ворухнеться… Я хотіла була його підняти, аж бачу: на сорочці кров…

Гукаю Франсіну — це наша старшенька… І що б ви думали вона мені сказала, коли побачила батька? «Що це ти, — каже, — мамо, наробила?» — і кинулася вниз, дзвонити… їй довелося будити вугляра…

— А де Франсіна зараз? — запитав Мегре.

— У себе в спальні… Вона одягається… Вночі нам було не до того, от ми й зосталися неодягнуті… Ви даруйте вже, що в мене такий вигляд… Спочатку приходив лікар, потім поліцаї, потім ось пан районний комісар…

— Ви не могли б залишити нас самих?

Вона не одразу второпала, навіть перепитала:

— Залишити самих?

І вийшла на кухню. Чути було, як вона вичитує дітям тим самим нудним голосом.

Важко було пояснити чому, та тільки в усьому єстві цієї жінки, можливо, зовсім непоганої, було щось безнадійно нудне, щось таке, від чого мерхло, ставало похмурим і сірим навіть сонячне сяйво, що лилося у вікно.

Саме життя ставало в її присутності таким тьмяним, таким нікчемним і одноманітним, що мимоволі хотілося запитати себе, невже вулиця з усім її рухом, сонцем, барвами, звуками і пахощами була ще тут, поряд, як кажуть — рукою подати.

— Бідолаха!

Не тому, що він умер, а тому, що колись народився!

— До речі, як його звали?

— Трамбле… Моріс Трамбле… Сорок вісім років… Жінка сказала, що він служив касиром у якійсь торговій фірмі на вулиці Сантьє… От… Я записав: «Куврер та Бельшас, басонова торгівля…»

І на додачу ще басонова торгівля: позументи для трун!

— Ви знаєте, — розповідав районний комісар, — спочатку я навіть був подумав, що це вона його вбила. Що тільки не приверзеться спросоння!.. А тут таке робилося… Діти гомонять усі разом, вона на них кричить, щоб замовкли, повторює мені вдвадцяте одне й те саме — приблизно те, що ви вже чули, — і я вирішив, що вона або дурнувата, або і й зовсім божевільна. А тут ще мій бригадир надумав її і допитувати, брати на бога… «Я вас про це, — каже, — не питаю, я вас питаю, чому ви його вбили?» А вона йому: «Чому?.. Та чим же я могла б його вбити?»

На сходах з'юрмилися сусіди… Тутешній лікар незабаром принесе мені висновок. На його думку, постріл було зроблено через вулицю, із одного з тих вікон навпроти… Я й послав своїх хлопців до готелю «Ексельсіор».

І знову набридлива фраза спливла на думку Мегре:

«Так бідаків не вбивають…»

Тим більше бідака у білизні, що сидить на краю подружнього ліжка і шкребе свої натруджені підошви!

— І ви щось знайшли там, у будинку навпроти?

Мегре пильно оглядав вікна готелю «Ексельсіор»; а втім, вірніше було б назвати його не готелем, а прибутковим будинком з мебльованими кімнатами. Чорна під мармур табличка оголошувала: «Номери на місяць, на тиждень, на добу. Гаряча та холодна вода».

Бідність була й там. Але точнісінько так само, як і в будинку, де мешкали Трамбле, як і в їхній квартирі, це була не та вже нестерпна бідність, котра може правити за тло для трагедії. Це була бідність добропристойна, чистенька і прибрана під скромний достаток.

— Я почав огляд з четвертого поверху; всі пожильці вже були в ліжках. Довелося моїм хлопцям їх потривожити. Уявляєте, який зчинився галас. Хазяїн розлютився і погрожував скаржитися. Тут мені спало на думку заглянути на п'ятий. І там, саме навпроти нашого з вами віконця, я побачив кімнату, в котрій нікого не було, хоча вона вже цілий тиждень числиться за якимось Жюлем Дартуеном. Я допитав швейцара, який чергував уночі, і він пригадав, що незадовго до півночі випустив із готелю якогось добродія, але хто це був, він не знає…

Мегре нарешті наважився відчинити двері до спальні, де біля ніжок ліжка, головою на килимку, ногами на голій підлозі, все ще лежало тіло вбитого.

— Куля, очевидно, влучила в серце, і смерть настала майже одразу… Я гадаю, краще буде дочекатися нашого судового лікаря: треба, щоб кулю вийняв він. Він може прибути щохвилини разом із панами з прокуратури…

— Об одинадцятій годині… — машинально промовив Мегре.

Було вже чверть на одинадцяту. На вулиці, як і раніше, торгувалися біля візків господарки; в гарячому повітрі стояв ніжний аромат фруктів та зелені…

«Бідаків…»

— Кишені в нього ви обшукали?

Це було ясно і так — на столі в безладді лежала чоловіча одежа, а як розповідала жінка, Трамбле акуратно склав на ніч всі свої речі.

— Тут усе… Гаманець… Сигарети… Ключі… Портмоне — в ньому сотня франків і фотографії дітей…

— Що кажуть сусіди?

— Мої хлопці опитали всіх у будинку… Трамбле живуть у цій квартирі вже двадцять років… Коли з'явилися діти, вони зайняли ще дві кімнати… Ніяких особливих подій… Жодних несподіванок… Щороку їздять на два тижні у відпустку в Канталь, на батьківщину Трамбле… У них ніхто не буває, хіба що інколи заходить сестра пані Трамбле, уроджена Ляпуент… Обидві з Канталю… Трамбле щодня виходив із дому в один і той самий час. На роботу їздив у метро, зі станції Вільє… Повертався о пів на першу, за годину їхав знову і повертався увечері, о пів на сьому…

— Що за чортівня!

Цей вигук вирвався у Мегре мимоволі. І справді, чортівня, злочин, для якого не було видно жодної спонуки! У якому не було жодного сенсу!

Є сотні мотивів для того, щоб важити на чиєсь життя, але всі вони певною мірою розписані, на них, так би мовити, заведено каталог. Прослуживши тридцять років у поліції, неважко одразу сказати, з яким саме різновидом злочину маєш справу.

Трапляється, що вбивають якусь стару лихварку, крамарку, щоб обчистити її касу чи витрусити заощадження з матраца. Трапляється, що вбивають через ревнощі, через…

— Він часом не займався політикою?

Мегре підвівся і вийшов до сусідньої кімнати, щоб подивитися, що читав небіжчик минулого вечора. Це був один із дешевих пригодницьких романів, історія плаща і кинджала, в строкатій обкладинці.

Нічого не вкрали… Навіть не намагалися вкрасти… І все-таки це не було випадкове вбивство. Навпаки, його ретельно готували; вбивці довелося найняти кімнату в будинку навпроти, діставати гвинтівку — скоріше за все пневматичну. Так просто, знічев'я цього ніхто не став би робити, тим більше заради якогось шарпака.

— Ви не чекатимете на людей з прокуратури?

— Я ще їх застану тут. Залиштесь, будь ласка, щоб ознайомити їх із цією справою.

Гамір за стіною не вгавав: пані Трамбле, уроджена Ляпуент, воювала з дітьми.

— До речі, скільки їх у неї?

— П'ятеро… Троє синів і дві доньки… Один синок минулої зими захворів на плеврит, і зараз він у родичів на селі… Йому вже минуло тринадцять…

— Ходімо, Люка!

Його зовсім не кортіло побачити знову пані Трамбле з її нудним: «Таке могло скоїтися тільки зо мною…»

Він спустився важким кроком по сходах, чуючи, як за спиною відчиняються двері і як перешіптуються сусіди.

Мегре подолав спокусу зайти до крамнички вугляра і пропустити скляночку сухого: там було повнісінько цікавих, що чекали приїзду чиновників із прокуратури. Він волів краще дійти до вулиці Батіньоль, де про нічну драму нічого не знали.

— Ти що питимеш?

— Те, що й ви, патроне…

Мегре побачив своє відображення у дзеркалі над прилавком і машинально втер спітніле чоло.

— А що ти про це думаєш?

— Коли б, не дай боже, мені дісталася така жінка…

Люка вмовк.

— Займися цим типом із готелю «Ексельсіор»… Звичайно, ти там багато не знайдеш. Коли вбивство готується так ретельно, то слідів не залишають… Ей, таксі…

Тим гірше для бухгалтерії! Було надто жарко, щоб душитися в метро чи стояти на розі й чекати автобуса.

— Зустрінемося на розі Де-Дам… А ні, то по обіді в Сюрте…

Бідаків так не вбивають, чорт забирай! Їх убивають зовсім інакше — не поодинці, а масами, влаштовуючи війни та революції! Трапляється, що вони самі накладають на себе руки — та тільки не за допомогою пневматичної гвинтівки. І не тоді, коли вони шкребуть собі п'яти.

Коли б він не був уродженцем якогось задрипаного Канталя і носив іноземне ім'я, вбитого можна було б ще запідозрити в приналежності до якоїсь там невідомої таємної організації його земляків…

Та й не був він схожий на тих, кого вбивають! Пика не та, ось у чім заковика! Та й ця вбога квартира, жінка, п'ятеро дітей, чоловік у білизні, «фрррррт», з яким пролетіла куля…

Верх таксі був відкинутий, і Мегре смоктав свою люльку, час од часу знизуючи плечима. На якусь мить він полинув думками до пані Мегре. «Бідолашна!» — сказала б вона. В таких випадках жінка завжди співчуває жінці.

— Ні, номера я не знаю… Так, вулиця Сантьє… «Куврер та Бельшас»… Певно, щось солідне. Поважний торговий дім, заснований десь року тисяча вісімсот…

Він лютував. Лютував тому, що не розумів і не терпів незрозумілого… Вулиця Сантьє була вщерть заповнена автомобілями. Зупинивши машину, водій звернувся до перехожого, щоб запитати адресу, і в цю мить Мегре побачив на фасаді одного з будинків вималювані гарними золотими літерами слова: «Куврер та Бельшас».

— Зачекайте… Я ненадовго.

Власне, він ще цього не знав, але спека зробила його якимсь ледачим. Ще б пак — адже більшість його колег та інспекторів прохолоджувалися зараз десь біля моря, а йому навіть не вдалося посидіти якусь днину в кабінеті! А він ще зранку на це настроївся.

Другий поверх. Анфілада темних кімнат, що чимось скидалися на ризницю.

— Я можу бачити пана Куврера?

— В особистій справі?

— Якнайособистішій.

— Даруйте, але пан Куврер помер п'ять років тому.

— А пан Бельшас?

— Пан Бельшас зараз у Нормандії… Якщо хочете, ви можете розмовляти з паном Мовром.

— А хто це?

— Довірена особа фірми. Він зараз у банку, але незабаром має повернутися…

— Скажіть, а пан Трамбле зараз на місці?

У відповідь співрозмовник вирячує очі.

— Даруйте, як ви сказали?

— Пан Трамбле… Моріс Трамбле…

— Уперше чую.

— Це ваш касир…

— У нашого касира прізвище Мажін… Гастон Мажін…

«Що далі в ліс, то більше дров», — подумав Мегре. Того дня йому не давали просвітку трафаретні фрази.

— Ви будете чекати на пана Мовра?

— Еге ж, доведеться.

Сидіти й нюхати нудотний запах галантереї та картонного клею. На щастя, це не тривало надто довго. Незабаром з'явився і сам пан Мовр, добродій років шістдесяти, одягнутий з голови до ніг у все чорне.

— Це ви хотіли зі мною говорити?

— Мегре, комісар карного розшуку.

Якщо він сподівався приголомшити пана Мовра, то даремно.

— Чим я завдячую…

— Якщо не помиляюся, у вас працює касиром месьє Трамбле?

— Він справді у нас працював, але досить давно… Стривайте, це було того року, як ми модернізували нашу філію в Камбре. Так… Сім років тому… Навіть трохи більше, бо він пішов од нас серед весни.

Пан Мовр поправив пенсне:

— Одне слово, вже сім років, як Трамбле у нас не служить.

— Відтоді ви його більше не бачили?

— Особисто я — ні разу.

— Ви були задоволені ним як службовцем?

— Цілком… Я знав його дуже добре, тому що він найнявся сюди лише на кілька років пізніше за мене… До своїх службових обов'язків він ставився надзвичайно сумлінно і шанував порядок… Пішов він од нас, пригадую, через якусь вельми поважну причину, додержуючись усіх формальностей… Здається, через сімейні обставини… Він мав намір поселитися у себе на батьківщині, в Оверні чи в Канталі — вже не пригадую…

— В його рахунках ви ніколи не виявляли недостачі?

Пан Мовр аж поточився, немов образили його особисто.

— Даруйте, месьє, але у нас таких речей не буває.

— А вам ніколи не доводилося чути, що у цього Трамбле була коханка або що він схильний до якихось пороків?

— Ні, добродію. Ніколи. І я переконаний, що цього з ним не могло статися.

І годі. То ж знайте, пане комісар карного розшуку, що навіть вам не все дозволено! Але Мегре не здавався.

— Дивно… Річ у тім, що протягом семи років, до вчорашнього дня включно, пан Трамбле щоранку йшов з дому до вашої. контори і щомісяця приносив жінці платню…

— Пробачте, але це неможливо!

Йому недвозначно показували на двері.

— Отже, він був зразковий службовець?

— Бездоганний службовець.

— І в його поведінці ви не помітили нічого такого…

— Ні, месьє, нічогісінько. Даруйте, але на мене чекають два гуртові покупці з провінції, і…

Уф! Ну й спекота! Майже як у квартирі на Де-Дам. Приємно було опинитися знову на вулиці, побачити своє таксі, водія, котрий уже встиг випити в сусідньому бістро скляночку мінеральної і повертався до машини, утираючи вуса.

— А куди зараз, пане Мегре?

Його знали в обличчя всі паризькі шофери, і це було по-своєму приємно.

— На вулицю Де-Дам, друзяко…

Так-так, виходить, сім років підряд цей самий Моріс Трамбле виходив у належний час із дому, поспішаючи на роботу, і сім років…

— Зупинишся десь по дорозі, я заскочу промочити горлянку…

Задля профілактики — перш ніж знову зустрітися з вдовою Трамбле та й усіма цими панами з прокуратури, які вже, певно, юрмляться в квартирі на вулиці Де-Дам.

«Так бідаків не…»

Та чи й справді він був такий бідак, цей нещасний Трамбле?

2. ВБИВЦЯ З ХВОРОЮ ПЕЧІНКОЮ ТА ЛЮБИТЕЛЬ КАНАРОК

Що з тобою, Мегре? Ти не спиш!

Вже давно минула третя година ночі, а Мегре все ще повертався в ліжку, весь упрілий, хоча було відчинено двоє вікон, які виходили на бульвар Рішар-Ленуар. Досі він ще не склепив очей. Кожного разу, коли дихання дружини ставало глибоким і рівним, він знову, проти волі, починав думати про свого бідака, як він тепер його називав.

Все здавалося невиразним, все розпливалося, як у маренні. І Мегре знову й знову повертався до вихідного пункту. Квартира на вулиці Де-Дам. Пів на дев'яту ранку. Моріс Трамбле вже кінчає одягатися. Тут же, поруч, нудна пані Трамбле — тепер Мегре знав, що її звати Жюльєтта, важко було вигадати ім'я, що пасувало б їй менше, — отже, поруч нудна Жюльєтта в бігуді, з поглядом великомучениці, силкується вгамувати галасливих дітей, внаслідок чого гвалт стає ще нестерпнішим.

«Він страх не любив галасу, пане комісар». Чому саме ця деталь вразила Мегре якнайдужче з усього, що він почув? Чому вона так настирливо спливала в пам'яті зараз, у напівсонному забутті? Не терпіти галасу — і мешкати на вулиці Де-Дам, людній, тісній, поряд із базаром, та ще й з п'ятьма дітьми, які тільки те й роблять, що сваряться одне з одним, і з цією Жюльєттою, котра не знає, як їх угамувати…

«Він одягається, гаразд… Голиться — через день, це сказала Жюльєтта… Випиває чашку кави і з'їдає два рогалики… Виходить на вулицю, прямує до бульвару Батіньоль і на станції Вільє сідає в метро…»

Майже всю другу половину дня, після відвідин фірми «Куврер та Бельшас», Мегре просидів у себе в кабінеті, поринувши у поточні справи. В цей час вечірні газети, на прохання поліції, вже друкували на перших шпальтах портрети Моріса Трамбле.

А бригадир Люка тим часом подався до готелю «Ексельсіор», прихопивши з собою фотографії всіх рецидивістів та карних злочинців, чия зовнішність хоч трохи пасувала під опис прикмет уявного Жозефа Дамбуа, точніше кажучи — вбивці.

Розглядаючи фотографії, хазяїн готелю, виходець із Оверні, заперечливо хитав головою:

— Щоправда, я його мало бачив, але, по-своєму, він не того поля ягода…

Бригадирові не раз уривався терпець, поки він нарешті з'ясував: хазяїн хотів сказати, що пожилець з пневматичною гвинтівкою був зовсім не схожий на злочинця, зовні він виглядав цілком безневинно й сумирно.

— Коли він прийшов і попросив номер на тиждень, я подумав, що це якийсь нічний сторож…

Людина непримітної зовнішності. Середнього віку. Та мало хто його бачив, бо він повертався до себе тільки на ніч, а вранці ішов геть.

— А в нього були з собою якісь речі?

— Невеличка валізка, знаєте, як ото у спортсменів… Футболісти носять у таких свої бутси.

Вусатий.

Хазяїн казав, що вуса руді. Нічний швейцар запевняв, що шпакуваті. Правда, він бачив їх при іншому освітленні.

— І весь він якийсь… ну, не те щоб брудний, а потертий… Я звелів йому платити за тиждень вперед. Портмоне у нього було теж пошарпане, а грошей, як кіт наплакав…

Свідчення покоївки з п'ятого поверху:

— Я його ні разу не бачила, бо прибирала його номер пізно вранці, після сорок другого та сорок третього… Та можете мені повірити: здалеку було видно, що живе старий парубок…

Люка перевернув догори дном усю кімнату, не проминувши жодної речі, метр за метром, На подушці він знайшов три волосинки: дві з голови, одна з вусів. Знайшов на емальованому туалеті майже порожній флакончик з-під одеколону, а на каміні — старого гребінця, в якому бракувало половини зубців.

От і все. Вельми скромні трофеї. І однак в лабораторії спромоглися дещо з'ясувати. На думку експертів, що протягом кількох годин досліджували гребінець та волосся, злочинцеві було від сорока шести до сорока восьми років. Він був рудий, але вже починав сивіти й лисіти. Вдачу мав флегматичну і мав хвору печінку.

Однак не про те міркував Мегре, повертаючись у своєму ліжку. Він думав про вбитого.

«Він одягається, снідає, бере капелюх і виходить на вулицю… Він іде до метро на бульварі Батіньоль…»

Та, звичайно, зовсім не для того, щоб їхати на вулицю Сантьє, до контори фірми «Куврер та Бельшас», де вже сім років жодна жива душа його не бачила, а кудись в зовсім інше місце…

Чому Мегре гадав, що в той час, коли Трамбле ще служив у «Куврера та Бельшаса», йому зручно було їздити в метро? Дуже просто. Лінія Порт-де-Шампре — Пре-Сен-Жерве пряма, без пересадок. Трамбле досить було зійти на станції Сантьє.

І тут Мегре пригадав, що дочка Трамбле, Франсіна, яку він бачив сьогодні мигцем і не встиг навіть до ладу роздивитися, вже близько року працює в крамниці стандартних цін на вулиці Реомюра. Вулиця Реомюра іде під прямим кутом до вулиці Сантьє. Це на тій же самій лінії метро.

— Ти не спиш? — запитала пані Мегре.

— Мені треба з'ясувати одну річ, — одповів він, — можливо, ти знаєш… Очевидно, всі крамниці стандартних ціп належать одному й тому ж трестові і працюють за єдиним розкладом. Ти ж якось ходила до такої крамниці на авеню Республіки…

— Що ж саме тебе цікавить?

— О котрій годині вони відчиняються?

— О дев'ятій…

— Ти це точно знаєш?

Відповідь жінки, очевидно, була йому така приємна, що, перш ніж нарешті заснути, він замугикав собі під ніс якусь пісеньку.

* * *

— А мати нічого не сказала?

Було чверть на десяту ранку, і Мегре сидів у себе в кабінеті, слухаючи Люка. Бригадир допіру зайшов і ще навіть не встиг зняти свій солом'яний капелюх.

— Я пояснив їй, що вам потрібні якісь додаткові відомості, але що ви не хочете надокучати їй у таку тяжку хвилину і тому наважилися потурбувати доньку.

— А що донька?

— Ми приїхали автобусом, як ви звеліли. Мені здається, вона трохи нервується. Весь час допитувалася, навіщо ви її викликаєте.

— Скажи, нехай зайде.

— Там з вами хоче поговорити якийсь літній чолов'яга.

— Потім… Скажи, нехай почекає… А хто він?

— Якийсь торговець з Луврської набережної… Він хоче вам щось розповісти і особисто…

Пекло вже не так, як напередодні. Над Сеною сріблилася промениста юга, огортаючи легеньким серпанком каравани барж.

Зайшла Франсіна, одягнута в скромний темно-синій костюм і білу полотняну блузку. Дуже гарненьке, дуже молоденьке дівча. Біляві кучері, що їх вдало відтіняв кокетний червоненький капелюшок, високі, чітко обрисовані груди. З учорашнього дня у Франсіни, певно, не було часу придбати собі щось жалобне.

— Сідайте, мадмуазель… Якщо вам жарко, я охоче дозволяю вам зняти жакет…

Над верхньою губою в неї вже блищали крапельки поту.

— Вчора ваша матінка сказала мені, що ви працюєте продавщицею в крамниці стандартних цін на вулиці Реомюра… Коли не помиляюся, це та крамниця, що поблизу Севастопольського бульвару, ліворуч, чи не так?

— Так, месьє…

Губи в неї затремтіли, і Мегре здалося, що вона хоче щось йому сказати, та не наважується.

— Крамниця відкривається о дев'ятій, чи не так? І вона розташована поблизу вулиці Сантьє, куди ваш батько їздив щоранку на роботу. Принаймні так вважалося. Ви, мабуть, інколи вирушали разом?

— Лише кілька разів…

— Ви певні цього?

— Звичайно, інколи траплялося…

— І ви прощалися з батьком біля місця його служби?

— Еге ж, поблизу… На розі…

— Отже, у вас ніколи не виникало жодної підозри?

Він тихенько попихкував люлькою і з найневиннішим виглядом розглядав це юне личко, на якому тепер відбивалось таке сум'яття і тривога.

— Я певний, що така молода особа, як ви, не дозволить собі казати неправду поліції… Ви добре розумієте, що це могло б скінчитися для вас неприємностями, тим більше в таку хвилину, коли ми робимо все од нас залежне, щоб розшукати вбивцю вашого батька.

— Так, месьє.

Вона дістала із сумочки носову хусточку, притулила її до очей і тихо схлипнула, ладна от-от розплакатися по-справжньому.

— У вас гарні сережки…

— Ах, месьє…

— Ні, справді дуже гарні. Дозвольте? Далебі, можна подумати, що у вас уже є коханий.

— О, що ви, месьє!

— Вони золоті, а ці два гранати в них — справжні.

— Ні, месьє… Мама теж гадала, що справжні, але…

— Але?

— Я їй сказала, що ні…

— Тому що ви купили ці сережки самі?

— Так, месьє.

— Отже, ви не віддавали платні своїм батькам?

— Віддавала, месьє. Але мені дозволили залишати гроші за понаднормову роботу…

— І сумочку ви собі теж купили самі?

— Так, месьє.

— Скажіть-но мені, ясочко…

Вона здивовано підвела голову, і Мегре засміявся.

— Ну, досить.

— Що досить, месьє?

— Морочити мені голову!

— Слово честі…

— Даруйте, хвилинку… Алло? Комутатор? Дайте мені крамницю стандартних цін на вулиці Реомюра… Еге ж…

— Стривайте, месьє…

Він зробив їй знак замовкнути, і дівчина залилася сльозами.

— Алло… Крамниця?.. Ви не могли б з'єднати мене з директором?.. Ах, це ви самі?.. Говорять із Управління карного розшуку. Нам потрібна довідка щодо однієї із ваших продавщиць… Мадмуазель Франсіна Трамбле… Так, так, будь ласка… Що? Вже три місяці? Дякую… Можливо, я до вас заїду протягом дня… Потім обернувся до дівчини:

— Ну, от, мадмуазель!

— Я б і сама вам призналась…

— Коли?

— Я хотіла набратися духу…

— Як це сталося?

— А ви моїй мамі не розкажете?.. Це через неї я не хотіла говорити… Знову будуть сльози та нарікання… Коли б ви знали мою маму!.. Я вам уже казала, що інколи ми їздили в метро разом з батьком… Він з самого початку був проти того, щоб я ішла на роботу, а надто до цієї крамниці… Розумієте?.. Та мама завела своєї: ми не такі багаті, вона і так насилу зводить кінці з кінцями, а це така щаслива нагода… Вона сама одвела мене до директора… Ну, от… А три місяці тому я вранці вийшла з дому без грошей, а огляділася тільки на розі вулиці Сантьє, коли вже попрощалася з батьком… Того дня мама доручила мені дещо купити… Я побігла за батьком… Але він проминув будинок «Куврер та Бельшас» і загубився в юрмі…

Я подумала, що йому, певно, треба було купити сигарет чи ще щось… Я дуже поспішала… І я пішла до своєї крамниці… Вдень я вибрала вільну хвилинку і вирішила збігати до батька на роботу… Там мені відповіли, що він уже давно у них не служить…

— І увечері ви все йому розповіли?

— Ні… Але наступного дня я пішла за ним… Він попрямував у бік Сени. Дорогою вийшло так, що він обернувся й побачив мене… Тоді він сказав: «Тим краще…»

— Чому: «Тим краще»?

— Бо йому не подобалося, що я працюю продавщицею. Він пояснив мені, що йому вже давно хотілося забрати мене з крамниці… Він сказав, що влаштувався на іншу роботу, кращу за попередню, бо тепер йому не треба цілісінький день нудитися в чотирьох стінах… Тоді він і купив мені ці сережки… «Коли мати питатиме, звідки вони в тебе, скажи, що вони несправжні…»

— Ну, а потім?

— Я пішла з роботи, але мамі нічого не сказала. В дні платні батько давав мені гроші, які я раніше одержувала в крамниці. Іноді ми з ним зустрічалися в місті й ходили разом у кіно або до ботанічного саду…

— А ви не знаєте, що саме робив ваш батько протягом дня?

— Ні… Але я добре розуміла, чому він нічого не каже матері… Коли б він почав давати їй більше грошей, в домі нічого не змінилося б… Був би такий самий безлад… Це важко пояснити, та коли б ви в нас пожили, ви зрозуміли б… Мама непогана людина, але…

— Дякую, мадмуазель…

— Ви з нею будете про це говорити?

— Поки що не знаю… Скажіть, будь ласка, вам не доводилося бачити батька в товаристві якого іншого чоловіка?

— Ніколи.

— Він ніколи не давав вам ніяких адрес?

— Ми завжди зустрічалися де-небудь біля Сени, поблизу Нового моста або біля мосту Мистецтв…

— Останнє запитання: під час цих зустрічей він був одягнутий так само, як звичайно, тобто носив той самий одяг, що й удома, на вулиці Де-Дам?

— Одного разу, лише одного, тижнів зо два тому, він прийшов у сірому костюмі, якого я раніше на ньому не бачила, бо вдома він у ньому ніколи не з'являвся.

— Дякую вам… Певна річ, ви ні з ким про це не говорили?

— Ні з ким.

— А у вас часом немає дружка десь по сусідству?

— Клянусь вам…

Він був вдоволений, хоча підстав для цього не було: справа не тільки не з'ясовувалася, а, навпаки, дедалі більше заплутувалася. Можливо, він був радий, що інтуїція не підвела його і нічний здогад підтвердився? А може, причина була в тому, що він уже «захворів» своїм бідолахою Трамбле, котрий стільки років примудрявся водити за носа цю зловісно нудну Жюльєтту і приховувати від неї своє друге життя?

— Люка, впусти цього пана…

Теодор Жюсьом, продавець птахів з Луврської набережної в Парижі.

— Я прийшов у зв'язку з фотографією…

— Ви впізнали вбитого?

— Ще б пак, месьє. Він був одним із моїх найкращих клієнтів…

І от так відкрився ще один бік життя Моріса Трамбле. Не рідше, як раз на тиждень він заходив до крамнички Теодора Жюсьома і просиджував там цілі години, слухаючи спів птахів. Найбільше він кохався в канарках. Він купував їх більш як хто.

— Я продав йому принаймні три великий вольєри.

— Ви одвезли їх до нього додому?

— Ні, месьє… Він одвозив їх сам, у таксі.

— І ви не знали його адреси?

— Я не знав навіть його прізвища. Він просив називати його месьє Шарлем. Так усі його й звали, не тільки ми з жінкою, але й наші продавці. О, це був знавець, справжній знавець. Я ніколи не міг уторопати, чому він не показує своїх канарок на конкурсах. Деякі з них чудово співали і могли б завоювати не один приз, запевняю вас, це були б перші призи…

— Як на вашу думку, він був багатою людиною?

— Багатою? Ні, месьє… Він був забезпечений… В ньому не було помітно скнарості, але грошима він не розкидався…

— Одне слово, цілком порядна людина?

— Чудова людина і клієнт, яких у мене мало…

— Він ніколи не приходив до вас з кимось іншим?

— Ніколи…

— Дякую вам, месьє Жюсьоме…

Та месьє Жюсьом нікуди не поспішав.

— Є одна обставина, яка мене цікавить і навіть непокоїть… Якщо вірити газетам, то в квартирі на вулиці Де-Дам немає ніяких пташок. Коли б канарки, що їх він у мене купував, були там, то про це, певна річ, неодмінно написали б, чи не так? Їх було в нього щонайменше дві сотні, і згодьтеся, що не кожного дня…

— Інакше кажучи, ви боїтеся, що вони…

— … Еге ж, перебувають у такому місці, де тепер, коли немає вже месьє Шарля, про них нікому турбуватися…

— Гаразд, месьє Жюсьоме, я обіцяю: як тільки ми їх розшукаємо, ви одразу про це довідаєтесь і зможете належним чином про них подбати, якщо, звичайно, не буде пізно…

— Дякую вам… Це більше моя жінка турбується…

— До побачення, месьє Жюсьоме…

Двері зачинилися.

— Ну, друзяко, що ти про це думаєш? — звернувся до Люка комісар. — Висновки експертів одержав?

— Допіру принесли.

Передусім висновок судово-медичної експертизи. З пояснень доктора Поля витікало, що смерть Трамбле загалом сталася внаслідок нещасного випадку.

Сорок рядків медичних термінів та міркувань, в яких комісар нічогісінько не тямив.

— Алло, доктор Поль?.. Чи не будете ви так ласкаві пояснити мені, що ви хотіли сказати у вашому висновку?

— Що, власне, куля не повинна була проникнути до грудної клітки убитого, бо не мала для цього достатньої пробивної сили… Коли б вона якимось дивом не попала в тонку м'язову тканину між ребрами, вона б ніколи не досягла серця і не могла б спричинити поранення, небезпечного для життя. Йому просто не пощастило, от і все, — сказав наостанку доктор Поль. — Потрібен був певний кут прицілу… І щоб він сидів саме в такій позі…

— Ви гадаєте, що вбивця зважив на все це, коли цілився?

— Я гадаю, що вбивця йолоп… Йолоп, котрий, можливо, стріляє не так уже й погано, коли він зміг застрелити нашого бідолаху, але котрий ніколи не зміг би прицілитися так, щоб куля потрапила саме в серце… На мій погляд, він взагалі мало що тямить у вогнепальній зброї…

Це підтвердив також і Гастін-Реннет, експерт по зброї. Згідно з його висновком, куля була від пневматичної гвинтівки, якими користуються в ярмаркових тирах, свинцева, дванадцяти міліметрова.

Цікава деталь: вбивця ретельно відточив кулю, щоб зробити її гострішою.

Коли Мегре зажадав пояснень, експерт відповів:

— Її убивча сила від цього не збільшилася, навпаки! Проникаючи в тіло, заокруглена куля робить більше шкоди, аніж загострена. Чолов'яга, котрий усе це зробив, безперечно, думав, буцімто вигадав щось дуже мудре, а насправді він нічогісінько не тямить у вогнепальній зброї.

— Отже, виходить, він дилетант?

— Дилетант, що начитався детективних романів… Та й то зрозумів усе навпаки.

От і все, що вдалося встановити до одинадцятої ранку на другий день після вбивства Моріса Трамбле.

На вулиці Де-Дам Жюльєтта розривалася поміж своїми повсякденними і новими клопотами, що їх принесла з собою смерть голови родини, до того ж смерть нагла. З ранку до вечора її обсідали газетярі, а на сходах чатували в засідці фоторепортери.

— Що йому було від тебе потрібно, цьому комісарові?

— Нічого, мамо…

— Ти кажеш неправду… Всі завжди кажуть мені неправду… Навіть твій батько обдурював мене, обдурював кілька років підряд…

Сльози лилися в неї рікою, вона схлипувала, шморгала носом, ні на мить не вмовкаючи, поралася в домі, роздавала штурхани дітям, котрих треба було встигнути одягти в усе чорне до завтрашнього похорону.

А десь у місті чекали канарки, поки їх нагодують.

— Нічого не вдієш, доведеться чекати, — зітхав комісар, звертаючись до Люка.

Чекати результатів від опублікування фотографій, чекати, що люди впізнають Моріса Трамбле або месьє Шарля.

Бував же він де-небудь протягом цих семи років! Якщо він переодягався десь поза своєю домівкою, купував співучих пташок та клітки для них, значить, десь у нього був притулок: квартира, кімната, можливо, цілий будинок? І, таким чином, він мав справу з господарем або з консьєржкою чи служницею? Можливо, в нього були друзі? Можливо, навіть коханка?

Смішно сказати, але Мегре вів цю справу не без деякого хвилювання, в чому б не наважився признатися і самому собі.

«Так бідаків не вбивають…»

І ось уже чоловік, якого Мегре ніколи в своєму житті не бачив, про чиє існування він навіть гадки не мав, такий собі сіренький і нецікавий неборак, що помер найбезглуздішою смертю, сидячи на ліжку, де куняла нудна Жюльєтта, — і до того ж від кулі, яка зовсім не повинна була його вбити, — чоловік цей став близьким Мегре.

Гвинтівка із ярмаркового тиру… Із таких гвинтівок збивають кульки, що підскакують на струменях води…

Та й сам убивця, який так терпляче відточував свинцеву кулю, сподіваючись зробити її ще смертоноснішою… Залишаючи готель, він не залишив по собі нічого, крім старого брудного гребінця з виламаними зубцями… Ким він міг бути, як не таким самим бідаком?

У нього була хвора печінка. От майже й усе, що було про нього відомо.

Люка знову подався на полювання. Нудна робота — ні радості, ні слави. Відвідати всі крамниці Парижа, в яких торгують зброєю. Потім усі тири, бо цей тип міг купити гвинтівку саме там. Інспектор Жанв'є допитував торговців з Луврської набережної та з набережної Межіссері, а також хазяїв кафе біля Нового мосту і мосту Мистецтв, куди Трамбле, можливо, заходив вихилити скляночку вина, коли чекав на свою дочку.

Нарешті, гладун Торанс займався водіями таксі, бо далеко не щодня їм доводиться перевозити пасажирів з великими пташиними вольєрами.

Що ж до Мегре, то він в цей час сидів у ресторанчику «Дофін» і раював, посмоктуючи аперитив та пихкаючи люлькою, на відкритій терасі, затіненій червоно-жовтим смугастим тентом. Невдовзі можна було йти обідати, але іноді на якусь мить його брови хмурилися.

Щось невиразно непокоїло його, але він ніяк не міг збагнути, що саме. Здається, йому щось сказали чи то сьогодні, чи то вчора увечері; це його дуже вразило, щось дуже важливе, але що саме — він забув.

Якась коротенька зовні банальна фраза. І все-таки вона йому запам'яталася, тоді він її одразу для себе відзначив. І ще навіть подумав, чи не в ній ховається ключ до всієї цієї загадкової історії.

Стривайте… Коли це було? Чи не під час допиту цієї високогрудої дівчини в червоному капелюшку… Він перебирав у пам'яті все, що вона йому казала… Повертався знову до сцени на розі вулиці Сантьє; коли вона побігла за батьком і побачила, що він проминув місце своєї роботи…

Сережки?.. Ні… Інколи батько з дочкою потай ходили в кіно… Загалом, Франсіна була улюбленицею Трамбле… Він, певно, вельми пишався, коли йшов із нею гуляти чи купував їй нишком од матері коштовні речі…

Ні, не те… Коротенька фраза була пов'язана з чимось іншим… З чим же?.. Звідкись згори на нього падав косий промінь сонячного світла, в якому кружляли міріади золотих порошинок, немов у кімнаті, де щойно перестилали постіль…

На вулиці Де-Дам, ось де він її чув… Відчинені були двері на кухню… Говорила Жюльєтта… Про що ж вона тоді говорила, коли йому нараз здалося — ще трохи, і він усе зрозуміє?

— Жозефе! Скільки з мене?

— Чотири франки, пане комісар.

Всю дорогу він намагався пригадати її, ту капосну коротеньку фразу. І навіть удома, коли, скинувши піджак і поклавши лікті на стіл, Мегре сидів за обіднім столом, він з усіх боків намагався підступитися до неї. Пані Мегре, помітивши його заклопотаність, не заважала йому зайвими розмовами.

Проте, подаючи фрукти, не витримала:

— І все-таки скажи, хіба ж не огидно, коли чоловік…

Ще б пак! Але пані Мегре не знала Жюльєтту. Вона не бачила квартири на вулиці Де-Дам.

Коротенька фраза вже крутилася у нього в голові, десь поряд із тим, що сказала дружина… Сама того не знаючи, вона допомогла йому.

«Скажи, хіба ж не огидно, коли чоловік…»

Ще невеличке зусилля, зовсім невеличке зусилля! Та ніщо не спало йому на думку. Він кинув серветку на стіл, натоптав люльку, націдив собі чарку кальвадоса і сів біля вікна — трохи перепочити, перш ніж знову вирушати на набережну Орфевр.

3. СЛІД РИБАЛКИ З ВУДОЧКОЮ

Того ж дня о шостій годині вечора Мегре і Люка виходили із таксі далеко за Аустерліцьким мостом на Привокзальній набережній. Поряд із ними шкутильгав якийсь схожий на бродягу чолов'яга в старому потертому одязі.

І тут нарешті в голові комісара зненацька майнула та коротенька фраза, яку він так довго і марно намагався пригадати: «Він страх не любив галасу».

Трамбле, цей бідак, вбитий тієї хвилини, коли він у білизні сидів скраю на ліжку і тер свої хворі підошви, Трамбле, котрий мешкав на вулиці Де-Дам з п'ятьма шибениками-дітьми і з жінкою, котра тільки знала, що скиглити й нарікати, — цей Трамбле не любив галасу.

Є люди, які не зносять певних запахів, інші бояться холоду або спеки. Мегре запам'ятав один процес: розводилося подружжя, що прожило разом чи то двадцять шість, чи то двадцять сім років. Вимагаючи розлучення, чоловік заявив суду:

— Я не можу звикнути до запаху моєї дружини.

А Трамбле не міг терпіти галасу. І тому, коли він, внаслідок якихось іще невідомих обставин, дістав можливість залишити роботу в фірмі «Куврер та Бельшас» на гомінкій вулиці Сантьє, він влаштував собі притулок тут, в одному із найбезлюдніших закутків Парижа.

Це була тиха простора набережна, на причалах якої ледачо погойдувалися низки барж. Навкруги все дихало провінціальним спокоєм — і маленькі двоповерхові будиночки, що вишикувалися вздовж Сени поміж кількома незграбними прибутковими домами; і кафе, куди, здавалося, ніколи не заглядає жодна жива душа; і подвір'я, де перехожий з подивом помічав зграю курей, що греблися в купі гною.

Відкриття належало старому на прізвисько Черешня, кульгавому обідранцю, що мешкав під найближчим мостом, як він сам не без гордощів заявив, коли раніше за інших з'явився зі своїм повідомленням до управління.

Поки він чекав на прийом, їх прибуло ще троє — дивовижні людці, такі самі голодранці, як і старий Черешня, типи, подібних до яких можна здибати лише на паризьких набережних.

— Адже я прийшов перший, га, комісаре?.. Вже півгодини тут стовбичу… Їх тоді ще не було… Отож винагорода…

— Яка ще винагорода?

— А що, хіба ж не дають винагороди?

Де ж тоді справедливість? Старий Черешня був щиро обурений.

— Собачка втече, і то дають винагороду… А я ж вам хочу показати, де жив цей бідолаха, котрого вбили…

— Гаразд, щось вигадаємо, якщо твої відомості будуть того варті.

І вони почали сперечатись і торгуватися: сто франків… п'ятдесят… Зійшлися на двадцяти, його взяли з собою. І ось вони стоять перед вибіленим вапном двоповерховим будиночком із зачиненими віконницями.

— Я його тут майже щоранку бачив. Прийде і сяде з вудочкою он там, де буксир… Тут і зав'язалося наше знайомство… Попервах справи йшли в нього кепсько, але я дав йому кілька порад. Він потім таких пліточок тягав на конопляне сім'я! Це я його навчив… А об одинадцятій змотає, було, вудочки і додому… Так я й довідався, де він живе…

Мегре подзвонив — про всяк випадок — і всередині будинку лунко задеренчав старенький дзвінок. Люка дістав відмичку — і за хвилину двері було відчинено.

— Я буду тут поблизу, — сказав старий Черешня. — Коли що, то гукніть.

В першу мить їм стало навіть трохи моторошно: з будинку на них повіяло пусткою, і водночас чути було якийсь дивовижний шурхіт. Не відразу можна було здогадатися, що це літають у своїх вольєрах канарки.

Вольєри стояли в двох кімнатах нижнього поверху, самі ж кімнати виявилися голими; крім кліток, там майже нічого не було.

У порожньому приміщенні кожен звук відгукувався луною. Мегре і Люка ходили по кімнатах, відчиняли двері, створювали мимоволі протяги, од яких у кімнаті, що виходила вікнами на вулицю, здувалися завіски. Решта вікон були голі.

Скільки років ці стіни не обклеювалися заново? Паперові шпалери потемніли від пороху, і на них сірими плямами вимальовувалися силуети всіляких меблів, що колись тут стояли, — сліди, залишені тими, хто жив тут раніше

Люка зачудовано дивився на комісара, який, перш ніж узятися до справи, налив канаркам свіжої води і насипав у коритця дрібного й блискучого жовтого сім'я.

— Розумієш, друже, тут принаймні він міг побути в цілковитій тиші…

Біля одного з вікон стояло нове плетене крісло старовинного фасону, був також стіл, кілька різних стільців і на полицях — ціла бібліотека пригодницьких та історичних романів.

На нижньому поверсі вони побачили металеве ліжко, застелене розкішною пуховою ковдрою із червоного атласу, що вилискувала на світлі всіма кольорами веселки. Про таку могла мріяти яка-небудь заможна селянка.

Кухня. Миски, полумиски, сковорода. Принюхавшись, Мегре вловив стійкий запах смаженої риби. В ящику для сміття, що не випорожнявся кілька днів, видно було риб'ячі кістки та луску. В ніші був акуратно розставлений набір вудочок.

— Вам не здається, що це кумедно придумано, га, патроне?

Як видно, Трамбле розумів щастя по-своєму. Тихі кімнати, куди ніхто, крім нього, не заходив. Риболовля вудочкою на березі Сени. У нього було два складаних стільці, із яких один вдосконаленого зразка, певно, дуже дорогий. У гарних клітках — співучі пташки. І книги, купа книг в строкатих палітурках: книги, якими він міг зачитуватися в цілковитій тиші.

Та найцікавішим був контраст між злиденністю всієї обстави та окремими коштовними речами. Серед вудочок була одна імпортна, англійська, що коштувала принаймні кілька тисяч франків. В одній із шухляд єдиного в домі комода лежала золота запальничка з вигравіруваними ініціалами «М. Т.» й дорогий портсигар.

— Ви що-небудь розумієте, патроне?

Так, Мегре, здається, починав розуміти. А надто коли знайшов кілька абсолютно нікчемних речей, серед них чудову іграшку — електричний поїзд.

— Розумієш, йому багато років хотілося мати усі ці речі…

— І ви гадаєте, що він грався цим поїздом?

— Цілком можливо… А хіба тобі ніколи не траплялося купувати ті речі, про які ти мріяв у дитинстві?

Отож Трамбле приходив сюди вранці, як інші приходять на роботу, і сідав з вудочкою навпроти свого будинку. Потім він повертався на вулицю Де-Дам на обід, інколи, можливо, після того, як поласував рибою, пійманою власноручно.

Він дбав про своїх канарок. Читав. Читав, очевидно, цілісінькі дні, сидячи в плетеному кріслі біля вікна. І навкруги було тихо, ніхто не турбував його, ніхто не кричав. Час від часу він ходив у кіно, іноді разом з донькою. І одного дня купив їй золоті сережки.

— Як ви гадаєте, звідки в нього були гроші? Дістав, у спадок чи когось пограбував?

Мегре нічого не відповів. Він усе ходив із кімнати в кімнату і видивлявся; а перед будинком стояв на чатах старий Черешня.

— Ти повертайся до Сюрте, накажи розіслати запити до всіх паризьких банків: треба з'ясувати, чи не мав у них Трамбле рахунку… Треба також запитати всі нотаріальні та адвокатські контори…

Одначе він мало в це вірив. Надто вже обачний був Трамбле, надто глибоко вкоренилася в ньому питима селянська обережність, щоб він наважився тримати свої гроші в такому місці, де їх могли виявити.

— Ви залишаєтесь тут?

— Еге ж… Певно, на цілу ніч… Слухай, принеси мені бутербродів та дві-три пляшки пива… І зателефонуй дружині, попередь, щоб не чекала… Подбай, щоб газети про цей будинок поки що нічого не писали.

— Якщо хочете, я ночуватиму тут разом з вами… або пришлю когось із інспекторів.

— Не варто.

У нього навіть не було з собою зброї. Навіщо?

І потекли години, дуже схожі, очевидно, на ті, що їх проводив у цьому будинку сам хазяїн. Мегре навіть погортав кілька книжок із його дивовижної бібліотеки. Видно було, що всі вони були прочитані по кілька разів.

Потім він довго перебирав вудочки; йому здавалося, що такому чоловікові, як Трамбле, вудочки повинні були уявлятися ідеальним сховком.

— Дві тисячі франків на місяць протягом семи років… Солідний капіталець. Не кажучи вже про ті гроші, які він витрачав особисто на себе… Безперечно, десь тут мала бути кубушка.

О восьмій вечора, коли Мегре в пошуках сховку почав оглядати вольєри, перед будинком зупинилося таксі.

Це приїхав Люка в супроводі якоїсь молодички. В неї, видно, був поганий настрій.

— Я не знав, що робити; телефону тут немає, — трохи зніяковіло пояснив бригадир. — Кінець кінцем, я вирішив, що найкраще буде привезти її сюди. Це його коханка…

Дебела чорнява особа з грубуватим блідим обличчям. Пильно й насторожено глянувши на комісара, вона процідила:

— Сподіваюся, мене не збираються звинувачувати в тому, що буцімто я вбила його?

— Заходьте, заходьте… — тихо мовив Мегре. — У цьому будинкові ви, напевне, орієнтуєтеся краще за мене…

— Я?.. Та я вперше бачу цю смердючу халабуду… П'ять хвилин тому я навіть не знала, що вона існує… Ну й аромати!

Чутливістю в неї відрізнявся ніс, не барабанні перетинки. І, сідаючи, вона передусім змахнула порох із запропонованого їй стільця.

4. ЧЕТВЕРТЕ ЖИТТЯ МОРІСА ТРАМБЛЕ

Ольга-Жанна-Марі Пуассонно, двадцять дев'ять років, родом із Сен-Жоріс-сюр-Ізер, без певних занять, мешкає в готелі «Босежур», вулиця Лепік, Париж, вісімнадцята округа. І одразу ж ця незграба з круглим, як диня, обличчям і зацокотіла:

— Прошу зауважити, пане комісар, що я сама до вас прийшла. Щойно я побачила фотографію в газеті, я собі сказала: іди, тобі немає чого боятися…

— Трамбле приходив до вас у готель?

— Еге ж, двічі на тиждень…

— Отже, хазяїн і обслуга знали його в обличчя?

— Ще б пак! Дуже добре знали. За ці п'ять років…

— Вони також бачили фотографію?

— Що ви маєте на увазі?

Вона прикусила губу — нарешті второпала.

— Хазяїн справді запитав мене, чи це, бува, не месьє Шарль на тій фотографії… Але я й сама прийшла б…

— Певна річ. Отже, ви його знали як месьє Шарля?

— Я познайомилася з ним випадково на бульварі Рошуар, коли виходила з кіно… Я працювала тоді офіціанткою в ресторанчику на майдані Кліші… Він поплентався слідом за мною… Сказав, що в Парижі буває лише вряди-годи, наїздом…

— Двічі па тиждень?

— Еге ж… Коли ми зустрілися вдруге чи втретє, він провів мене до готелю і зайшов подивитися, як я живу… Так це й почалося… Це він зажадав, щоб я кинула роботу…

Що знайшов у ній Трамбле? Чим вона його привабила? Очевидно тим, що, на відміну од тендітної, кощавої і білявої Жюльєтти, ця була висока на зріст, дебела, чорнява і гладка. Гладка — це, звичайно, головне. І, очевидно, її круглий, як диня, вид пов'язувався в уяві Трамбле з лагідністю, можливо, навіть і з чуттєвістю.

— Я невдовзі побачила, що він трохи пришелепуватий…

— Пришелепуватий?

— Ну, в кожному разі, з химерами… Він завжди торочив, що одвезе мене в село… Тільки про це й мріяв… Прийде, бувало, й одразу тягне посидіти де-небудь у парку на лавочці… Кілька місяців підряд він умовляв мене поїхати з ним до того ідіотського села бодай на два-три дні, і, нарешті, все-таки умовив… Ви, може, гадаєте, що мені там було дуже весело? Дзуськи!

— Він вас утримував?

— Давав лише на прожиття… Доводилося запевняти його, буцімто я сама шию собі сукні… Йому, бачте, хотілося, щоб я цілісінькі дні просиджувала з шитвом та церуванням… От сміхота! Я його вже скільки разів у три вирви гнала! Чого я тільки йому не казала! А йому хоч би що, пристав, як сльота… Приходить за день-два знову, подарунки приносить… Або пише довжелезного листа… Чого це ви смієтеся?

— Так, нічого…

Бідолаха Трамбле! Хотів одпочити від Жюльєтти, а нарвався на Ольгу!

— Виходить, ви з ним частенько сперечалися…

— Авжеж, частенько…

— І ви ні разу не поцікавилися, де він живе? Ніколи не пішли за ним слідом?

— Він мені сказав, що десь поблизу Орлеанського вокзалу, і я повірила… А втім, мені було байдуже…

— Звичайно, він не був вашим єдиним другом?

— Певна річ, у мене були й інші… Але нічого серйозного.

— А ви не розповідали їм про ваші стосунки з месьє Шарлем?

— Невже ви гадаєте, що я ним так пишалася? Він був схожий на паламаря з бідної парафії…

— І ви ніколи не бачили його в товаристві інших осіб?

— Ніколи… Я ж вам кажу, що для нього вся радість була посидіти зі мною де-небудь у парку на лавочці… Це правда, що він був дуже багатий?

— Хто це вам сказав?

— Я читала в газеті, що він, певно, одержав велику спадщину… А я залишилась без копійки за душею… Така вже, видно, моя доля…

О господи! Зовсім як та Жюльєтта!

— Скажіть, у мене можуть бути неприємності?

— Ну що ви! Ми просто перевіримо ваші свідчення. Ясно, Люка?

І свідчення підтвердилися цілком, аж до скандалів, що їх влаштовувала Ольга бідоласі Трамбле кожного разу, коли він навідував її, бо вдача у неї була собача.

* * *

Протягом ночі та частини наступного дня Мегре обшукав у будинкові на Привокзальній набережній усі найпотаємніші закутки, але так нічого і не знайшов.

Не без жалю покинув він цей будиночок, де провів стільки годин, немовби сам на сам із своїм бідаком і встиг пізнати всі його таємниці. За наказом комісара інспектори карного розшуку день і ніч потай чатували в околиці, не спускаючи ока з будинку.

— Щось воно нам та дасть, — сказав він директорові Сюрте. — Можливо, це й затягнеться, але я гадаю, що ми свого досягнемо.

Приглядалися до Франсіни. Було перевірено, чи не завела вона собі якогось підозрілого дружка. Стежили за кожним рухом Ольги. Поліція не забула також і про голодранців з Привокзальної набережної.

На запити Сюрте із банків, так само, як і від нотарів, надійшли негативні відповіді. Після обміну телеграмами з Канталем можна було вважати встановленим, що ніякого спадку Трамбле не одержував.

Спека тривала. Після похорону Трамбле його жінка й діти лаштувалися від'їхати до провінції, бо тепер кошти не дозволяли їм жити далі в Парижі.

Відоме було життя Трамбле з вулиці Де-Дам, відоме було життя Трамбле з Привокзальної набережної і його життя з Ольгою… Був відомий завзятий рибалка, любитель канарок та читач пригодницьких романів…

Про те, що можна було б назвати четвертим життям небіжчика, розповів офіціант одного з паризьких кафе. Він з'явився якось уранці до управління і попросив, щоб його прийняв комісар Мегре.

— Даруйте, що я не прийшов до вас раніше, але я ціле літо працював у Сабль-д'Олоні… Коли я побачив у газеті його фото, то хотів був вам написати, та потім якось вискочило з голови. Я майже упевнений, що це той самий добродій, котрий приходив грати в більярд до нашого кафе… Це на розі бульвару Сен-Жермен та вулиці Сени.

— Певна річ, він грав у більярд не сам із собою?

— Авжеж, що ні… З ним приходив ще один, такий худий, довготелесий, з рудуватим волоссям, з вусиками… Покійний звав його Теодором, вони були на «ти». Приходили вони щодня, завжди в той самий час, десь близько чотирьох, і залишалися години до шостої… Теодор любив хильнути, але той другий в рот не брав спиртного.

У великому місті людина прийшла, пішла — і нема; однак згодом чи тут, чи там, але її сліди неодмінно знайдуться. Сліди Трамбле знайшлися у продавця птахів з Луврської набережної і в підозрілому готелі на вулиці Лепік.

А тепер от іще виявилося, що він разом із якимось рудим здорованем багато років підряд одвідував скромне кафе на бульварі Сен-Жермен.

— Коли ви бачили його востаннє?

— Я вже понад рік, як звідти пішов…

Торанс, Жанв'є, Люка та інші інспектори обійшли всі паризькі кафе та ресторанчики, де були більярди, і недалеко від Нового мосту їм пощастило натрапити на слід обох приятелів — протягом кількох місяців вони ходили сюди грати в більярд.

Однак усі відомості про Теодора обмежувалися тим, що він любив хильнути і щоразу, пропустивши скляночку, машинально витирав вуса тильним боком долоні.

— Людина аж надто скромного достатку, одягнутий дуже бідно…

І завжди платив Трамбле.

Кілька тижнів поліція розшукувала Теодора, та він залишався невловимим. І от якось Мегре спало на думку заглянути до панів Куврера та Бельшаса.

Прийняв його месьє Мовр.

— Теодор? Так, один Теодор у нас справді служив, тільки дуже давно… Стривайте… Він пішов од нас років дванадцять тому… Певна річ, він був знайомий з месьє Трамбле. Цей Теодор — як же його прізвище? — служив у нас розсильним, і ми звільнили його за непробудне пияцтво… Бувало, налигається, а потім йому море по коліна…

Прізвище з'ясували — Балар. Але в мебльованих кімнатах Парижа та передмість ніякого Балара знайти не вдалося.

Ще один невиразний слід: років п'ять тому якийсь Теодор Балар кілька тижнів працював біля каруселі на Монмартрі. Одного вечора він напився п'яний і зламав собі руку. Відтоді його там не бачили.

Цей чолов'яга і вбивця з пневматичною гвинтівкою, безперечно, одна й та сама особа…

Яка оказія звела його знову з касиром фірми, де сам він служив тільки розсильним?.. Що б там не було, ці двоє добродіїв регулярно зустрічалися й грали в більярд.

Можливо, Теодор проник у таємницю свого приятеля? Або нанюхав його схованку на Привокзальній набережній? Чи друзі просто посварилися? Хто зна?!

— Стежте й далі за набережною…

Наказ треба виконувати! Незабаром у Сюрте з'явився черговий дотеп.

— Ти що робитимеш сьогодні увечері?

— Стерегтиму канарок…

Та, кінець кінцем, справа виявилась вартою заходу: якось уночі до будинку вліз довгов'язий кощавий чолов'яга з рудуватими вусами. Одна рука в нього не розгиналася в лікті, що робило його схожим на хронічного жебрака.

Гладкий Торанс навалився на нього ззаду, і той почав благати, щоб йому не робили боляче.

Яка жертва, такий і вбивця — обидва були бідаками.

Вигляд у Теодора був якнайжалюгідніший. Вже кілька днів підряд він, певно, ріски в роті не мав і, безпритульний, тинявся вулицями та набережними Парижа.

Звичайно, він догадувався, що за будинком стежать, тому так довго туди не забирався, але потім не витримав.

— Тим краще! — гірко зітхнув він. — Я вже більше, не міг… Мало не падав з голоду…

О другій годині ночі він ще сидів у кабінеті Мегре, поглинаючи бутерброди з пивом, і навіть не намагався щось приховати.

— Я, звісно, розумію, що я сволота… Та коли б ви знали його, цього хитруна Трамбле… Ні разу не прохопився й словом, що в нього тут, на набережній, є свій будинок… Не довіряв!.. Теж мені друзяка!.. Як грати в більярд — то скільки завгодно, а все інше — зась… Ви розумієте?.. Я інколи позичав у нього так, дрібнички, та коли б ви бачили, чого мені було варто витягти з нього зайвий франк…

Можливо, я погарячкував, це правда… У мене в кишені копійки не було, а тут хазяйка сікається: плати їй за кімнату, та й годі… І в таку мить він мав нахабство заявити мені, що з нього досить, що більше він мене і знати не хоче, а більярд йому, бачте, набрид…

І виставив мене геть, мов якогось жебрака…

І от тоді я його вистежив, збагнув, яким життям він живе і здогадався, що саме тут і повинні бути сховані грошики…

— І для початку вирішили його вбити… — мугикнув Мегре, затягуючись люлькою.

— Це тільки показує, що я не задля вигоди так учинив, а тому, що він мене образив… Інакше б я просто пішов на набережну і взяв, що треба, коли його там не було…

Разів із десять найдосвідченіші спеціалісти трусили цей будинок, та лише через рік, коли його вже було продано, а про Трамбле ніхто й не споминав, гроші, нарешті, знайшлися.

І сховані вони були не десь у стіні чи під мостиною а простісінько лежали собі в занедбаній комірчині на другому поверсі.

Це був чималий пакунок, загорнутий у церату, в якому виявилося понад два мільйони франків.

Дізнавшись про цю суму, Мегре щось хутенько підрахував — і, скочивши в таксі, помчав до Центрального банку. Він усе зрозумів.

— У вас є список осіб, що дістали виграші Національної лотереї?

— Повного списку немає, дехто бажає тримати свій виграш у таємниці — закон надає їм таке право… От, наприклад, сім років тому…

Це був Трамбле. Він виграв три мільйони і поніс їх з собою, міцно затиснувши під пахвою пакунок з асигнаціями. І ніколи й нікому він не прохопився про них жодним словом. Йому, що не терпів галасу, виграш відкрив шлях до тих маленьких радощів, про які він завжди мріяв.

«Так бідаків не вбивають…»

І все одно це, по суті, був лише бідак, убитий в той час, як він сидів у самій білизні на краю власного ліжка, шкребучи перед сном свої хворі підошви.

НЕВДАЧА КОМІСАРА МЕГРЕ

Роман

1. ХАЗЯЙКА ПАНСІОНУ З КІЛБЕРН-ЛЕЙН ТА М'ЯСНИК З БУЛЬВАРУ КУРСЕЛЬ

Стукіт, що ним розсильний Жозеф попередив про свій намір увійти, був тихіший за шарудіння миші. Потім двері безшумно відчинилися, і краєм ока Мегре побачив знайому лисину в ореолі золотистих волосинок. «Немов той привид», — подумав він, не підводячи голови від купи досьє і не виймаючи люльки з рота. Розсильний теж мовчав, не наважуючись заговорити перший.

Уже цілий тиждень Мегре був не в гуморі і, щоб не накликати на себе патронового гніву, всі заходили до його кабінету лише навшпиньках. Комісара все дратувало, особливо погода. Такого мокрого, холодного та похмурого березня вже давно не бачив Париж.

Об одинадцятій ранку в усіх кабінетах Управління карного розшуку стояв такий самий морок, як на світанку в дні страти злочинців. До самого полудня горіли лампи, а о третій уже починало смеркати. Небо ніби прорвалось — невпинно мрячив густий і дрібний, як порох, дощ. Паркет рябів од мокрих слідів ніг, і ніхто не міг вимовити трьох слів, щоб не висякатись.

Газети з'явилися з фотографіями жителів передмістя, які поверталися додому на човнах по залитих водою вулицях, схожих на справжні ріки.

Того ранку, прибувши на роботу, комісар передусім запитав:

— Жанв'є прийшов?

— Хворий.

— А Люка?

— Дзвонила його жінка і сказала, що…

З кожним днем на роботу виходило все менше інспекторів, список захворілих нараховував уже цілі десятки, так що напохваті іноді не було й третини особового складу Управління карного розшуку.

Хоч комісарова дружина вбереглася від грипу, її мучив зубний біль. Дантист був безсилий полегшити муки пані Мегре, яка цілими ночами не склепляла очей і кусала собі губи, щоб не стогнати.

Краще б вона вже стогнала. Прокинувшись серед ночі, Мегре раптом відчував, що дружина лежить з розплющеними очима, затамувавши подих. Якийсь час він мовчав, боячись завдати їй зайвого болю, потім не втримувався, бурмотів:

— Чому ти не ковтнеш снотворного?

— Ти не спиш?

— Ні. Принести?

— Ти ж знаєш, що це мені не допомагає,

— А ти все-таки ковтни.

Він уставав і, босий, ішов до аптечки, діставав пілюлі, наливав склянку води, не в силі приховати тупого роздратування.

— Пробач мені, — зітхала жінка.

— Ти не винна.

— Я могла б піти до кімнати служниці.

На сьомому поверсі у них була невеличка кімната, яка майже завжди стояла порожня.

— То я піду…

— Ні.

— Тоді не звертай на мене уваги. Спи. В тебе завтра стільки роботи!

Справжньої роботи в нього не було, зате дрібних турбот не бракувало. Щодня газети рясніли нападками на поліцію у зв'язку з таємничим зникненням місіс Мюріел Брітт. Треба ж було, щоб ця ідіотська історія трапилась саме тепер!

Жінки зникають майже щодня. Їх часом знаходять, часом — ні, але жодна газета не приділяє цьому більше двох-трьох рядків.

Про зникнення Мюріел Брітт, проти звичаю, сурмили щонайдужче. Вона прибула до Парижа з Англії в одному з тих велетенських автобусів, до яких заповзятливі агенти туристських фірм в Англії, США та Канаді заганяють цілі гурти «леді та джентльменів», щоб майже задарма показати їм «столицю світу».

Того вечора туристи мали оглянути нічний Париж. Великий автобус помчав по залитому вогнями місту, раз у раз зупиняючись і вивергаючи свій галасливий вантаж — вже досить-таки підтоптаних добродіїв та добродійок — на Ринковій площі, на площі Пігаль, на вулиці Лапп, на Єлісейських полях, — усюди, де були бари, в яких напої по туристських талонах.

Під кінець екскурсії всі повеселішали, розчервонілись, тьмяні очі заблищали. На передостанній зупинці загубився один опецькуватий панок з намащеними вусами — рахівник із Сіті, але другого ранку його знайшли у готелі, в ліжку, де він безтурботно давав хропака.

А от із місіс Брітт усе сталося інакше. Як без угаву повторювали англійські газети, у неї не було жодних підстав зникати. Їй уже минуло п'ятдесят вісім років. Кощава, суха, із змарнілим від праці обличчям та тілом, вона була власницею невеличкого пансіону в провулку Кілберн-Лейн, десь у Вестенді в Лондоні.

Мегре не знав, який на вигляд той пансіон. Судячи з фотографій, це був невеличкий сірий будинок на кілька кімнат, де жили стенографістки та дрібні службовці, що тричі на день зустрічалися в їдальні за круглим столом.

Місіс Брітт була вдова. Її син служив десь у Південній Африці, а заміжня дочка жила в Єгипті поблизу Суецького каналу. Газетярі зазначали, що це була перша подорож до континенту, яку дозволила собі бідолашна жінка.

Звичайно, вона обрала Париж. Групою, по твердій ціні. Разом з іншими вона зупинилась у дешевому готелі біля вокзалу «Сен-Лазар», де за традицією проживали туристи третього класу.

Після нічної екскурсії місіс Брітт, як і всі інші туристи, пішла до своєї кімнати. Троє свідків запевняли, що чули, як вона зачинила за собою двері.

Другого ранку її не знайшли в номері, і відтоді ніхто не міг сказати, що з нею.

Невдовзі прибув сержант із Скотланд-Ярда і, зніяковіло відрекомендувавшись комісарові Мегре, делікатно почав розслідувати справу.

Менш делікатні англійські газети репетували про «бездарність французької поліції».

Мегре мовчав, йому не хотілось, щоб набули розголосу деякі подробиці, передусім те, що в номері місіс Брітт під матрацом, у шухлядах столу та за шафою було знайдено порожні пляшки від спиртних напоїв.

Після того, як одна вечірня газета надрукувала портрет місіс Брітт, до управління завітав бакалійник, в якого вона купувала спиртне.

— Ви не помітили в ній нічого особливого?

— Гм!.. Від неї завжди тхнуло вином… Якщо це тільки вино… Судячи з того, що вона в мене купувала, старенька віддавала перевагу джінові.

Чи вдавалась місіс Брітт до таємних пиятик у своєму пансіоні на Кілберн-лейн? Англійські газети не прохопилися про це жодним словом.

Слідом за бакалійником з'явився швейцар із готелю «Сен-Лазар».

— Я бачив, як вона спускалась по сходах, — розповів він. — Вона кудись страшенно поспішала і пройшла, не глянувши на мене.

— Вона вийшла з готелю?

— Так.

— В якому напрямку?

— Не знаю.

Згодом один поліцай бачив її перед баром на вулиці Амстердам — стара довго розглядала вивіску, не наважуючись увійти.

Оце й усе. Працівники Сюрте марно нишпорили по всіх закутках Парижа, дряпали якорями дно Сени — жодних слідів місіс Брітт, живої чи мертвої, виявлено не було.

Щоранку з Лондона дзвонив давній знайомий Мегре суперінтендент Пайк.

— Sorry[1], комісаре. Досі нічого нового?

Ця клята справа, завжди вологий одяг, калюжі від парасольок на підлозі і, нарешті, зубний біль пані Мегре — все це тримало комісара в стані страшенного нервового напруження, і всі бачили, що його може щомиті прорвати, аби був бодай найменший привід.

— В чому річ, Жозефе?

— Шеф хоче вас бачити, пане комісар.

— Скажи, що зараз прийду.

Для звіту було ще ранувато. Директор викликав його серед дня лише тоді, коли йшлося про щось справді важливе.

Дочитавши донесення, комісар ще раз ретельно натоптав та запалив люльку і попрямував до кабінету директора.

— Що нового, Мегре?

Замість відповіді, той лише знизав плечима.

— Кур'єр щойно приніс листа від міністра.

Просто «міністр» в директорових устах означало — «міністр внутрішніх справ», якому було безпосередньо підпорядковане Управління карного розшуку.

— Я слухаю.

— Об одинадцятій тридцять сюди приїде один добродій. — Годинник вибив чверть на дванадцяту. — Це пан Фюмаль, особистий друг міністра. Він щедро асигнував його на останніх виборах.

— Його дочка щось накоїла?

— В нього нема дочки.

— Тоді син?

— І сина нема. Міністр не пише, в чому річ. Здається, цей добродій хоче поговорити з вами віч-на-віч. Ви самі розумієте, що з ним краще не сперечатись. Нам доведеться робити те, чого він захоче.

Мегре ледве поворухнув губами, але було неважко зрозуміти, що слово, яке мало не зірвалось з його уст, починалося на літеру «г».

— Пробачте, комісаре, я сам розумію, що це робота не з приємних. Зробіть усе, що зможете. Останнім часом ми й так мали вдосталь неприємностей.

Опинившись у приймальні, Мегре зустрівся поглядом із Жозефом.

— Коли з'явиться цей Фюмаль, веди його просто до мене.

— Хто-хто?

— Фюмаль! Це його прізвище.

Він раптом подумав, що колись уже чув це прізвище та ще й, здається, у зв'язку з чимось вельми неприємним. Проте зараз він мав забагато неприємностей, щоб пригадувати додаткові.

— Аєвар на місці? — запитав він на порозі інспекторської.

— Ще не приходив.

— Хворий?

— Хто його зна. Не дзвонив.

Аєвара заступав Жанв'є, з іще червоним носом і землисто-сірим обличчям.

— Як твої хлоп'ята?

— Лежать із грипом.

Хвилин за п'ять Мегре почув, як хтось знов зашкрябав у двері його кабінету, і Жозеф якось невпевнено вимовив:

— Пан Фюмаль.

Не підводячи голови, Мегре пробурмотів:

— Сідайте.

Міцне дубове крісло жалібно заскрипіло під велетенською вагою гостя. Вмостившись, Фюмаль невдоволено зиркнув на комісара, немов здивований таким прийомом.

— Мені сказали, що ви хочете поговорити зі мною особисто. У чім річ?

На пальті гостя було лише кілька краплинок — він, безперечно, прибув машиною.

— Ви мене не впізнаєте?

— Ні.

— Подумайте.

— В мене є про що думати й без цього.

— Фердінанд.

— Який Фердінанд?

— Гладкий… Фердінанд Бум-бум.

Комісар не помилявся — згадка була неприємна. Це було так давно… В пам'яті раптом постали рідне село, школа, обличчя однокласників.

В той час батько Мегре був управителем поміщицького маєтку в Сен-Фіакрі, а батько Фюмаля — різником на сусідньому хуторі Катреван. Хлопці вчились в одній школі, навіть в одному класі. Бум-бумом його охрестили школярі — Фердінанд завжди був вайлуватим гладуном з таким же, як і тепер, брезклим, хворобливим обличчям.

— Згадали?

— Так.

— Скільки літ, скільки зим! Не дивно, що ви й забули про мене. А я знав, що ви стали детективом, — бачив ваші фото в газетах. До речі, ми ж були колись на «ти»!

— Що було, те загуло, — сухо відповів комісар, вибиваючи люльку.

— Як хочете. Ви читали листа від міністра?

— Ні.

— І вам ніхто нічого не казав?

— Казали.

— Зрештою, кожен із нас утяв, скільки вмів. Мій батько, правда, був не управителем, а простим різником. Мене вигнали з ліцею після п'ятого класу…

В ньому відчувалась затамована злість — і не стільки проти самого Мегре, як проти всього світу, проти життя, проти неба.

— А зараз сам Оскар — мій найкращий друг…

Оскар — міністр внутрішніх справ.

— Він мені дечим завдячує… Тож він і порадив мені звернутись до вас. «Іди, — каже, — поговори з Мегре. Він на цьому зуби з'їв. Я його віддам у твоє цілковите розпорядження… Покладись на мене».

Комісар мовчав, його важкий погляд немов прикипів до жовтого брезклого обличчя Фюмаля.

— Я ще пам'ятаю вашого батька, — вів далі той. — У нього були такі пишні рудуваті вуса, еге ж? Але сам худий, здається, сухотний… Шкода, що він не поладнав з моїм старим. Вони вдвох могли б такі справи вершити, що ой-ой-ой…

Нігті Мегре люто вп'ялися в долоні, але він стримався, хоч від останньої фрази гостя в ньому все немов заклекотіло: ці згадки були найболючіші.

Подібно до багатьох інших сільських різників, Луї Фюмаль, батько Фердінанда, торгував ще й товаром. Він навіть орендував пасовисько, щороку скуповуючи все нові луки.

Про його жінку, матір Фердінанда, по всій окрузі ходила лиха слава. Подейкували, що вона ніколи не носила панталон, бо, як сама казала, «поки їх спустиш, то й нагоду впустиш».

Невже в усіх людей на деяких згадках дитинства немовби лежить тінь?

Як управителю Еварісту Мегре довіряли продаж худоби. Він довго відмовлявся вступати у будь-які стосунки з Луї Фюмалем. Той наполягав, і одного дня Мегре погодився. Фюмаль прийшов до нього в кабінет і поклав на стіл своє старе заяложене портмоне, що мало не тріщало од асигнацій.

Малому Мегре вже минув восьмий, але того дня він був не в школі, а вдома, бо нездужав. Мати його була ще жива і, здається, саме поралась на кухні.

Раптом він почув грюкіт дверей і побачив, як до кімнати влетів батько. Він був чимось страшенно схвильований, без капелюха, з вологими від поту вусами.

— Цей падлюка Фюмаль… — вигукнув він.

— Що він зробив?

— Я спочатку навіть уваги не звернув… Коли він вийшов, я поклав гроші до сейфу, потім подзвонив графові і лише опісля помітив на столі під цигарницею дві асигновки. Ото свиня!

Мегре вже встиг забути, скільки там було грошей, але він ще добре пам'ятав нестримний гнів страшенно ображеного батька…

— Ось я його дожену…

— Але ж він поїхав бричкою.

— Дарма. Я візьму велосипед і…

Комісар не міг пригадати, що було далі, але відтоді з їхній родині ніхто не вимовляв імені Фюмаля інакше, як із лайкою. При зустрічі вони вже ніколи не вітались. Потім була ще одна подія, але Мегре міг тільки здогадуватись про неї. Здається, Фюмаль спробував викликати у старого графа недовіру до свого управителя, і батькові довелося боронитися.

— Слухаю вас.

— Ви щось чули про мене після школи?

В голосі Фердінанда Фюмаля звучала глуха погроза.

— Ні.

— Вам відомий трест «Об'єднана м'ясоторгівля»?

— Лише з назви.

Ці два слова йому доводилось читати на вивісках м'ясних крамниць по всьому Парижу, навіть поряд із його будинком, на бульварі Вольтера. Він чув також, що дрібні м'ясники не раз виступали проти «Об'єднаної м'ясоторгівлі», та марно.

— Це я. А що вам відомо про «Дешеве м'ясо»?

— Майже нічого. Здається, ще одна «мережа» в робітничих районах та на околицях.

— Знов-таки я! — мовив Фюмаль, визивно блиснувши очима. — Ви знаєте, скільки це мільйонів капіталу?

— Це мене не цікавить.

— В моїх руках також «Північні м'ясобойні» з центром у Ліллі і «Корпорація м'ясників» з конторами на вулиці Рамбюто.

Мегре глянув на величезну тушу, що ледве вміщалась у кріслі, і з губ його мало не зірвалось: «Та це ж справжня гора м'яса!» Проте він стримався, інтуїтивно відчуваючи, що тут пахне ще неприємнішою справою, ніж зникнення місіс Брітт. йому був ненависний Фердінанд Фюмаль. Це пояснювалося не тільки згадками про дитинство. Надто вже цей ділок був самовпевнений, сповнений почуття незмірної переваги над усіма простими смертними, і це не могло не ображати кожного, хто мав з ним справу.

А втім, у манерах і в погляді гостя відчувалась явна тривога, навіть переляк, які він марно силкувався приховати.

— Ви, мабуть, цікаві знати, чого я прийшов сюди?

— Не дуже.

Найкращий спосіб вивести таких типів із себе — це поставитись до них із цілковитим спокоєм та байдужістю. В погляді комісара не було ні запопадливості, ані цікавості, і це роздратувало Фюмаля.

— Чи знаєте ви, що в мене досить довгі руки, щоб дати по шиї будь-якому чиновникові?

— О!

— Навіть такому, який вважає себе незамінним.

— Це все, що ви маєте сказати?

— Ви могли помітити, що я прибув сюди як друг.

— І що далі?

— Ви ж з самого початку поставились до мене так…

— Ввічливо, пане Фюмаль.

— Гаразд, якщо ви так вважаєте! Я вирішив звернутись саме до вас тому, що не забув нашої колишньої дружби, а ви…

Вони ніколи не були друзями, навіть не товаришували. Взагалі, у Фердінанда Фюмаля в школі не було приятелів — він був страшенно відлюдькуватий, і всі однокласники його обминали.

— Дозвольте, в свою чергу, зауважити, що на мене чекає багато роботи.

— Я заклопотаний більш, ніж ви, і все-таки вибрав час, щоб сюди приїхати. Думав, що це краще, ніж приймати вас у себе…

Навіщо сперечатися? Він справді знав міністра, якому, напевне, не раз був корисний, не кажучи вже про дрібніших політиків. Це могло кепсько скінчитись.

— Вам потрібна допомога поліції?

— Ви вгадали.

— Слухаю вас.

— Сподіваюсь, все, що я тут говоритиму, залишиться між нами?

— Якщо тільки ви не вчинили злочину…

— Я не люблю жартів!

Мегре підвівся і, зціпивши зуби, підійшов до каміна, ледве стримуючись, щоб не виставити свого гостя за двері.

— На моє життя готується замах.

Комісар ледве не зронив: «Нічого дивного». Але знов примусив себе стриматись.

— Вже цілий тиждень я одержую анонімні листи, на які спочатку не звертав уваги. Люди, що досягли такого становища, як я, завжди викликають в інших заздрощі, а то й ненависть.

— Ці листи при вас?

Фюмаль витяг з нагрудної кишені таке ж товсте портмоне, як було колись у його батька.

— Ось перший. Конверт я порвав, бо не знав, що в ньому.

На жовтому папері друкованими літерами було написано олівцем:

«ТИ ЗДОХНЕШ».

Стримавши усмішку, Мегре поклав листа на стіл.

— А що в інших?

— Ось другий, одержаний наступного дня. Я зберіг конверт, на якому, як ви бачите, стоїть штамп поштового відділення, що біля Опери.

На такому ж аркуші паперу олівцем було написано:

«Я ЗДЕРУ З ТЕБЕ ШКУРУ».

Потім Фюмаль вийняв із конвертів і решту листів.

— А ось на цьому штамп зовсім не чіткий…

«ЛІЧИ СВОЇ ДНІ, ПАДЛЮКО».

— Чия це робота, як вам здається?!

— Стривайте. Листів усього сім, останній надійшов сьогодні вранці. Один із них відправлено з бульвару Бомарше, другий з поштамту на вулиці Лувр, третій — з авеню Терн.

Вони були майже однакові за змістом:

«ТОБІ ВЖЕ НЕДОВГО ЖИТИ».

«ПИШИ ЗАПОВІТ».

«ГАД».

І, нарешті, останній, який нічим не відрізнявся од першого:

«ТИ ЗДОХНЕШ».

— Ви довірите мені цю… кореспонденцію?

Здається, гість не помітив іронії в цьому запитанні.

— Якщо це допоможе вам виявити відправника, то, звичайно…

— Вам не здається, що це жарт?

— Люди, з якими я маю справу, не належать до жартунів. Що б ви про мене не думали, Мегре, я не з тих, кого легко залякати. Розумієте, не можна просуватись у житті, не наживаючи собі ворогів, але я їх ніколи не боявся і не і боюсь. На їхні погрози я завжди відповідав зневагою.

— Чому ж ви прийшли сюди?

— Тому що як французький громадянин я маю право вимагати у вас охорони моєї особи. Крім того, мені зовсім не хочеться бути підстреленим з-за рогу. Я казав про це Оскару, і він…

— Знаю. Отже, ви хочете, щоб ми призначили для вас охоронців?

— Це, по-моєму, ваш обов'язок.

— А також виявили автора анонімних листів?

— Якщо зможете.

— Ви нікого не підозрюєте?

— Нікого зокрема. Хіба що…

— Кажіть.

— Попереджаю, що я нікого не звинувачую. Це нікчема. Він, можливо, здатний на погрози, але виконати їх він не наважиться.

— Хто це?

— Його прізвище Гайярден, Роже Гайярден з кооперації «Дешеві товари».

— В нього є підстави ненавидіти вас?

— Я його пустив з торбами.

— Навмисне?

— Так. Після попередження.

— Навіщо?

— Тому що він став мені впоперек дороги. Я довів його до банкрутства і сподіваюсь посадити в тюрму.

— Ви знаєте його адресу?

— Вулиця Франсуа Першого, двадцять шість.

— Він теж м'ясник?

— Не професіональний, скоріше банківський ділок. Він оперує чужими грішми, я — своїми власними. В цьому вся різниця.

— Він жонатий?

— Так. Але його дружина тут ні до чого. Він живе з коханкою.

— Ви її знаєте?

— Раніше ми часто обідали втрьох.

— А ви жонаті, пане Фюмаль?

— Уже двадцять п'ять років.

— Чому ж ви не були вчотирьох?

— Моя дружина вже давно ніде не буває.

— Вона хвора?

— Не знаю. Каже, що хвора.

— Я дещо занотую…

Метре підійшов до столу, сів і взяв олівець.

— Ваша адреса?

— Я живу у власному будинку на бульварі Курсель, п'ятдесят вісім, навпроти парку Монсо.

— Чудовий район.

— Еге ж. Мої контори містяться на вулиці Рамбюто, біля ринку, та на площі Віллет.

— Зрозуміло.

— Я не кажу про бюро в Ліллі та в Інших містах.

— У вас великий штат?

— На бульварі Курсель п'ять чоловік.

— Є шофер?

— Так. Я й досі не вмію водити машину.

— А секретарі?

— Одна особиста секретарка.

— На бульварі Курсель?

— Еге ж. У неї там є власна кімната й кабінет, але вона супроводжує мене, коли доводиться виїздити до інших міст.

— Молода?

— Як вам сказати. Років тридцять.

— Ви спите з нею?

— Ні.

— А з ким?

Губи Фюмаля скривились у презирливій посмішці.

— Я чекав цього запитання. Що ж, гаразд! Так, у мене є коханка. Раніше було кілька. Її звуть Мартіна Жійю. Я наймаю для неї кімнату на вулиці Етуаль.

— За два кроки від вашого будинку?

— Природно.

— Коли й де ви з нею познайомились?

— Торік, в одному нічному кабаре. Вона дуже тиха на вдачу і майже завжди сидить удома.

— Гадаю, у неї немає підстав ненавидіти вас.

— Я теж так гадаю.

— В неї є інший коханець?

Фюмаль спалахнув.

— Якщо й є, то це мені невідомо, — вигукнув він. — Це все, що вас цікавить?

— Ні. Ваша дружина ревнива?

— Раджу запитати в неї особисто — з притаманним вам тактом!

— Якого вона походження?

— Донька м'ясника.

— Прекрасно.

— Що прекрасно?

— Нічого. Мене цікавило ваше безпосереднє оточення… Ви самі розбираєте пошту?

— Лише ту, яку одержую на домашню адресу.

— Це приватна кореспонденція?

— Більш-менш. Решта надходить до контор на вулиці Рамбюто та площі Віллет. Нею займаються мої службовці.

— Отже, ваша секретарка…

— Вона лише розпечатує листи й передає мені.

— Ви їй показували ці послання?

— Ні.

— Чому?

— Не знаю.

— А дружині?

— Теж ні.

— А вашій знайомій?

— Ні, ні, ні!!! Це все, що ви бажаєте знати?

— Сподіваюсь, ви не заперечуватимете, якщо я відвідаю ваш дім на бульварі Курсель? Під яким краще приводом?

— Скажете, що я повідомив вас про зникнення важливих документів.

— Можливо, доведеться відвідати контори?

— Говоріть те ж саме.

— Чи можу я зустрітись з мадмуазель Жійю?

— Не заперечую.

— Дякую.

— Це все?

— Від сьогодні ми почнемо стежити за вашим будинком. Охороняти вас особисто буде важче. Адже ви не сидите на місці. До речі, ви користуєтесь власною машиною?

— Так.

— У вас є зброя?

— Я ніколи не ношу зброї з собою, але в шухляді нічного столика у мене лежить пістолет.

— Ви з дружиною спите окремо?

— Вже десять років.

Мегре підвівся і глянув на двері, потім подивився на годинника. Фюмаль теж встав, насилу звільнившись від крісла.

— Правду кажучи, я не чекав, що ви мене так стрінете.

— Ви вважаєте, що я поводився некоректно?

— Цього не скажеш, але…

— Насамперед мене цікавить ваша справа, пане Фюмаль. Сподіваюсь, що з вами буде все гаразд.

Вже з коридора розлючений м'ясник коротко кинув:

— Бажаю вам того ж!

Мегре спересердя грюкнув дверима.

2. НЕДОВІРЛИВА СЕКРЕТАРКА ТА БАЙДУЖА ДРУЖИНА

Не встиг Мегре знову сісти за стіл, як до кабінету нечутною ходою ввійшов Люка з текою в руках. В повітрі враз запахло ліками.

— Ти його бачив? — похмуро запитав Мегре.

— Кого, патроне?

— Типа, який щойно вийшов.

— Я мало не напоровся на нього, але й не глянув з обличчя.

— Даремно. Якщо я не помиляюсь, тут ми матимемо більше мороки, ніж з англійкою.

Слово, що його вжив Мегре, було значно сильніше, ніж «морока». Настрій у нього був украй пригнічений. Він завжди ненавидів Фюмаля і не забув того зла, якого було заподіяно його батькові, але й не міг пробачити собі, що так ганебно піддався почуттям.

— Хто це? — запитав Люка, кладучи папери на стіл,

— Фюмаль.

— А, м'ясний король!

— Ти його знаєш?

— Мій тесть цілих два роки працював бухгалтером в одній із його контор.

— Ну, і якої він думки про нього?

— Він вирішив, що краще перейти на іншу роботу.

— Хочеш взятися за це? — Мегре простяг інспекторові пачку анонімних листів. — Про всяк випадок, покажи їх Моерсу.

В лабораторії вміють примусити який завгодно документ заговорити зрозумілою мовою. Моерс знав усі гатунки паперу, чорнила, можливо, навіть олівців. Не виключено також, що на листах будуть виявлені знайомі відбитки пальців.

— Що ми зробимо для його захисту? — запитав Люка, прочитавши листи.

— Не знаю. Спочатку пошли кого-небудь на бульвар Курсель. Скажімо, Ваше.

— Всередину будинку?

Мегре замислився.

Дощ перестав, але погода не стала кращою. Знявся холодний вологий вітер, який зривав капелюхи з перехожих і тріпав поли їхніх пальт.

Ті, що йшли по мосту Сен-Мішель, низько нахиляли голови, — ховаючи обличчя.

— Знадвору. Нехай візьме кого-небудь із собою, щоб краще ознайомитись з місцевістю. А ти піди і поглянь, чи нема чого цікавого в конторах на вулиці Рамбюто і площі Віллет.

— Ви гадаєте, що є справжня небезпека?

— В усякому разі, з боку самого Фюмаля. Якщо ми не виконаємо його бажання, він знов побіжить до міністра, і тоді нам не минути халепи.

— А що він хоче?

— Коли б я знав.

Це була правда. Мегре і досі не зовсім розумів, чого саме так настирливо домагався його давній знайомий.

— Ти обідатимеш удома?

Було вже за полудень, час обіду. Раніше Мегре завжди обідав дома, але за останній тиждень йому вже тричі довелося підживлятися в ресторанчику на площі Дофін: дружина була на прийомі в зубного лікаря. Їсти в самоті він не любив.

Люка згодився розділити товариство свого патрона. В ресторанчику, як завжди, біля стойки було кілька інспекторів, і комісар та його супутник зайшли з чорного ходу до маленької тильної кімнати з старомодною грубкою, де Мегре відчував себе майже як удома.

— Що ви скажете про рагу з білого м'яса? — запитав хазяїн.

— Кращого й не вигадаєш.

З вікна було видно, як на сходах будинку Управління карного розшуку якась жінка відчайдушно намагалася опустити задублену вітром сукню.

Мегре мовчки дивився у вікно.

Коли принесли закуску, він зітхнув і понуро буркнув:

— Не розумію…

Трапляється, що напівбожевільні чи маніяки пишуть листи на зразок тих, що їх одержав Фюмаль. Іноді вони навіть здійснюють свої погрози. Це здебільшого нещасні люди, які довго обмірковують свої плани помсти, потай від усіх.

Цей Фюмаль, безперечно, скривдив чимало людей, а багатьох образив своєю пихою.

Чого не розумів Мегре, то це мети його візиту, тієї визивної задирливості, з якою він поводився.

Чи, може, винен у цьому він сам? Можливо, не варто було згадувати стару неприязнь, що зародилась у Сен-Фіакрі.

— Патроне, сьогодні вам ще не дзвонили із Ярду?

— Ще ні. Подзвонять.

Офіціант приніс теляче рагу, яке у пані Мегре завжди так апетитно потопало у підливі. За хвилину комісара покликали до телефону. Дзвонити могли лише з управління.

— Так, я слухаю… Жанен? Чого вона хоче? Попроси трохи почекати… Ну, хвилин п'ятнадцять, не більше… Так… У приймальні.

Повернувшись до столу, він промовив:

— Його секретарка хоче поговорити зі мною. Вона зараз у нас.

— Їй було відомо, що її шеф збирався йти до поліції?

Мегре знизав плечима і взявся за рагу. Проти звичаю, він і в рот не взяв ні сиру, ні фруктів і, нашвидку випивши чашку кави, запалив люльку.

— А ти не поспішай. Роби так, як домовились, і тримай мене у відомі.

Здається, грип добрався й до нього. Під аркою управління вітер зірвав з нього капелюха, і його спритно впіймав на льоту розсильний.

— Дякую, старий.

Вже на другому поверсі крізь скло дверей він побачив у себе в приймальні високу біляву жінку років тридцяти, з правильними рисами обличчя, яка сиділа, поклавши руки на сумку, без жодних ознак нетерплячки.

— Це ви хочете говорити зі мною?

— Комісар Мегре?

— Пройдімо до кабінету… Сідайте…

Він зняв плащ, капелюх, сів за стіл і знов оглянув гостю. Не чекаючи запитань, вона спокійно промовила:

— Мене звуть Луїза Бурже. Я приватна секретарка пана Фюмаля.

— Давно?

— Три роки.

— Ви, здається, живете на бульварі Курсель в особняку вашого шефа?

— Майже так. Проте в мене є невеличка квартира на набережній Вольтера.

— Слухаю вас.

— Сьогодні вранці вас мав відвідати пан Фюмаль.

— Він повідомив вас про це?

— Ні. Але я чула, як він розмовляв по телефону з міністром внутрішніх справ.

— У вашій присутності?

— Так. Я ніколи не підслуховую під дверима.

— Ви хотіли говорити зі мною саме про цей візит?

Вона ствердно кивнула головою, глянула на годинник і не одразу відповіла:

— Пан Фюмаль не знає, що я тут.

— А де він зараз?

— У великому ресторані на лівому березі з кількома знайомими. В нього майже щодня подібні ділові зустрічі.

Мегре не заважав їй говорити і, дивлячись на гостю, думав, чому цій молодій стрункій, гарній жінці так бракує жіночності.

— Я не хочу марно забирати ваш час, пане комісар. Не знаю, що саме розповідав вам пан Фюмаль, але гадаю, що йшлося про листи.

— Ви їх читали?

— Два з них читала — перший і ще один. Перший тому, що я сама його розпечатала, а другий лежав розгорнутий на столі.

— Звідки ви знаєте, що їх було більше, ніж два?

— Через мої руки проходить уся пошта, і я легко впізнавала жовтий папір та друковані літери на конвертах.

— Фюмаль говорив вам про них?

— Ні.

Вона завагалась, проте аніскільки не збентежилась, хоч комісар не спускав з неї пильного погляду.

— Я гадаю, вам краще знати, що писав ці листи він сам.

Її щоки порожевіли, і було видно, що вона рада: найважче залишилось позаду.

— Чому ви так гадаєте?

— Тому, що, по-перше, одного разу я застала його, коли він писав такого листа. До його кабінету я завжди входжу не стукаючи. Це він так звелів. Він гадав, що я вийшла. Я щось забула, і коли повернулась, то побачила, як він виводить друковані літери на аркуші паперу.

— Коли це було?

— Позавчора.

— Як він поставився до вашої появи?

— Він одразу ж прикрив листа вимочкою. А вчора я поцікавилась, де він дістав папір та конверти. У нас ні на бульварі Курсель, ні на вулиці Рамбюто таких не водиться. Ви самі могли переконатись, це грубий папір, який продається пачками в бакалійних та тютюнових крамницях. Коли хазяїна не було, я почала шукати…

— І знайшли?

Вона відкрила сумочку і дістала звідти аркуш полінованого паперу та жовтуватий конверт.

— Де це лежало?

— На дні шухляди у старій шафі, де звалені нікому не потрібні справи. Туди, звичайно, ніхто не заглядає.

— Дозвольте запитати вас, мадмуазель, чому ви раптом вирішили прийти сюди?

Вона, мабуть, чекала цього запитання і тієї ж миті спокійно відповіла:

— Шукати захисту.

— Від кого?

— Від нього.

— Не розумію.

— Тому, що ви його не знаєте так, як я.

Вона й гадки не мала, що Мегре знав його набагато давніше од неї.

— Поясніть.

— Нема чого пояснювати. Він нічого не робить просто так, розумієте? Коли він уже не полінувався писати самому собі листи з погрозами, то, повірте, у нього є якась мета. Тим більше, що потім він звертається до самого міністра внутрішніх справ по допомогу і відвідує вас.

Мегре не знайшов, що їй заперечити.

— Ви вірите, пане комісар, що існують люди лихі від природи, для яких бути лихими — найбільша втіха?

Мегре вирішив за краще не відповідати.

— Ну от, він саме такий. Від нього залежать — посередньо чи безпосередньо — сотні людей, і він робить усе, що може, аби отруїти їм життя. Він дуже хитрий. Від нього важко що-небудь приховати, його управляючі одержують мізерну платню, і всі потроху шахраюють. Він це знає і лише чекає слушної нагоди, — щоб їх застукати на гарячому, коли вони менше за все цього чекають. В конторі на вулиці Рамбюто у нього цілих тридцять років служив один касир, якого він чомусь терпіти не міг. Але той не раз робив йому послуги і тому залишався на місці. Це був раб, який тремтів, коли бачив хазяїна. В нього було погане здоров'я і шестеро чи семеро дітей. Коли він зовсім занедужав, пан Фюмаль вирішив позбутися його, але так, щоб не платити жодного франка неустойки. Знаєте, що він вигадав? Якось уночі він пішов на вулицю Рамбюто, відімкнув сейф, ключі від якого були лише в нього та в касира, і витяг звідти певну кількість асигнацій. Потім, вранці, тишком-нишком засунув їх у кишеню касирового пальта, яке висіло в роздягальні, і наказав відімкнути сейф. Ви можете здогадатись, чим усе це скінчилось. Старий плакав, мов мале дитя, ставав на коліна. Це була страшна сцена. Пан Фюмаль до останньої хвилини погрожував викликати поліцію і так залякав бідолаху, що той дякував, коли прощався. Тепер ви розумієте, чому я вирішила шукати захисту?

— Розумію, — прошепотів Мегре, хоч він, здавалося, думав про щось своє.

— Я вам навела лише один приклад, а їх безліч. Він не робить нічого без певної мети…

— Чи не здається вам, що вій боїться за своє життя?

— Безперечно. Він завжди боявся. Як це не дивно, але саме через це він заборонив мені стукати у двері. Коли він раптом чує стукіт у двері, то аж кидається.

— Отже, ви гадаєте, що є чимало людей, які мають серйозні підстави важити на його життя?

— Саме так.

— Це загалом ті, хто працює у нього?

— Не тільки. Це також ті, з ким він має справи. Він пустив на вітер десятки дрібних м'ясників, які відмовились продати йому свої крамниці. А зовсім недавно він зруйнував месьє Гайярдена.

— Ви його знаєте?

— Так. Це дуже порядна людина. Він мешкає в прекрасній квартирі на вулиці Франсуа Першого з коханкою, яка на двадцять років молодша за нього. Він непогано поставив справу і жив на широку ногу, поки пан Фюмаль не надумав створити «Асоціацію м'ясників». Вони бились цілих два роки, і нарешті месьє Гайярден змушений був просити пощади.

— Ви не любите вашого шефа?

— Ні, пане комісар.

— Чому ж ви у нього служите?

— Через Фелікса.

— Якого Фелікса?

— Шофера.

— Ви коханка шофера?

— Грубо кажучи, так. А взагалі, ми заручені і одружимось, як тільки зберемо досить грошей, щоб купити готель в околицях Ж'єна.

— Чому саме Ж'єна?

— Тому що ми обоє звідти.

— Ви знали одне одного ще до Парижа?

— Ні. Ми познайомились на бульварі Курсель.

— Пан Фюмаль знає про ваші наміри?

— Сподіваюсь, що ні.

— А про ваші стосунки?

— Цілком можливо. Від нього нічого не втаїш, і, напевне, він нас уже підстеріг. Досі він мовчав. Можливо, він заговорить тоді, коли це йому буде вигідно.

— Гадаю, що Фелікс поділяє ваші почуття щодо нього?

— Безперечно.

Їй не можна було закинути браку відвертості.

— Ви знайомі з пані Фюмаль?

— Звичайно. Вони вже давно як одружені.

— Яка вона з себе?

— Якою може бути жінка такого чоловіка, як пан Фюмаль? Він її тероризує.

— Що ви маєте на увазі?

— Пані Фюмаль ніколи не виходить з дому. Він кожного дня десь буває, з кимось зустрічається, сам щодня іде в гості і приймає у себе. А про неї він турбується менше, ніж про служницю. Вони ніколи не були разом ні в ресторані, ні в театрі, а влітку він завжди виряджає її до глухого гірського села — «на курорт».

— Замолоду вона була гарна?

— Ні. Вона дочка одного з найбагатших м'ясників у Парижі. Він жив у передмісті Сен-Оноре, а пан Фюмаль був тоді ще досить бідний.

— Як вам здається, вона переживає?

— Не думаю. Вона до всього збайдужіла, здебільшого спить, п'є, читає романи і лише вряди-годи ходить сама до найближчого кіно.

— Вона молодша за нього?

— Можливо, але цього не видно.

— Це все, що ви можете сказати?

— Так. А тепер мені краще піти звідси, щоб бути вже дома, коли він повернеться.

— Ви обідаєте вдома?

— Здебільшого.

— Зі слугами?

Вона знов злегка зашарілась і лише кивнула головою.

— Дякую вам, мадмуазель. Сьогодні я буду у вас.

— Ви йому не скажете, що…

— Не хвилюйтесь.

— А то він такий хитрюга.

— Я теж!

Мегре провів гостю поглядом аж до кінця довгого коридора, де вона повернула на сходи і зникла.

Якого дідька цей Фердінанд Фюмаль заходився сам собі писати листи з погрозами і в той же час вимагати захисту від поліції? На думку йому враз спала відповідь, але Мегре не любив занадто простих відповідей.

У Фюмаля було безліч ворогів. Деякі з них, безперечно, могли важити на його життя. Хто зна, чи не накоїв він чогось такого останнім часом, що його зненавиділи ще більше?

Він не наважився прийти в поліцію і заявити:

— Я мерзотник. Одна з моїх жертв може бажати моєї смерті. Захистіть мене.

Натомість він вдався до хитромудрих вигадок, приніс купу фальшивих анонімок, страхав іменем міністра… А що, як секретарка збрехала?

Мегре встав і, замислившись, рушив до сходів, що вели в лабораторію. Моерс був зайнятий, але підвів голову і усміхнувся до комісара.

— Ти щось знайшов?

— Відбитки пальців.

— Чиїх?

— Трьох людей. Спочатку якогось невідомого мені чоловіка з товстими короткими пальцями, потім ваші, а далі — Люка.

— Це все?

— Так. Звичайно, я не розглядав відбитки на конвертах, їх завжди багато, серед них і поштареві.

— Перевір, чи не відрізняється від решти цей аркуш і конверт.

Експертиза була коротка.

— Нічим, — відповів Моерс.

Повертаючись до свого кабінету, Метре відчув, що йому страшенно кортить послати під три чорти і самого Фюмаля, і його вигадки. Як можна організувати охорону людини, що гасає по всьому Парижу? Для цього не вистачить ніякої поліції.

— Падлюка! — пробурмотів він крізь зуби.

Невдовзі подзвонили. Ще один слід, по якому сподівались знайти місіс Брітт, нікуди не привів.

— Якщо мене питатимуть, — сказав він в інспекторській, — скажіть, що я повернусь за годину-дві.

Опинившись на вулиці, він зупинив таксі.

— Бульвар Курсель, п'ятдесят вісім.

Знов замрячило. По обличчях перехожих було видно, як їм остогидло чалапати по грязюці під холодним дощем.

Великий чотириповерховий особняк у стилі минулого сторіччя з заґратованими вікнами першого поверху, вузькими, мов бійниці, другого та третього поверхів і дубовими, оббитими міддю, дверима мав похмурий непривітний вигляд. Мегре натиснув мідяну кнопку дзвоника, і швейцар у смугастій лівреї з золотими лампасами відчинив йому двері.

— Я хочу бачити пана Фюмаля.

— Його нема вдома.

— В такому разі я хотів би бачити пані Фюмаль.

— Не знаю, чи вона вас прийме.

— Скажіть, що прийшов комісар Мегре.

В колишній стайні, перетвореній на гараж, стояли два автомобілі, з чого можна було зміркувати, що у колишнього м'ясника їх аж три.

— Дозвольте провести вас…

По широких сходах з різьбленими бильцями Мегре піднявся до вестибюля другого поверху, де, немов вартові, застигли дві мармурові статуї. Швейцар показав рукою на важке, страшенно невигідне крісло в стилі ренесансу і побіг на третій поверх. Комісар сів.

Чекати йому довелось досить довго. В будинку панувала глибока тиша, яку лише іноді порушував приглушений шепіт голосів, що долинав згори, та цокання друкарської машинки: секретарка квапилась надолужити згаяний уранці час.

— Пані зараз вас прийме. Вона просить трохи почекати…

Швейцар зійшов униз, і лише за чверть години на сходах знов залунали чиїсь кроки, й Мегре побачив покоївку, яка спускалась до вестибюля.

— Комісар Мегре? Пані Фюмаль просить вас піднятися.

Атмосфера в будинку була не менш похмура, ніж у провінціальному суді. Тут було багато зайвого простору і мале життя, між розмальованими під мармур стінами виразне відлунювали голоси.

Покоївка провела Мегре до великого салону, посеред якого стояв чорний рояль, оточений принаймні півтора десятками крісел, оббитих вилинялим шовком. Тут знову довелось почекати, поки розчинились двері, впускаючи жінку в хатній сукні. Чорне волосся різко відтіняло біле брезкле обличчя з великими погаслими очима. Комісарові спочатку здалося, що до кімнати ввійшов привид.

— Пробачте, що я примусила вас чекати…

Голос у неї був рівний і байдужий, як у сновиди.

— Сідайте, прошу вас. Вам справді треба бачити саме мене?

Із розмови з Луїзою Бурже комісар знав, що пані Фюмаль зловживає алкоголем, але не думав, що в такій мірі. Погляд у жінки, яка сіла навпроти нього, був втомлений і застиглий, немов у сліпої.

— Сьогодні до мене завітав ваш чоловік. В нього є підстави гадати, що на його життя готується замах.

В її очах з'явилась ледь помітна тінь подиву:

— Ви щось знаєте про цю справу?

— Я не знаю нічого про жодну із його справ.

— А вам відомі його вороги?

Здавалось, це запитання не зразу дійшло до її свідомості.

— В нього повинні бути вороги, — нарешті промовила вона.

— Ви одружилися кохаючи?

Це запитання було надто складне для неї, і вона коротко відповіла:

— Не знаю.

— У вас є діти, пані Фюмаль?

Вона заперечливо похитала головою.

— Вашому чоловікові хотілось коли-небудь їх мати?

Вона повторила:

— Не знаю. — Потім додала: — Можливо.

Що ще можна було в неї запитати? Спілкуватися з нею було майже неможливо, немов вона жила в іншому світі чи немов між ними стояла товста скляна стіна.

— Здається, я перебив ваш відпочинок?

— Ні. Я не відпочивала.

— Мені залишається тільки…

Йому залишалось тільки попрощатися, і саме це він уже збирався зробити, коли двері раптом відчинились, і до салону влетів Фюмаль.

— Якого біса ви сюди припхались? — гарикнув він.

— Як бачите, я вирішив познайомитись з вашою дружиною.

— Мені сказали, що внизу один із ваших шпигів допитує моїх слуг. Тепер я бачу, що ви самі мучите мою жінку…

— Стривайте, пане Фюмаль! Ви ж самі звернулись до нас.

— Так, але я не дав вам права втручатись у моє приватне життя!

Мегре вклонився жінці, яка мовчки стежила за ними, нічого не розуміючи.

— Прошу вибачення, пані Фюмаль. Сподіваюсь, я вам не дуже набрид.

Господар дому пішов слідом за комісаром.

— Про що ви з нею розмовляли?

— Я запитав її, чи вона знає ваших ворогів?

— А вона що?

— Вона відповіла, що у вас повинні бути вороги, але що вона їх не знає.

— Це вас наблизило до розгадки?

— Ні.

— В такому разі…

— В такому разі доведеться почекати.

Мегре ледве стримався, щоб не запитати, навіщо Фюмаль пише сам собі анонімні листи: таке запитання було б передчасне.

— Ви ще когось хочете допитати?

— Це робить один із моїх інспекторів. Ви самі сказали, що він унизу. Взагалі, коли ви справді домагаєтесь захисту, було б набагато краще, якби вас усюди супроводжував хтось із наших людей. Який сенс охороняти ваш будинок, коли ви самі в цей час на вулиці Рамбюто або ще десь…

На сходах, крім них, нікого не було. Фюмаль скоса позирав на комісара, немов намагаючись розгадати, чи не ставить йому якої пастки цей надто незворушний поліцай.

— Коли це почнеться?

— Коли ваша ласка.

— Завтра вранці?

— Гаразд. Завтра вранці я сюди когось пришлю. О котрій годині ви звичайно виходите?

— Кожного дня по-різному. Завтра я маю бути о восьмій на площі Віллет.

— О пів на восьму тут буде інспектор.

Було чути, як відчинились і знову зачинились ворота.

На другому поверсі вони зіткнулись з маленьким лисим панком, одягнутим у чорне, з капелюхом у руці. Він зупинився і запитально поглянув спочатку на Фюмаля, потім на Мегре.

— Це комісар Мегре, Жозеф. Ми з ним розплутуємо одну справу, — мовив Фюмаль і, повернувшись до комісара, додав: — Жозеф Гольдман, мій радник і, я сказав би, моя права рука. Всі називають його месьє Жозеф.

Месьє Жозеф церемонно вклонився, тримаючи під пахвою чорну шкіряну теку, і показав зеленкуваті, з'їдені каріозом зуби.

— Я змушений попрощатися з вами, комісаре. Віктор відчинить вам двері.

Віктор — це швейцар у смугастій лівреї, який уже стояв, біля виходу.

— Отже, домовились — з завтрашнього ранку?

— Домовились, — відповів Мегре.

У нього ніколи ще не було такого відчуття нереальності всього довкола. Навіть будинок скидався на несправжній. Комісарові здалось, що похмурий швейцар, зачиняючи двері, глузливо сміється йому вслід.

Повернувшись до свого кабінету, він довго думав, кого послати завтра до будинку Фюмаля, і зупинився на Ляпуенті. За хвилину той стояв перед Мегре.

— Будь там о пів на восьму, — наказав комісар. — Не відставай від нього ні на крок. Їздитимеш у його машині. Цілком можливо, що він намагатиметься відкараскатись від тебе.

— Чому?

— Байдуже. Не дуже з ним розбалакуйся.

Він знову взявся до справи старої англійки, яку, за останніми відомостями, було помічено на дорозі до Мобежа. Були всі підстави гадати, що це знову помилка. Вони весь час натрапляли на хибний слід: Франція кишіла старими англійками.

Подзвонив Ваше, вимагаючи інструкцій.

— Що я маю робити? Де краще бути — в будинку чи ла вулиці?

— Як хочеш.

— Хоч і дощить, мені більше подобається на вулиці.

Ще один, кому атмосфера будинку на бульварі Курсель не припала до серця.

— Опівночі тебе змінять.

— Гаразд, патроне. Дякую.

Мегре вечеряв удома. Тієї ночі у жінки вже не боліли зуби, і він міг спокійно спати аж до пів на восьму. Як звичайно, йому подали в ліжко чашку кави. Він відпив ковток і глянув у вікно на похмуре, свинцево-сіре небо.

Щойно він увійшов до ванної, як задзвонив телефон. До нього долинув голос дружини.

— Так, так… Зараз покличу, месьє Ляпуент.

Це означало катастрофу. Саме зараз Ляпуент мав бути на бульварі Курсель. Якщо він дзвонить…

— Алло… Я слухаю.

— Патроне, трапилось…

— Він мертвий?

— Так.

— Від чого?

— Не знаю. Можливо, отруєння. Рани не видно. Я навіть не встиг розглянути. Лікар ще не прийшов.

— Зараз я буду!

Він таки не помилявся. Від цього Фюмаля можна було чекати лише халепи.

3. КОЛИШНІЙ БРАКОНЬЄР ТА МЕШКАНЕЦЬ ЧЕТВЕРТОГО ПОВЕРХУ

Мегре почав нашвидку голитись. На серці в нього було тяжко. Він уже дорікав собі за те, що не міг стримати особистої відрази до Фюмаля, і раптом подумав, чи не завадило це йому виконати свій обов'язок. Адже м'ясник прийшов до нього шукати захисту. Щоправда, він був настроєний надто войовниче, вплутав у цю справу самого міністра та навіть намагався залякати ним комісара.

Йому не слід було зважати на це і спокійно робити своє діло. А він полінувався. Замість одразу перевірити всі входи й виходи будинку на бульварі Курсель, він відклав це на завтра, як і детальний опит слуг.

Звичайно, він послав інспектора стежити за будинком.

З пів на восьму, коли б Фюмаль був живий, Ляпуент ходив би за ним, мов тінь, тоді як Люка спокійно опиту вав би службовців на вулиці Рамбюто.

Невже він діяв би інакше, коли б до нього звернувся не цей пихатий м'ясник, з яким у нього з дитинства були особисті рахунки, а хтось інший з великих ділків Парижа?

Перед тим, як поснідати, він подзвонив до прокуратури, потім до Сюрте.

— Ти не забув викликати машину? — запитала пані Мегре, яка в такі хвилини намагалася бути нижче трави, тихше води.

Великі бульвари були майже порожні. Поодинокі чорні постаті вигулькували з метро і, зігнувшись, розбігалися по під'їздах. Перед знайомим будинком на бульварі Курсель стояла машина з червоним хрестом. Двері відчинились, як тільки комісар торкнувся дзвоника.

Вчорашній швейцар ще не встиг поголитись, але вже був одягнутий у свою смугасту ліврею. В нього були густі брови, і Мегре раптом відчув, що мимоволі намагається щось пригадати.

— Де це? — запитав він.

— На другому поверсі, в кабінеті.

Підіймаючись сходами, він подумав, що згодом треба буде взятись за цього загадкового Віктора. В передпокої його чекав Ляпуент.

— Я помилився, патроне. Даруйте. Коли я вперше його побачив, рана була непомітна.

— Він не отруєний?

— Ні. Лікар повернув його долілиць, і на спині, супроти серця, виявилась величезна рана. Стріляли, очевидно, впритул.

— Де його дружина?

— Не знаю. Вона ще не спускалась.

— А секретарка?

— Вже, мабуть, там. Ходімте. Я вже, здається, трохи орієнтуюся в цьому будинку.

Вони проминули величезний салон, в якому пахло пусткою і сирістю, потім по червоному килиму в коридорі пройшли повз невеликий кабінет, де, притулившись до вікна, стояла Луїза Бурже. Вони мовчали. Секретарка зустріла Мегре стривоженим поглядом — її явно непокоїло, як поставиться до неї комісар після вчорашнього візиту до Сюрте.

— Де він? — коротко запитав Мегре.

Вона показала на двері.

— Там.

За дверима вони побачили ще один кабінет, просторіший за перший, з червоним килимом на підлозі і меблями в стилі ампір. Долі, біля крісла, простяглося нерухоме тіло, над яким навколішках стояв лікар. Мегре бачив його вперше.

— Мене повідомили, що йдеться про постріл впритул.

Лікар кивнув головою на знак згоди. Комісар уже встиг помітити, що небіжчик був одягнутий не в піжаму, а в той самий костюм, що й напередодні.

— О котрій годині це сталося?

— Як на перший погляд, то десь близько півночі, між одинадцятою та дванадцятою вечора.

Мегре мимоволі пригадав село Сен-Фіакр, шкільне подвір'я, гладкого хлопця, якого ніхто не любив і якого всі звали Бум-бум.

Перевернувши небіжчика, лікар надав йому химерної пози — він ніби вказував витягнутою рукою в куток, де стояла пожовкла мармурова німфа.

— Ви гадаєте, що смерть настала відразу?

Глянувши на рану, в якій легко вмістився б кулак, Мегре зрозумів, що запитання було зайве. Але він відчував себе не в гуморі. Ця справа була не схожа на жодну іншу.

— Його дружину сповістили?

— Напевне.

Він вийшов до сусідньої кімнати і поставив те ж запитання секретарці.

— Так, — відповіла Луїза. — Ноемі вже ходила до неї.

— Вона ще не спускалась?

Він починав усвідомлювати, що тут все було не так, як у нормальній родині.

— Коли ви його бачили востаннє?

— Минулого вечора, коло дев'ятої…

— Він покликав вас?

— Так.

— Навіщо?

— Щоб продиктувати листи. Стенограма у мене в блокноті. Я їх ще не друкувала.

— Важливі листи?

— Нічого особливого. Йому часто спадало на думку диктувати ввечері.

Їй не треба було нічого додавати, щоб Мегре зрозумів дівчину: якщо хазяїн викликав її сюди після робочого дня, то лише з однією метою — принизити. А втім, кого він тільки не намагався принизити за своє життя?

— В нього були відвідувачі?

— При мені не було.

— Він на когось чекав?

— Так. Йому подзвонили по телефону, і після цього він сказав, що я можу йти спати.

— Це о котрій годині?

— Було вже пів на десяту.

— Ви зразу пішли спати?

— Еге ж.

— Сама?

— Ні.

— Де міститься ваша кімната?

— Там, де й інших слуг, — над колишніми стайнями, які тепер правлять за гаражі.

— Крім пана Фюмаля та його дружини, в цьому будинку ніхто не спить?

— Якщо не рахувати Віктора, ніхто. Він спить внизу, на першому поверсі.

— Це той швейцар?

— Він також лакей, сторож та кур'єр.

— Він жонатий?

— Наскільки мені відомо, ні. Він живе в маленькій кімнатці з круглим віконцем, що виходить у вестибюль.

— Дякую вам.

— Що я маю робити?

— Чекати. Коли прийде пошта, принесете її мені. Цікаво, чи там буде ще один анонімний лист.

Йому здалось, що секретарка зашарілась, але впевненості в нього не було. На сходах почулись чиїсь кроки. Потім до кімнати ввійшли заступник прокурора та молодий судовий слідчий на прізвище Планш, з яким Мегре ще не мав нагоди працювати. Слідом за ними увійшов секретар. Невдовзі після них з'явились інспектори поліції.

Луїза Бурже весь час стояла біля вікна у своєму кабінеті, чекаючи вказівок, і саме до неї звернувся перегодом Мегре:

— Хто розмовляв з пані Фюмаль?

— Ноемі.

— Це її особиста покоївка?

— Ні, вона прибирає третій поверх. У пана Фюмаля була спальня — поряд з кабінетом.

— Підіть подивіться, що робиться нагорі, — мовив Мегре і, помітивши вагання секретарки, додав: — Чого ви боїтесь?

— Нічого.

Було принаймні дивно, що дружина небіжчика і досі не спустилася до місця пригоди і що нагорі так тихо.

Після появи Мегре Ляпуент, нікому про це не кажучи, нишпорив по спальні Фюмаля, шукаючи зброю. Це була велика простора кімната, обставлена в стилі ампір, з широким розстеленим ліжком, на якому лежала наготована піжама та халат.

Крізь вузькі вікна до будинку ледве проникало світло, і довелось увімкнути лампи; фотографи тут і там клацали апаратами, в кутку перешіптувалися поміж собою представники прокуратури, чекаючи, поки прибуде лікар-криміналіст.

— У вас є якісь здогадки, Мегре?

— Жодних.

— Ви його знали?

— Я знав його ще по школі, і вчора він завітав до мене. Щоб домогтися захисту з нашого боку, він скористався протекцією самого міністра.

— Захисту проти кого?

— Він кілька днів підряд одержував анонімні листи з погрозами.

— Ви нічого не зробили?

— Тут усю ніч стояв один інспектор, а другий мав охороняти його цілий день.

— Схоже на те, що вбивця взяв його пістолет.

Ляпуент теж нічого не знайшов. Заклавши руки в кишені, комісар зійшов униз по сходах і зазирнув у маленьке кругле віконце, про яке йому говорили.

Він побачив невеличку кімнатку з розстеленим ліжком, дзеркальною шафою, газовою плиткою, столом з телефоном та етажеркою з кількома книгами. Посеред кімнати, осідлавши стілець, сидів швейцар і застиглими очима дивився перед себе.

Комісар тихенько постукав. Швейцар здригнувся і якийсь час дивився на Мегре, кліпаючи очима. Потім встав і відчинив двері.

— Ви впізнали мене? — запитав він із страхом і недовірою на обличчі.

У Мегре ще з учорашнього дня було враження, що він його десь бачив, але не міг пригадати, де саме.

— А я вас одразу впізнав.

— Хто ти?

— Ви мене, мабуть, не пам'ятаєте, бо я був зовсім малий, коли ви поїхали…

— Поїхав звідки?

— Та з Сен-Фіакра, звичайно! Ви не пригадуєте Ніколя?

Мегре його дуже добре пам'ятав. Це був старий п'яниця, який наймитував на різних фермах, а по неділях дзвонив у церкві. Він жив у халупі край лісу, і казали, що він їсть круків та тхорів.

— Це мій батько.

— Він ще живий?

— Ні, давно помер.

— А ти відколи в Парижі?

— Хіба ж ви не читали в газетах? Та навіть мій портрет надрукували. У мене в селі були неприємності. Лиш потім зрозуміли, що я зробив це ненавмисне.

В нього було низьке чоло і цупке, мов щетина, волосся.

— Розкажи докладніше.

— Я браконьєр, це факт. Цього я не заперечував.

— Ти вбив лісника?

— Він завжди мене підстерігав. Їй-бо, того разу я його не помітив. Я полював на козу і раптом почув шелест в кущах…

— А як ти надумався приїхати сюди?

— Я не надумався.

— Тебе розшукав Фюмаль?

— Еге ж. Йому потрібна була надійна людина. Ви ніколи не буваєте в селі, але там вас не забули, вами пишаються, вірте мені. А він, коли розбагатів, повернувся й купив графський маєток.

У Мегре стиснулось серце — навіть те місце, де він народився, було опоганене Фюмалем.

— Розумію, — пробурмотів він.

Чи не був це метод у Фюмаля — оточувати себе людьми, яких він міг завжди тримати в руках? Йому був потрібний не стільки швейцар, як постійний охоронець, як бульдог, і заради цього привіз до Парижа молодика, що дивом уникнув гільйотини.

— Він підсунув хабара прокуророві?

— Звідки це вам відомо?

— Відповідай.

— Ви, може, знаєте, як його звати?

Мегре не знав. Проте навряд чи це щось важило зараз.

— Розповідай, що трапилось учора ввечері.

— Нічого не трапилось. Хазяїн не виходив.

— Коли він повернувся?

— Коло восьмої години. Він хотів вечеряти вдома.

— Сам?

— Ні, з мадмуазель Луїзою.

— Машина була поставлена в гараж?

— Так. Вона й зараз там.

— Секретарка їсть завжди із слугами?

— Це їй приємно… Через Фелікса.

— Всі знають про її стосунки з Феліксом?

— Хіба важко помітити?

— Твій хазяїн теж знав?

Віктор мовчав.

— Ти йому розповів?

— Він якось сам мене запитав…

— І ти йому сказав?

— Еге ж.

— Наскільки я розумію, ти доповідав йому про все, що робилося в домі.

— Він мені за це платив.

— Повернімось до вчорашнього вечора. Ти виходив з цієї кімнати?

— Вечерю мені принесла Жермен.

— Як і щовечора?

— Так.

— Це одна з прислужниць?

— Так.

— Котра саме?

— Та, що старша.

— Більше ніхто не приходив?

— Месьє Жозеф. Він повернувся о пів на десяту.

— Отже, він тут живе?

— А ви не знали?

Мегре не мав жодного сумніву щодо цього.

— Розкажи докладніше. Де його кімната?

— В нього не кімната, а ціла квартира на четвертому поверсі. Це колишня мансарда, але кімнати там більші, ніж над гаражем. Раніше в них жили слуги.

— Відколи він там?

— Не знаю. Коли я приїхав сюди, то вже застав його.

— А ти давно тут?

— П'ятий рік.

— Де обідає цей месьє Жозеф?

— Майже завжди в кафе на бульварі Батіньоль.

— Він жонатий?

— Здається, вдівець.

— Він завжди ночує вдома?

— Завжди, коли не у відрядженні.

— Він часто виїздить?

— Так. Йому доручено контроль за філіями в провінції.

— Ти кажеш, що він повернувся о котрій годині?

— Приблизно о пів на десяту.

— Він нікуди не виходив?

— Ні.

— Був ще хтось?

— Месьє Гайярден.

— Звідки ти його знаєш?

— Він учащав сюди раніше — поки не посварився з хазяїном. Потім він перестав з'являтись, а вчора…

— Ти його пустив нагору?

— Хазяїн подзвонив мені і звелів пропустити.

— Це було о котрій годині?

— Коло десятої. Точніше не скажу — я звик визначати час по сонцю і забуваю глянути на годинник.

— Скільки часу він залишався нагорі?

— Хвилин п'ятнадцять.

— Як ти його випустив, коли він спустився?

— Я натиснув кнопку у себе на столі. Двері в нас відчиняються автоматично.

— Ти бачив, як він проходив?

— Звичайно,

— В його вигляді ти не помітив нічого незвичайного?

Якусь мить Віктор вагався.

— Як вам сказати? У вестибюлі завжди темнувато, а я був далеко од вікна.

— Отже, ти не знаєш, у якому він був настрої?

— Звичайно, ні.

— Хазяїн не дзвонив тобі пізніше?

— Чого він мав дзвонити?

— Відповідай на запитання.

— Ні… Здається, ні… Стривайте… Ні… Я ще проглянув газету, погасив світло і ліг спати.

— Отже, після того, як пішов Гайярден, ніхто більше не приходив?

Віктор мовчав.

— Це не так?

— Це так, звичайно… Але, можливо, це й не так… Важко за кілька хвилин усе розповісти. Не знаю, чи відомо вам, що… Вони вам нічого не казали?

— Хто «вони»?

— Ну, мадмуазель Луїза, Ноемі чи Жермен…

— Хтось міг увійти в дім без твого відома?

— Певна річ!

— Хто?

— По-перше, хазяїн, який міг вийти й повернутись. Ви не помітили маленьких дверцят з вулиці Проні? Це колишній чорний хід, і в хазяїна є ключ.

— Він ним часто користувався?

— Не думаю. Не знаю.

— В кого ще є ключ?

— По-моєму, у месьє Жозефа. Я не раз бачив, як він виходив з дому вранці, хоч напередодні ввечері я його не впускав.

— У кого ще?

— Напевне, у його любки.

— Кого ти маєш на увазі?

— В останньої його полюбовниці — така маленька, чорнява. Не знаю, як її звуть. Вона живе на вулиці Етуаль.

— Вона була тут минулої ночі?

— Я ж вам сказав, що не знаю. Мене вже раз так допитували, коли скоїлася ця історія з лісником. В мене від тих допитів в голові замакітрилось, і я такого наговорив, чого ніколи й не було. Мене навіть розписатись примусили, а потім підсунули під ніс.

— Ти любив хазяїна?

— Хіба вам не байдуже?

— Ти відмовляєшся відповідати?

— Ні, просто я кажу, що це, крім мене, нікого не стосується.

— Як знаєш.

— Я це тому кажу, що…

— Розумію.

Краще було не наполягати, і Мегре неквапливо піднявся на другий поверх.

— Пані Фюмаль все ще не спускалась? — запитав він секретарку.

— Вона не може його бачити, перш ніж його покладуть в труну.

— Як вона себе почуває?

— Як завжди.

— Вона не була здивована?

Луїза Бурже знизала плечима. Вона була більше схвильована, ніж напередодні, і Мегре кілька разів помітив, що вона кусає нігті.

— Я не знайшов ніякої зброї, патроне. Просять вашого дозволу перевезти тіло на експертизу до інституту судової медицини.

— Що каже слідчий?

— Він не заперечує.

— В такому разі нехай везуть.

Сходами пройшов Віктор з пачкою листів у руках, прямуючи до кабінету секретарки.

— Дай сюди! — зупинив його Мегре.

Листів було менше, ніж він сподівався. Напевне, більша частина кореспонденції Фюмаля надходила до контори на вулиці Рамбюто.

Мегре відразу впізнав жовтуватий конверт. Він озирнувся і зустрівся поглядом з Луїзоїо Бурже.

Адресу було написано олівцем. Всередині, на аркушику цупкого паперу, чорніли лише два слова:

«ПОПЕРЕДЖАЮ ВОСТАННЄ».

Це вже скидалося на кепський жарт.

В цю мить Фердінанд Фюмаль, лежачи на носилках, назавжди залишав свій особняк на бульварі Курсель, прямуючи до чорної закритої машини, що чекала на нього біля головного входу до парку Монсо.

— Знайди мені в телефонному довіднику месьє Гайярдена з вулиці Франсуа Першого.

Секретарка подала Ляпуентові довідник.

— Роже? — запитав він.

— Так. Попроси його до телефону.

Інспектор набрав номер.

— Алло, я слухаю! — почулося в трубці.

Говорила жінка.

— Пробачте, що я турбую вас, мадам. Я хотів би поговорити з месьє Гайярденом. Так… Що? Його немає?

Ляпуент кинув запитальний погляд на комісара.

— Це терміново… Ви не знаєте, де він? Часом не в конторі? Ні? Кудись поїхав?.. Будь ласка, не кладіть трубки.

— Запитай, чи не знає вона, де він ночував?

— Алло! Чи не можете ви сказати, де він провів минулу ніч?.. Ні… Коли ви його бачили востаннє?.. Ви разом вечеряли?.. В ресторані «Фуке»? І розійшлись о котрій? На початку десятої?.. Ви не знаєте, куди він пішов після цього? Не сказав… Розумію. Так… Дякую. Ні, ні. Нічого не треба переказувати…

Він поклав трубку і повернувся до Мегре.

— Як я розумію, це не його жінка, а коханка, і він їй ніколи не доповідає про свої плани.

Два інспектори, які вже давно приїхали, розмовляли з представниками судової медицини.

— Нев'є, ти їдь на вулицю Франсуа Першого… Адреса в довіднику… Гайярден. Спробуй дізнатись, який у нього багаж… Дістань фото. Повідом його прикмети в усі аеропорти та вокзали…

А втім, це було б надто просто — Мегре не йняв цьому віри.

— Ви знали, що Гайярден мав учора ввечері прийти до вашого шефа? — запитав він у Луїзи Бурже.

— Я вже вам казала, що хтось подзвонив, і він відповів: «Гаразд».

— В якому він був настрої?

— Як завжди.

— Месьє Жозеф часто заходив до нього вечорами?

— Досить часто.

— Де він зараз?

— Мабуть, у себе.

Месьє Жозеф, можливо, справді був у себе хвилину тому, але зараз всі раптом побачили його постать у коридорі. Він ішов повагом. Порівнявшись з Мегре, запитав:

— Що трапилось?

Серед усієї цієї веремії його спокійний голос пролунав страшенно неприродно.

— Ви нічого не чули? — похмуро запитав Мегре.

— А що? Де пан Фюмаль?

— Він умер.

— Що ви сказали?

— Я сказав, що він умер, його тіло вже в іншому місці. Ви міцно спите, месьє Жозеф!

— Я сплю, як усі.

— Ви з самого ранку нічого не чули?

— Я чув, як хтось увійшов до пані Фюмаль. Її спальня під моєю.

— А о котрій годині ви лягли спати вчора ввечері?

— Приблизно о пів на одинадцяту.

— Коли ви вийшли від шефа?

Спантеличений месьє Жозеф усе ще не розумів, що відбувається навколо нього.

— Чому ви мене про це запитуєте?

— Тому що Фюмаля вбито. Ви були в нього вчора після вечері?

— Я в нього не був, але я його бачив, коли повернувся додому.

— О котрій годині?

— О пів на десяту. Можливо, трохи пізніше.

— А що потім?

— Нічого. Я піднявся до себе, з годину попрацював і ліг спати.

— Ви не чули пострілу?

— На четвертому поверсі не чути, що тут відбувається.

— У вас є пістолет?

— У мене?! Та я зроду зброї в руках не тримав! Я навіть в армії не служив через погане здоров'я.

— Ви знали, що у Фюмаля був пістолет?

— Він сам мені його показував.

У спальні, в шухляді нічного столика, під паперами нарешті знайшли автоматичний пістолет бельгійського виробництва. Ним, видно, ніколи не користувались, отже, ця знахідка нічого не важила.

— Вам теж було відомо, що Фюмаль когось чекав?

В цьому будинку ніхто не відповідав одразу: після кожного запитання наставала пауза; кожний немов повторював його у думці, перш ніж зрозуміти.

— Кого чекав?

— Не робіть з себе дурника, месьє Жозеф! До речі, як ваше справжнє ім'я?

— Жозеф Гольдман. Пан Фюмаль рекомендував мене, коли ми з вами познайомились.

— Що ви робили до того, як почали служить у Фюмаля?

— Двадцять два роки я був судовим виконавцем. Що ж до моєї служби у пана Фюмаля, то ви не зовсім точно висловились. Я був для нього не слугою і не службовцем, а скоріше другом і порадником.

— Тобто ви допомагали йому обходити закон у його махінаціях?

— Обережно, пане комісар. У нас є свідки.

— Ну й що?

— Глядіть, щоб вам не довелось відповідати за ці слова.

— Що вам відомо про візит Гайярдена?

Старий якусь хвилину кусав тонкі, як нитки, губи.

— Нічого.

— Гадаю, вам також нічого не відомо про панночку на ім'я Мартіна, що живе на вулиці Етуаль. До речі, у неї, здається, як і у вас, є ключ від чорного ходу.

— Я не цікавлюсь жінками.

Ледве минуло півтори години, відколи Мегре переступив поріг цього будинку, але йому вже здавалось, що він задихається в його затхлій атмосфері, і комісарові закортіло знов опинитися на вулиці і вдихнути на повні груди бодай холодного і мокрого, зате свіжого повітря. Я вас попрошу нікуди не виходити.

— Отже, я не зможу побувати сьогодні в конторі на Рамбюто? Але ж там всі чекають моїх розпоряджень. Ви, мабуть, забуваєте, що від нас залежить постачання м'ясом всього Парижа! Подумайте, на що ви…

— До контори вас супроводитиме мій інспектор.

— Як це розуміти?

— Як вам завгодно, месьє Жозеф! Як вам завгодно!

Його страшенно дратував цей тип. Він повернувся і пішов до великого салону, де представники прокуратури вже складали протокол. Побачивши комісара, судовий слідчий Планш запитав:

— Ви її бачили?

Мегре зрозумів, що йдеться про пані Фюмаль.

— Ще ні.

Доведеться йти до неї. Доведеться також допитати Фелікса та слуг. Доведеться ще знайти Роже Гайярдена і допитати цю Мартіну Жійю, у якої, можливо, був ключ від бічних дверей.

Потім доведеться ще докладніше опитати всіх службовців в конторі на вулиці Рамбюто та площі Віллет.

На душі в нього було сумно. Ця справа не віщувала нічого доброго з самого початку. Фюмаль прийшов у поліцію просити захисту. Комісар не повірив йому, і ось Фюмаль вмирає від пострілу в спину. Цікаво, чи дзвонив уже директорові міністр внутрішніх справ. ' А тут ще це клята англійка мов крізь землю пішла.

Луїза Бурже здалеку стежила за ним, явно намагаючись розгадати, про що він думає, а думав він саме про неї. Чи справді вона бачила, як її хазяїн писав сам собі листи?

Що, коли це не так?

4. П'ЯНА ЖІНКА І ФОТОГРАФ З КОШАЧОЮ ХОДОЮ

Коло тридцяти років тому, коли, щойно одружившись, Мегре працював секретарем районного поліційного відділку, до нього в обідню перерву приходила дружина. Обоє нашвидку підживлялись, щоб якомога довше походити вулицями та бульварами Парижа. Мегре раптом пригадав, як одного разу, навесні, вони гуляли в цьому самому парку Монсо, який тепер чорнів за вікнами Фюмалевого особняка.

Тоді по алеях походжало більше няньок, ніж тепер, і майже всі вони були одягнуті в однакові чепурні платтячка з білими фартушками. Вони штовхали поперед себе кумедні дитячі коляски у формі ландо або сиділи зграйками на яскраво-жовтих лавках. Якась стара пані у великому, прикрашеному фіалками капелюшку годувала голубів.

— Ось коли я стану комісаром… — пожартував він.

І обоє глянули туди, де за позолоченими списами огорожі вишикувалися розкішні особняки. Яким щасливим і гармонійним здавалось їм тоді життя, що текло за цими стінами!

Зараз він не міг дивитись на них без глухої душевної відрази. Кому, як не комісарові карного розшуку, краще знати, скільки брехні і підступності, скільки горя і сліз, скільки відчаю і людських трагедій ховають за собою ці жовті бундючні мури! Якими наївними лубковими малюнками виглядали після всіх цих років його юнацькі уявлення про щасливе життя багатіїв!

Відтоді комісарові не раз довелося побувати всередині цих будинків, але ніде йому не дихалось так важко, як ось тут, де було море фальшу, лицемірства, — від апартаментів месьє Жозефа до сторожки швейцара, що, до речі; був зовсім не швейцаром, а браконьєром у лівреї, вбивцею, з якого зробили сторожового пса.

А що воно насправді за один, цей плюгавий месьє Жозеф, шахрай з освітою юриста?

А ця мадмуазель Луїза Бурже, яка прагнула відкрити готель у Ж'єні і заради цього збиралась вийти заміж за шофера?

І чи не найбільш загадковий із них це сам колишній м'ясник, який, мов той отруйний павук, усе своє життя невтомно снував тенета інтриг, поки сам у них не заплутався.

Вже минула десята, коли Мегре, залишивши своїх колег на другому поверсі, почав повільно підійматись на третій. Опинившись у великому порожньому салоні, де стояло десятків півтора крісел, він кашлянув, сподіваючись, що хтось вийде.

Ніхто не вийшов. Навкруги панувала тиша. Він рушив до напіввідчинених дверей, що вели до меншого салону, і, увійшовши, побачив посередині круглий столик, на якому лежала таця з чашкою кави та печивом.

Мегре постукав у треті двері і, прислухавшись, почув, як хтось глухо кашлянув. Він увійшов.

Це була спальня пані Фюмаль. Лежачи в ліжку, вона отетеріло дивилась на комісара.

— Прошу вибачення, я не зустрів нікого із служниць і змушений був зайти без попередження. Вони, мабуть, усі внизу з моїми інспекторами.

Вона ще не вмивалась і не зачісувалась. Нічна сорочка сповзла з її плеча, оголивши матово-білу грудь. Вчора Мегре ще міг сумніватись. Сьогодні він був певний, що перед ним п'яна жінка, яка до того ж напилась зовсім недавно. Від неї нудотно тхнуло перегаром.

Дружина м'ясника дивилася на нього все тим же невиразним поглядом. Потім на її обличчі з'явилась якась дивна гримаса, немов вона намагалась осміхнутись.

— Сподіваюсь, вам уже все відомо.

Вона кивнула головою, і комісарові здалося, що в її очах з'явились дві веселі іскорки.

— Ваш чоловік умер. Його хтось убив.

— Я завжди знала, що це так скінчиться, — повільно промовила вона надтріснутим голосом і раптом захихикала.

Вона була-таки геть п'яна.

— Ви чекали вбивства?

— З ним можна було всього чекати.

Вона показала рукою на розстелене ліжко, неприбрану кімнату і тихо промовила:

— Даруйте…

— Вам не цікаво було зійти вниз?

— Навіщо?

Її погляд нараз став гостріший.

— Він справді мертвий?

Побачивши, як він кивнув головою, пані Фюмаль просунула руку під ковдру і, витягши пляшку віскі, прилипла до неї губами.

— За його здоров'я! — пожартувала вона.

Проте — навіть мертвий — Фюмаль вселяв у неї страх: весь час вона боязко позирала на двері і питала Мегре:

— Він ще й досі там?

— Його вже відвезли до інституту судової медицини.

— Навіщо?

— Для розтину.

На її обличчі з'явилась зловтішна посмішка. Чи не видавалось їй, що, перевертаючи нутрощі Фюмаля, йому відплачують за всі її страждання, яких вона від нього зазнала?

Колись вона, напевно, була звичайнісінька дівчина, така ж, як і всі. На яке існування прирік її Фюмаль, щоб довести до такого жалюгідного стану?

— Він учора приходив до вас?

— Хто?

— Ваш чоловік.

Вона заперечливо похитала головою.

— Він взагалі буває у вас?

— Дуже рідко. Я не хотіла його бачити.

— Ви не бували в його кабінеті?

— Я ніколи туди не заходила. Там він востаннє розмовляв з моїм батьком. Через три години батька витягли мертвого з зашморгу.

Здавалось, для Фюмаля не було більшої насолоди, як руйнувати та знищувати, — і не лише тих, що стояли на його шляху або могли якось йому зашкодити, але всіх без розбору, аби лише зайвий раз засвідчити свою силу.

— Ви не знаєте, хто його відвідував учора ввечері?

Згодом Мегре був змушений наказати інспекторам провести обшук в її покоях. Йому було гидко робити це самому. Хто міг поручитись, що ця жінка, набравшись духу, сама не вбила свого чоловіка?

— Не знаю… Не хочу більше нічого знати… Знаєте, чого я хочу… Залишитись на самоті і…

Мегре не розчув кінця фрази, хоч стояв недалеко від ліжка. Він раптом помітив, як погляд пані Фюмаль прикипів до чогось позад нього. Там щось спалахнуло, і тієї ж миті жінка несподівано швидко скочила з ліжка і побігла до фотографа, який стояв у дверях. Він спробував був утекти, але вона вже схопила його апарат і кинула на підлогу, потім знов підняла, і кинула з подвійною силою.

Мегре впізнав репортера однієї вечірньої газети і насупив брови. Хтось повідомив пресу. Тепер не уникнути розголосу.

— Стривайте! — владно промовив комісар і, піднявши апарат, вийняв з нього плівку. — Геть! — коротко крикнув він журналістові і, повернувшись до пані Фюмаль, сказав: — Можете собі відпочивати. Пробачте, що так сталось. Віднині вас ніхто не турбуватиме. Проте я змушений буду прислати сюди одного з моїх інспекторів.

Йому не терпілось швидше вийти з цієї кімнати і з цього клятого будинку. На сходах його чекав фотограф,

— Я думав, що можна…

— Тепер ви, мабуть, думаєте інакше. Ваші колеги теж тут?

— Так.

— Хто їх повідомив?

— Не знаю. З півгодини тому мене викликав головний редактор і…

Це робота когось із службовців інституту судової медицини. Майже всюди є людці, що торгують сенсаціями.

Внизу вже зібралось чоловік вісім журналістів, і щохвилини можна було чекати нових.

— Що тут відбулось, комісаре?

— Коли б я знав це, хлопці, то мене вже тут не було б. Прошу вас не заважати нам і обіцяю, що як тільки…

— Можна зняти місце вбивства?

— Тільки мерщій…

Зібралося стільки людей, яких треба було допитати, що вести їх до Сюрте було б безглуздо. Комісар велів їм зайти до великого салону і послав туди Ляпуента та Бонфіса. Невдовзі прибули ще два інспектори — Торанс і Лезер. Одному він наказав обшукати покої пані Фюмаль, другому — квартиру месьє Жозефа, який ще не повернувся з вулиці Рамбюто.

— Коли повернеться, допитай його про всяк випадок, але навряд чи він багато скаже.

Представники прокуратури та більшість експертів судової медицини вже роз'їхались.

— Пошліть нагору, до пані Фюмаль, одну служницю — Ноемі. Решта нехай чекає в залі.

Коли в кабінеті Фюмаля задзвонив телефон, Луїза Бурже взяла трубку.

— Так… Секретарка пана Фюмаля… Так, так… він тут Передаю…

Вона повернулась до Мегре.

— Просять вас. Це з Сюрте.

— Я слухаю.

Він упізнав директорів голос.

— Мені щойно дзвонив міністр…

— Він уже знає?

— Так. Це вже всім відомо.

Невже хтось повідомив радіо? Імовірно.

— Сердитий?

— Я б не сказав. Просив лише інформувати його, як посувається розслідування. Знайшли вже щось цікаве?

— Нічого.

— Шкода. Тут пахне грандіозним скандалом. Цей добродій, як виявилося, справді неабияке цабе.

— За ним жалкують?

— Чому ви про це питаєте?

— Просто так. Всі, з ким я розмовляв, не приховують полегшення.

— Ви зробите все, що можна, гаразд? Аякже!

Проте в нього ніколи не було так мало бажання шукати злочинця. Звичайно, було б цікаво дізнатись, хто все-таки нарешті вирішив убити Фюмаля, який чоловік чи жінка, доведені до відчаю, наважились на такий вчинок. Але чи можна було дорікати за це злочинцеві? Чи не стиснеться серце, коли доведеться надівати йому наручники.

Йому рідко доводилось мати справу з такою кількістю однаково вірогідних припущень щодо особи справжнього вбивці.

Це могла бути сама пані Фюмаль, якій парто було зійти на один поверх нижче, щоб відплатити за двадцять років принижень. Опріч довгожданої особистої свободи, вона мала б ще й багатство.

Чи був у неї коханець? Вчора, дивлячись на неї, він вважав це неймовірним, але зараз в нього не було певності, що це не так.

Вбивцею міг бути також месьє Жозеф. Щоправда, він здавався аж надто відданим своєму хазяїнові, під крильцем якого жив. Проте хто може сказати, на скількох шахрайствах вони удвох гріли руки. Чи не було в його відданості Фюмалю постійного страху, що той може викрити його? Зрештою, навіть такі людці, як цей Жозеф, іноді не витримують.

А що являє собою секретарка Луїза Бурже, яка сама завітала до нього на набережну Орфевр? Досі, крім неї, ніхто не підтвердив, що Фюмаль сам собі писав анонімні листи.

Шофер, на ім'я Фелікс, був її коханцем. Обоє прагнули якнайшвидше побратись і заснувати готель у Ж'єні. Зовсім не виключено, що вона або її Фелікс пограбували свого хазяїна або намагались шантажувати його.

В цьому клятому будинкові у кожного були підстави жадати смерті Фюмаля. Треба ближче познайомитись з життям інших слуг.

Нарешті, за межами будинку був ще Гайярден, який не повернувся додому після відвідин Фюмаля.

— Ви вже йдете, патроне?

— Я повернуся за кілька хвилин.

Його мучила спрага, і, крім того, хотілось вийти й хоч трохи подихати іншим повітрям.

— Замість мене тут поки що буде Ляпуент.

У вестибюлі Мегре довелося відбиватися од журналістів. Вийшовши на вулицю, він побачив перед будинком кілька автомашин з написами «преса» та «радіо». Біля них, на тротуарі, стояв гурт цікавих перехожих та один поліцай в уніформі.

Заклавши руки в кишені, Мегре швидко крокував до найближчого бістро на бульварі Батіньоль. Зайшовши, він коротко промовив:

— Кухоль пива! — Потім набрав номер свого домашнього телефону. — Обідай сьогодні без мене. Вечеряти?.. Сподіваюсь… Ні, нічого особливого…

Можливо, чимало людей потай раділи, що ненависний їм Фердінанд Фюмаль залишив цей світ. Це могло однаково стосуватися і простих службовців, і управляючих, і деяких урядовців.

Мегре не знав, що саме в цю мить на шпальтах багатьох вечірніх газет з'являлися величезні заголовки:

«ВБИТО М'ЯСНОГО КОРОЛЯ».

Газети люблять слово «король» не менше, ніж слово «мільярдер». Нічого дивного — комісар уже встиг довідатись, що Фюмаль тримав у руках третину м'ясної промисловості країни і був безпосереднім хазяїном усіх м'ясобоєнь у північних департаментах.

Кому дістанеться ця велетенська імперія?

З порога бістро комісар побачив зелений вогник таксі, і це нагадало йому про вулицю Франсуа Першого. Він уже послав туди Нев'є, але той чомусь мовчав.

Чудовий привід, щоб поїхати самому і хоч на якусь годину забути про задушливу атмосферу особняка на бульварі Курсель.

Машина зупинилась перед новим розкішним будинком.

— Месьє Гайярден? — перепитала консьєржка. — Четвертий поверх ліворуч, але, здається, його нема вдома.

Мегре зайшов у ліфт і за хвилину вже натискав кнопку дзвоника. Двері відчинила молода жінка в пеньюарі і, довідавшись, хто перед нею, запросила його ввійти.

— Ви й досі нічого не чули про Роже? — запитала вона, коли вони опинились у великому світлому салоні. А ви?

— Нічого. Відколи тут ваш інспектор, я місця собі не знаходжу. А щойно по радіо повідомили…

— Про Фюмаля?

— Так.

— Ви знали, що ваш чоловік мав намір відвідати його вчора ввечері?

Вона була гарна, пишнотіла молодиця років тридцяти.

— Він не мій чоловік, — спокійно відказала вона. — Ми з Роже не одружені.

— Знаю. Я помилився на слові.

— В нього є жінка і двоє дітей, але він не живе з ними вже… стривайте… цілих п'ять років.

— Ви знаєте, які в нього клопоти?

— Я знаю, що його майже зруйнував цей чоловік…

— У месьє Гайярдена є пістолет?

Вона помітно зблідла і не наважилась сказати неправду.

— Так. Він завжди лежить у шухляді.

— Перевірте, будь ласка, чи на місці він зараз. Дозвольте вас супроводити.

Мегре пройшов слідом за нею до спальні, посередині якої стояло широке низьке ліжко з двома подушками, одна з яких була зовсім не зім'ята. Вона відкрила одну шухляду, потім другу, здивовано знизала плечима і почала гарячково висовувати решту шухляд.

— Дивно…

— Він ніколи не носив його при собі?

— По-моєму, ні. Ви його не знаєте? Це дуже смирна людина, веселої вдачі…

— Вас не стурбувало, що він учора не повернувся?

Вона не знала, що відповісти.

— Так, звичайно… Я вже казала про це вашому інспекторові… Але він весь час сподівався викрутитись, позичити десь грошей… Я подумала, що він поїхав до когось із друзів за межами Парижа.

— Де живе його дружина?

— В Нейлі. Я дам вам її адресу.

З цими словами вона написала щось на аркуші паперу і подала його комісарові. В цю мить задзвонив телефон, і вона, попросивши вибачення, зняла трубку. Звідти почувся чийсь такий гучний голос, що Мегре міг, не напружуючи слуху, чути кожне слово.

— Алло! Це мадам Гайярден? Так… Тобто…

— Це вулиця Франсуа Першого, двадцять шість?

— Так.

— Квартира Роже Гайярдена?

Мегре міг заприсягтись, що цей бас належав якомусь бригадирові поліції.

— Так. Я живу з ним, але я не його дружина.

— Чи можете ви негайно приїхати до комісаріату в Пюто?

— Щось сталося?

— Так, сталося.

— Роже мертвий?

— Так.

— Ви не можете сказати від чого?

— Спочатку треба, щоб ви впізнали тіло. При ньому є документи, але…

Мегре зробив знак, і жінка передала йому трубку.

— Алло! Це комісар Мегре з Управління карного розшуку. Розкажіть усе, що знаєте.

— О дев'ятій годині тридцять дві хвилини на березі Сени за триста метрів від моста Пюто знайдено труп. Він лежав за купою цегли, яку вивантажили тут минулого тижня, і тому перехожі не помітили його раніше. Його вгледів якийсь матрос…

— Він убитий?

— Ні. В усякому разі, мені так здається. Він тримав у руці револьвер, в барабані якого бракує лише одного патрона. Схоже на те, що він сам собі вистрілив у праву скроню.

— Дякую. Коли труп буде впізнано, відвезіть його до інституту судової медицини і відправте до Сюрте усе, що знайдете в кишенях. Особа, з якою ви щойно розмовляли, зараз прибуде до вас.

Мегре повісив трубку і тихо промовив:

— Він вистрілив собі в голову.

— Я чула.

— У його дружини є телефон?

— Так.

Вона назвала номер, і комісар набрав його.

— Алло! Мадам Гайярден?

— Ні, це покоївка.

— Мадам Гайярден удома?

— Вона позавчора поїхала разом з дітьми на Лазурний берег. А хто просить? Це месьє Гайярден?

— Ні, це з поліції. Я хотів дещо спитати. Ви були вдома вчора ввечері?

— Звичайно.

— Месьє Гайярден не приходив?

— А навіщо вам?

— Прошу відповідати.

— Приходив.

— О котрій годині?

— Я вже спала. Було коло одинадцятої.

— Чого він хотів?

— Поговорити з пані.

— Раніше він чисто бував у неї ввечері?

— Ввечері ні.

— А вдень?

— Він приходив побачитися з дітьми.

— А вчора ввечері він хотів бачити дружину?

— Еге ж. Він був здивований, що вона поїхала на курорт.

— Він довго залишався?

— Ні.

— Він був схвильований?

— Скоріше втомлений. Я йому навіть запропонувала чарку коньяку.

— Він випив?

— За одним духом.

Повісивши трубку, Мегре повернувся до господині.

— Ви можете їхати в Пюто.

— Ви мене не супроводжуватимете?

— На жаль, ні. Але нам ще доведеться зустрітись.

Отже, вчора ввечері Гайярден вийшов із своєї квартири на вулиці Франсуа Першого з револьвером у руках. Спочатку він подався на бульвар Курсель. Чи не сподівався він розжалити Фюмаля? А може, він хотів вплинути на нього і в інший спосіб?

В нього, очевидно, нічого не вийшло. Трохи перегодом він побував на квартирі у дружини, але не застав там нікого, крім покоївки. Звідти рукою подати до моста Пюто.

Він, мабуть, довго блукав по набережній, перш ніж пустити собі кулю в лоба.

Мегре ввійшов до якогось досить елегантного бару і похмуро промовив:

— Пива і жетон.

Треба було подзвонити до інституту судової медицини.

— Говорить Мегре. Доктор Поль уже з'явився? Що?.. Досі працює? Спитайте, чи він знайшов кулю… Стривайте… Якщо знайшов, перевірте, що це за куля — з револьвера чи з автоматичного пістолета…

Якийсь час з трубки долинав невиразний гомін.

— Алло… Комісар?.. Здається, це куля з автоматичного пістолета… Вона застряла в…

Яке йому діло до того, де застряла куля, що вбила Фюмаля?

Якщо тільки у Роже Гайярдена, крім револьвера, не було при собі автоматичного пістолета, «м'ясний король» загинув не від його руки.

Коли Мегре з'явився у вестибюлі особняка на бульварі Курсель, його одразу обступили журналісти. Щоб відкараскатись од них, він розповів про знахідку біля мосту Пюто.

Інспектори й досі допитували слуг. Лише Торансу було нічого робити. Він нетерпляче чекав комісара і, як тільки той піднявся, зразу потяг його в куток.

— Патроне, я дещо знайшов там, нагорі, — тихо промовив він.

— Зброя?

— Ні. Може, пройдете зі мною?

Вони піднялись на третій поверх і зайшли до великого салону з кріслами і старим піаніно.

— Куди ти мене ведеш? До спальні пані Фюмаль?

Торанс таємниче захитав головою.

— В неї величезні покої, — прошепотів він. — Ось побачите.

Він уже, очевидно, встиг як слід ознайомитись з будинком і впевнено вів комісара через порожні кімнати.

— Я їй ще нічого не казав, — мовив він, показавши на двері спальні пані Фюмаль, яка й досі не виходила. — Краще буде, коли ви самі побалакаєте з нею. Сюди…

Вони проминули ще дві кімнати, котрими, мабуть, давно ніхто не користувався, потім вийшли в довгий коридор, в кінці якого Торанс відчинив двері до маленької кімнатки з єдиним вікном, що виходило на подвір'я. Кімнатка ця нічим не відрізнялась від тих, у яких жили покоївки: в ній стояв оббитий червоним репсом диван, круглий стіл, два стільці і дешева шафа.

З гордо сяючими очима інспектор показав пальцем на попільницю, в якій лежало» два недокурки.

— Понюхайте, патроне. Не знаю, що скаже Моерс, але я певний, що ці сигарети викурено зовсім недавно. Певне, вчора. Можливо, навіть сьогодні вранці. Коли я ввійшов, тут ще пахло тютюновим димом.

— Ти в шафу заглядав?

— Там лише дві ковдри. А зараз станьте на стілець. Обережно, він хитається.

З багаторічного досвіду Мегре знав, що більшість людей, які хочуть сховати якусь річ, завжди ставлять її на шафу. Тому він здивувався, побачивши поверх густого шару пороху коробку з бритвою, пакетик лез і тюбик з кремом для гоління.

— Ну, що ви про це скажете?

— Ти про це не говорив слугам?

— Я вирішив краще почекати вас.

— Ходімо до салону.

За хвилину Мегре вже стукав у двері спальні. Ніхто не відповів, але, відчинивши двері, він зустрівся поглядом з пані Фюмаль.

— Що вам іще потрібно? Дайте мені нарешті заснути.

Вона мала такий же вигляд, що й уранці, і важко було сказати, п'яна вона чи ні.

— Пробачте, що я вас турбую, але я мушу виконувати свій обов'язок. Прошу вас відповісти на кілька запитань.

Насупивши брови, вона вичікувально дивилась на нього, немов намагаючись збагнути, куди він гне.

— Якщо не помиляюсь, всі слуги сплять у кімнатах над гаражем.

— Так. А що?

— Ви курите?

Вона завагалась.

— Ні.

— Ви завжди спите в цій кімнаті?

— Що ви маєте на увазі?

— Гадаю, що ваш чоловік останнім часом не ночував у ваших покоях?

Було видно, що вона все зрозуміла, і, вже не намагаючись хитрувати, благально глянула на комісара.

— Він ще там? — тихо запитала вона.

— Ні. Але слід гадати, що він там ночував.

— Можливо. Не знаю, коли він пішов. Він з'являється і зникає, коли…

— Хто це?

Пані Фюмаль здивовано зиркнула на Мегре. Вона була переконана, що йому все відомо, і тепер жалкувала, що бовкнула зайве.

— Вам хіба не казали?

— А хто про це знає?

— Ноемі… Або Жермен… Вони обидві знають… Ноемі навіть… — Її губи скривились в загадковій посмішці.

— Це ваш коханець?

Замість відповіді, вона глузливо зиркнула на комісара і зайшлась хрипким натужним сміхом.

— Невже ви гадаєте, що в мене може бути коханець? Кому я така потрібна? Погляньте на мене, комісаре! Чи, може, я сама покажусь!..

Вона судорожно схопилась за ковдру, і Мегре здалось, що вона зараз гола вискочить з ліжка.

— Коханець! — повторила вона. — Ні, комісаре. В мене нема коханця. Я вже давно не…

Вона раптом збагнула, що сказала зайве.

— Колись я мала коханця. Про це дізнався Фердінанд. І все життя мені довелось розплачуватись за це. Він за все вимагав плати, за все. Ви розумієте? Але мій брат нічого йому не зробив. В нього лише одна вина, що він син мого батька і мій брат.

— Отже, в тій кімнатці спав ваш брат?

— Так. Він часто там ночує, кілька разів на тиждень. Завжди, коли в нього є сили дістатись сюди.

— Що він робить?

Вона визивно глянула йому в очі, ледве приховуючи готовий прорватись гнів.

— Він п'є! — кинула вона. — Так само, як і я! Йому не залишається нічого іншого. Колись у нього були свій дім жінка, діти…

— Ваш чоловік обібрав його?

— Він забрав у нього все до останнього су. Та якщо ви гадаєте, що його вбив мій брат, то помиляєтесь. Він не здатний на це. Як і я.

— Де він зараз?

Вона знизала плечима.

— Мабуть, десь у барі. Він уже не молодий, йому п'ятдесят два роки, а коли б ви побачили його, то дали б усі шістдесят п'ять, його діти вже поодружувались і не хочуть з ним зустрічатись. Дружина працює на заводі в Ліможі.

Її рука потяглася до пляшки.

— Це Віктор впускав його в дім?

— Коли б Віктор його побачив, він би розповів Фюмалю.

— У вашого брата є ключ.

— Так. Це Ноемі для нього замовила у слюсаря.

— Як звати вашого брата?

— Еміль… Еміль Лантен… Не можу сказати, де він зараз. Коли він довідається з газет, що Фюмаля вбито, він довго не наважиться сюди приходити. Врешті, ви його самі можете підібрати десь на вулиці або в Армії спасіння.

Вона знов визивно глянула на комісара і, гірко скрививши губи, піднесла до рота пляшку.

5. СТАРА, ЯКА ПОЛЮБЛЯЄ ЗАТИШОК, І МОЛОДИЧКА, ЩО ЛЮБИТЬ ПОПОЇСТИ

Не було потреби говорити, хто він, чи показувати нагрудний знак. Крізь засклене віконце у дверях зсередини було добре видно, хто дзвонить. Двері одразу ж відчинились, і чийсь голос захоплено вигукнув:

— Пан Мегре!

Він також упізнав жінку, яка відчинила двері, впускаючи його до жарко натопленої кімнати. Їй зараз уже було років шістдесят, але вона майже не змінилась відтоді, як Мегре врятував її від халепи: стара займалась звідництвом і влаштовувала таємні любовні побачення у своєму будиночку на вулиці Нотр-Дам-де-Лоретт.

Він не сподівався зустріти її в ролі хазяйки великого готелю на вулиці Етуаль, на вивісці якого значилось: «Здаються розкішні номери на місяць і на тиждень».

Власне кажучи, це був зовсім не готель. За бюро тут правила маленька затишна кімнатка з м'якими кріслами, де на шовкових подушках муркотіли три персидські коти.

Придивившись уважніше до хазяйки, комісар помітив, що її світле від перекису водню волосся трохи поріділо, обличчя і все тіло дещо розпливлись, шкіра стала восково-жовтою, але загалом роки мало вплинули на неї. Вона звільнила одне з крісел і, коли Мегре сів, приязно всміхнулася до нього.

— Що вас сюди привело?

— Справи, Розо, — відповів він. — У вас живе така собі Мартіна Жійю?

Бралося до полудня. Газети ще не встигли надрукувати повідомлення про смерть Фюмаля. Мегре було трохи соромно від думки, що ось він уже вдруге того дня виривається на свіже повітря, залишивши своїх колег в задушливій атмосфері апартаментів покійного «м'ясного короля».

— Сподіваюсь, вона нічого не накоїла? — мовила стара і квапливо додала: — Це славна дівчина, дуже лагідна на вдачу.

— Вона зараз у себе?

— Ні, хвилин п'ятнадцять як вийшла. Вона рано лягає спати і рано встає. Зараз вона, напевне, прогулюється перед тим, як пообідати у «Жойо» чи в іншому ресторані по сусідству.

Кімнатка дуже нагадувала знайомий комісарові салон на вулиці Нотр-Дам-де-Лоретт з тією лише відміною, що стіни тут не було прикрашено амурними гравюрами, які там становили частину робочого інвентаря. Роза була завжди мерзлякувата і взимку могла цілими тижнями невилазно сидіти у своїх жарко натоплених покоях, не скидаючи навіть підбитого ватою халата. Вона вже давно тут живе?

— Більше року.

— Що це за пташка?

Вони розмовляли однією мовою, з півслова розуміючи одне одного.

— Славна дівчина, якій довго не щастило. Вона з дуже бідної сім'ї. Народилась десь у передмісті. Не раз казала мені, що в дитинстві часто голодувала. Я їй вірю.

Помовчавши якусь мить, вона запитала:

— Щось недобре?

— Не думаю.

— В ній я впевнена. Можливо, вона не дуже розумна, і але надзвичайно лагідна і покірлива. Чоловікам тільки цього й треба. Вона звідала і зльоти, і падіння, особливо падіння. Довгий час вона жила з якимось пройдисвітом, який мало її не вбив. Потім його, на щастя для неї, посадили. Це вона сама мені розповіла, бо жила тоді не тут, а десь біля Барб. Випадково вона зустрілась з якимось великим паном, і він найняв для неї номер у мене. Відтоді вона спокійна.

— Фюмаль?

— Саме так. Велике цабе! В нього кілька машин і свій шофер.

— Він часто тут буває?

— Іноді він не з'являється по кілька днів, а то проводить у неї всі вечори.

— Він їй багато платить?

— По-моєму, ні. Ви ж знаєте, як це буває. Він дає їй стільки, скільки потрібно, щоб прожити, але не більше. В неї є кілька гарних суконь, хутряне манто, дві-три коштовні прикраси.

— Вони з'являються разом на людях?

— Трапляється, особливо, коли він обідає в місті з друзями, що приходять з жінками.

— У Мартіни є ще хто-небудь?

— Колись я сама цим поцікавилась. Такі дівчата рідко обходяться без коханця. Я її делікатно розпитала. Від мене важко щось утаїти, але тут я певна — у неї більше нікого немає. Взагалі, вона досить байдужа до чоловіків.

— А як щодо наркотиків?

— Ця не з тих дівчат.

— А як вона проводить свій вільний час?

— Сидить у номері, читає або слухає радіо. А найчастіше — спить. Вона виходить лише, щоб попоїсти і трохи прогулятись. Потім одразу повертається.

— Ви знайомі з Фюмалем?

— Я його часто бачила у вестибюлі. Найчастіше він приїздить машиною і залишає шофера чекати, а сам іде нагору.

— Ви кажете, що її можна зустріти в «Джіко»?

— Ви знаєте, де це? Маленький італійський ресторанчик…

Мегре знав, де це. Це справді був невеличкий, скромний на вигляд ресторан, але він славився своїми стравами із тіста, особливо равіолями[2], і мав свою постійну клієнтуру.

Зайшовши до ресторану, Мегре запитав бармена:

— Мартіна Жійю вже тут?

В залі сиділо з десяток чоловіків. Бармен показав очима на молоду жінку, що самотньо обідала в кутку.

Залишивши плащ і капелюх у гардеробі, Мегре попрямував до неї і, зупинившись біля стільця навпроти, промовив:

— Дозвольте? — І, помітивши її запитальний погляд, додав: — Я мушу поговорити з вами. Я з поліції. Не бійтесь. Йдеться лише про кілька довідок.

— Про кого?

— Про Фюмаля. Про вас. — Він повернувся до метрдотеля, який саме підійшов. — Принесіть мені пару салатів і шпагетті по-міланському. — Потім глянув на жінку, яка очманіло дивилася на нього, і пояснив — Я щойно був у вас на вулиці Етуаль. Роза сказала, що ви, мабуть, тут. Фюмаль умер.

Їй можна було дати років двадцять п'ять — двадцять вісім, та в погляді її було щось старече — втома, байдужість, немов ніщо в житті її вже не цікавило. Вона була досить міцної будови, кремезна, але своїм боязким, полохливим виразом обличчя скидалась на дитину, яку часто б'ють.

— Ви цього не знали?

Вона похитала головою, розгублено дивлячись на комісара.

Ви вчора його бачили?

— Стривайте… Вчора?.. Так… Він приходив до мене десь коло п'ятої години.

— Ви не помітили нічого незвичайного?

— Ні.

Мегре вразила одна деталь. Досі всі, з ким йому довелося говорити про смерть Фюмаля, не могли, а то й не намагались приховати своєї радості. Ця подія нікого не засмутила, більше того, всі немов відчули полегшення.

Мартіна Жійю, навпаки, сприйняла новину серйозно, з тривогою, можливо, навіть з болем. Чи не думала вона

зараз про свою долю, про те, що вже настав край її спокійному і безтурботному життю, що знов доведеться повернутись на тротуар, де вона зазнала стільки горя й образ.

— Їжте, — промовив до неї Мегре, сам беручись за виделку.

Їла вона якось машинально, і, дивлячись на неї збоку, можна було зрозуміти, що саме в наїдках знайшла вона свою найбільшу втіху. Чи не стало це в неї душевною потребою, засобом стерти усі згадки про те напівголодне існування, на яке вона була приречена змалку?

— Що вам відомо про нього? — тихо запитав Мегре.

— Ви справді з поліції?

Ще мить, і вона покличе бармена чи метрдотеля, які стежили за їхнім столом. Він показав значок.

— Комісар Мегре, — додав він.

— Я зустрічала ваше ім'я в газетах, — промовила вона. — То це ви? Я гадала, що ви гладший.

— Розкажіть мені про Фюмаля. Почнімо з самого початку. Де ви його зустріли, коли і як?

— Більше як рік тому.

— Де?

— На Монмартрі, в невеличкому кафе «Бажання». Я стояла біля бару, а він зайшов з друзями, які, мабуть багато випили.

— Він не пив?

— Я ніколи не бачила його п'яним.

— А далі?

— Там були й інші дівчата. Один із його друзів покликав Марі, другий — здається, м'ясник з Лілля гукнув мого подругу Ніну. Із усієї компанії лише він був без пари. Отож він і зробив мені знак, щоб підійшла. Ви, мабуть, ч знаєте, як це робиться. Я добре бачила, що зовсім його не цікавила, просто він не хотів відрізнятись од решти. Пам'ятаю, він уважно оглянув мене і сказав: «А ти худа. Мабуть, голодна». Тоді я справді була худа. Не питаючи мене, він гукнув метрдотеля і замовив вечерю: «Їж! Пий! Не кожного вечора тобі пощастить зустріти Фюмаля!» Ось як це почалося. Його друзі пішли з двома іншими дівчатами, а він почав розпитувати мене про батьків, про дитинство, про те, як я живу тощо. Він мене навіть не чіпав руками. Потім раптом промовив: «Вставай! Я тебе одвезу до пристойного готелю».

— Він провів там ніч? — запитав Мегре.

— Ні. Це було біля площі Кліші. Він заплатив за тиждень наперед і того вечора навіть не зайшов до мого номера. Потім з'явився наступного дня.

— І вже зайшов у номер.

— Еге ж. Але він був недовго. Менше, ніж ви гадаєте. Взагалі, він щодо цього був не дуже сильний. Він найчастіше просто розповідав про себе, про свої справи, дружину.

— Як він про неї говорив?

— Скаржився.

Мегре не вірив своїм вухам.

— Розповідай далі, — попросив він, машинально переходячи на «ти».

— Про це важко розповідати. Він мені так часто про це говорив…

— Отже, він приходив до тебе тільки для того, щоб поговорити?

— Не тільки.

— Але головним чином…

— Можливо. Здається, він багато працював і став великим паном. Це правда?

— Правда.

— Він мені, наприклад, казав: «Навіщо мені це все? Ніхто не знає, як я цього всього досяг, і всі мають мене за бидло. Моя жінка божевільна. Слуги та службовці тільки й дивляться, щоб щось украсти. Коли я заходжу до шикарного ресторану, то чую, як ззаду шепочуть: «Глянь, це м'ясник!»

Метрдотель приніс шпагетті і равіолі Мартіні Жійю; вона підняла пляшку к'янті і запитала:

— Вам налити?

Їла вона з апетитом, незважаючи на прикру для неї і новину.

— Він казав, що його жінка божевільна?

— А також, що вона його ненавидить. Він купив графський маєток в тому селі, де народився. Це теж правда?

— Так.

— Я, знаєте, не звертала на це великої уваги, бо була певна, що він просто хоче похизуватися. Він казав, що селяни, як і раніш, називали його м'ясником. Він також купив особняк на бульварі Курсель і запевняв, що він більше схожий на вокзал, ніж на звичайний будинок.

— Ти була там?

— Так.

— В тебе є ключі?

— Ні. Я там була всього двічі. Перший раз тому, що він хотів показати, де живе. Це було ввечері. Ми піднялись на другий поверх. Він мені показав великий салон, свій кабінет, спальню, їдальню, потім ще інші кімнати… Це справді не схоже на звичайний будинок. «А нагорі живе божевільна, — сказав він. — Вона, мабуть, стоїть на сходах і шпигує за нами». Я запитала його, чи вона ревнива, а він, відповів, що ні, що вона просто шпигує за ним, бо така; в неї манія. То правда, що вона п'є?

— Так.

— В такому разі, як бачите, майже все, що він казав правда. А вірно, що він міг коли завгодно заходити до міністрів без попередження і що вони духу його бояться!

— Це трохи перебільшено.

Чи не було якоїсь дивної іронії у стосунках між Фюмалем та Мартіною? Більше року вона була його коханкою. Він узяв її і тримав передусім для того, щоб було перед ким хизуватись і скаржитись на свою долю водночас.

Деякі чоловіки, коли їм тяжко, беруть на вулиці проституток лише для того, щоб вилити їм душу. Фюмаль завів собі приватну повірницю, поселив її у комфортабельному готелі, звільнив від усіх турбот, аби лише вона йому вірила. А вона не звертала на це уваги. Їй навіть було бай дуже, що він їй розповідає — правду чи вигадки.

Їй було байдуже!

А зараз, коли його вже нема, вона відчула страх перед ним, бо виявилось, що він справді той, за кого себе ви давав.

— Чи не здавалось вам, що останнім часом його щось тривожить?

— Що ви маєте на увазі?

— Він не боявся за своє життя? Не згадував про ворогів?

— Він часто повторював, що не можна досягти могутності, не наживши собі ворогів. Він казав: «Зараз вони лижуть мені п'яти, як ті собаки, але вони всі мене ненавидять і будуть страшенно раді, коли я здохну». Потім додавав: «А втім, ти теж не краща. Ти б теж хотіла моєї смерті, якби знала, що я тобі щось залишу. Але я нічого не залишу. Коли мене не стане або коли ти мені набриднеш, ти знову опинишся там, де я тебе знайшов».

Це її не ображало. Вона вже встигла зазнати й не таких образ. А Фюмаль давав їй можливість жити, ні про що не турбуючись, і це було головне.

— Що з ним таке? — запитала зона в свою чергу. — Мабуть, серце?

— В нього було хворе серце?

— Не знаю. Коли люди несподівано помирають, завжди кажуть…

— Його вбито.

Вона перестала їсти, і очманіло глянула на комісара. Пише згодом запитала:

— Де? Коли?

— Вчора ввечері. Вдома.

— Хто ж це?

— Оце я й хочу знати.

— А як це сталося?

— Його застрелили з пістолета.

Можливо, вперше в житті Мартіна забула про голод і, відсунувши ще майже повну тарілку, підняла склянку вина і за одним духом випила її до дна.

— Таке моє щастя, — прошепотіла вона.

— Він нічого не казав тобі про месьє Жозефа?

— Такий плюгавенький стариган?

— Так.

— Він називав його злодюгою і казав, що коли б захотів, то месьє Жозеф уже давно гнив би в тюрмі за свої крадіжки. Але він його залишив на службі, бо був певний, що шахраї розумніші за чесних людей. Він навіть поселив його у себе в мансарді, щоб мати завжди під рукою.

— А що ти знаєш про секретарку?

— Луїзу?

Фюмаль, очевидно, не таївся перед своєю утриманкою.

— Якої він був про неї думки?

— Він казав, що вона холодна, честолюбна, скупа і що вона служить у нього, аби зібрати якнайбільше грошей.

— Оце й усе?

— Ні. Між ними щось трапилось. Вона вам не розповідала?

— Говори.

— Тим краще. Оскільки його вже нема…

Вона озирнулась навколо і заговорила тихше, боючись, щоб не почув метрдотель.

— Одного дня він покликав її до себе в кабінет і почав удавати, що в нього є якісь наміри щодо неї. Він обмацав її, а потім наказав: «Роздягнись!»

— І вона послухалась? — здивувався Мегре.

— Він казав, що так. Але він навіть не повів її до спальні, а стояв біля вікна і чекав, поки вона роздягнеться.

Коли на ній нічого не залишилось, він запитав: «Ти ще, дівчина?»

— І що вона відповіла?

— Нічого. Вона почервоніла. А він ще трохи почекав, а потім каже: «А, ти не дівчина! Тоді годі! Одягайся!» Мене теж не раз ображали, але спочатку я не повірила в цю історію. Я людина темна, неосвічена. Чоловіки знають, що зі мною вони можуть собі все дозволити. Але що з такою, як ця Луїза… Коли він не брехав, то після того, як вона одяглась, він показав їй на стілець і почав диктувати листа…

— В тебе є коханець? — раптом запитав Мегре.

Вона заперечливо похитала головою, але в той же час глянула на бармена.

— Це він?

— Ні.

— Ти в нього закохана?

— Не те, щоб закохана…

— Він тобі подобається?

— Не знаю. Що я для нього?

Замовивши каву, він запитав Мартіну:

— Ти без солодкого? '

— Сьогодні без. Я так втомилась, що піду краще посплю. Я більше вам не потрібна?

— Ні. Йди, я розрахуюсь. Без мого дозволу з готелю не виходь.

— Навіть щоб попоїсти?

— Лише щоб попоїсти.

Коли Мегре повернувся на бульвар Курсель, він застав інспектора за роботою. Хлопці вже встигли пообідати поблизу в якомусь нормандському ресторанчику.

На нього чекало кілька новин, але не дуже важливих. Було підтверджено, що Роже Гайярден вчинив самогубство і що револьвер не підсунуто після смерті. Його коханка впізнала в ньому ту саму зброю, що зберігалася в квартирі на вулиці Франсуа Першого.

В лабораторії встановили, що пістолетом, знайденим в Фюмалевій спальні, ніхто не користувався принаймні протягом кількох місяців, а можливо, й років.

Люка повернувся разом з месьє Жозефом з вулиці Рамбюто і розповів, що там панує безладдя.

— Ніхто не знає, в якому стані зараз справи, щоб навести хоч абиякий лад. Раніше всім керував сам Фюмаль, не відкриваючи нікому своїх планів. До контори він навідувався, коли його менш за все чекали, і службовці жили в постійному страху. Навіть месьє Жозеф багато чого не знає, і до того ж юридично він ніхто. Його не бояться, хоч ненавидять не менш, ніж самого хазяїна.

Вечірні газети підтверджували це. Майже на всіх красувався великий заголовок: «Вбито «м'ясного короля». «Людина, мало відома широкій громадськості, — писали вони, — Фюмаль, одначе, відіграв неабияку роль у житті Франції…»

Далі друкувався список заснованих ним товариств, трестів, об'єднань та філій — справжня м'ясна імперія.

В газетах нагадувалось про те, чого не знав Мегре: ця імперія мало не впала п'ять років тому, коли якийсь податковий інспектор надумав сунути носа в справи Фюмаля. Скандалу було уникнуто, але в добре поінформованих колах казали, що це обійшлось Фюмалю більш як у мільярд.

Як йому пощастило уникнути широкого розголосу? Газети про це нічого не повідомляли, але давали зрозуміти поміж рядками, що колишній м'ясник із Сен-Фіакра користувався високою протекцією.

«Чи не підійме завісу його смерть?» — запитувала одна газета. Дехто нагорі справді панікував — «урядові» телефони в Сюрте надривались від невпинних дзвінків. Сам міністр внутрішніх справ весь час запитував, чи вже виявили вбивцю.

Газети поки що не знали лише того факту, що напередодні сам Фюмаль звернувся до поліції з проханням захистити його.

Чи зробив комісар усе, що було в його владі?

Він послав інспектора стежити за особняком на бульварі Курсель, але в таких випадках це звичайна річ. Крім того, він сам відвідав особняк і доручив Ляпуентові з наступного дня супроводжувати Фюмаля, куди б той не пішов. Розслідування тривало б, якби…

Але хоч він не припустився професійної помилки, Мегре був невдоволений собою. Як він міг піддатись своїй давній антипатії до Фюмаля, коли його посада вимагає від нього цілковитої об'єктивності? Чи, може, його роздратувало те, що цей колишній м'ясник з'явився після міністрового дзвінка? Раніше міністр не втручався в такі справи…

Коли до поліції з'явилась секретарка Луїза Бурже, він ні на мить не посумнився в правдивості її слів. Він був також переконаний, що історія, яку розповіла йому Мартіна, була невигадана. Фердінанд Фюмаль був із тих, кому образити жінку — що раз плюнуть. Не дивно, що секретарка так ненавиділа його і залишалась на службі, сподіваючись зібрати якнайбільше грошей, вийти заміж за Фелікса і купити готель у Ж'єні.

Чи вдовольнилась вона тим, що заробляла у Фюмаля? Адже, коли б вона захотіла, то серед Фюмалевих конкурентів знайшлось би чимало охочих доплачувати їй за різні послуги.

М'ясник казав своїй утриманці:

— Мої слуги та службовці тільки й дивляться, щоб украсти…

Чи не мав він рації? Досі Мегре не зустрів жодної людини, яка б хоч трохи симпатизувала Фюмалю. Всі залишалися в нього на службі проти волі.

Зі свого боку Фюмаль не зробив нічого такого, за що його слід було б любити. Навпаки, можна подумати, що він відчував якусь таємну насолоду, викликаючи загальну ненависть до себе. Він бачив її не один день, не один місяць, і навіть не один рік і вже міг звикнути до неї. Чому ж раптом учора він прибіг до поліції шукати захисту? Що його злякало? На якого біса йому потрібно писати анонімні листи до самого себе? А може, секретарка бреше? Тоді хто їх автор?

Може, в нього раптом з'явився ворог, який був небезпечніший за інших? Чи, може, просто хтось захотів раз назавжди відкараскатись від нього?

Все можливо. Мегре ретельно дослідив не тільки самі листи, а й зразки рукопису Фюмаля та Луїзи Бурже. Він навіть звернувся про допомогу до одного з найкращих паризьких спеціалістів.

Мегре підійшов до телефону в кабінеті Фюмаля і подзвонив у лабораторію.

— Моерс? Вже є результати?

Перед ним постала затемнена лабораторія і принишклі експерти, які вп'ялись очима в екран з чорними карлючками літер.

Монотонним голосом Моерс доповів, що на всіх листах виявлені лише три типи відбитків — Фюмаля, Мегре і Люка! На першому, крім того, є відбитки Луїзи Бурже.

Це не розходилось з тим, що розповіла сама секретарка, яка відкрила лише перший лист і не торкалася решти.

З другого боку це нічого не доводило: вона була досить розумна, щоб писати ці листи в рукавичках.

— А почерк?

— Ми над цим ще працюємо. Вся складність у тому, що це написано друкованими літерами. Поки що все свідчить за те, що листи писав сам Фюмаль.

В сусідньому салоні тривав опит: людям влаштовували очні ставки, потім розводили по окремих кімнатах. Мегре перечитував протоколи.

Шофер Фелікс підтвердив свідчення Луїзи Бурже. Це був невисокий кремезний чоловік, чорнявий, з досить нахабним поглядом.

Запитання: Ви коханець Луїзи Бурже?

Відповідь: Ми заручені.

Запитання: Ви спите з нею?

Відповідь: Спитайте у неї.

Запитання: Ви проводите більшість ночей у її спальні?

Відповідь: Якщо вона цього не заперечує, то це так.

Запитання: Коли ви сподіваєтесь одружитись?

Відповідь: Коли настане час.

Запитання: Що ви маєте на увазі?

Відповідь: Раніше ми повинні зібрати певну суму грошей.

Запитання: Що ви робили до того, як найнялись до пана Фюмаля?

Відповідь: Працював у м'ясній крамниці.

Запитання: Він сам запропонував вам перейти до нього?

Відповідь: Коли він купив ту крамницю, де я працював, то помітив мене і запитав, чи я вмію водити машину. Я відповів, що мій обов'язок — розвозити м'ясо покупцям.

Запитання: Луїза Бурже тоді вже працювала в нього?

Відповідь: Ні.

Запитання: Ви не були з нею знайомі?

Відповідь: Ні.

Запитання: Ваш хазяїн рідко ходив пішки?

Відповідь: У нього було три машини.

Запитання: Сам він не вмів водити?

Відповідь: Ні. Всюди возив його я.

Запитання: Навіть на вулицю Етуаль?

Відповідь: Так.

Запитання: Вам відомо, з ким він там зустрічався?

Відповідь: Із своєю кралею.

Запитання: Ви знайомі з нею?

Відповідь: Я їх возив. Вони іноді відвідували ресторан на Монмартрі.

Запитання: Останнім часом Фюмаль не намагався обійтись без вас?

Відповідь: Не розумію.

Запитання: Ну, скажімо, не просив підвезти куди-небудь, а потім пересідав на таксі.

Відповідь: Я такого не помічав.

Запитання: Він ніколи не наказував зупинитись перед поштовим кіоском або паперовою крамницею? Чи, може, доручав купити паперу для листів?

Відповідь: Ні.

В одному місці було таке:

Запитання: Ви його вважаєте добрим хазяїном?

Відповідь: Добрих хазяїв не існує.

Запитання: Ви його ненавидите?

Мовчанка.

Запитання: Чи була Луїза Бурже в інтимних стосунках з паном Фюмалем?

Відповідь: Коли б цей кнур лише спробував зачепити її, я б йому показав…

Запитання: Він не пробував?

Відповідь: Ні, і тим краще для нього.

Запитання: Ви його обкрадали?

Відповідь: Пробачте?

Запитання: Нас цікавить, чи не привласнювали ви частину грошей, що відпускались на пальне, на ремонт тощо.

Відповідь: Бачу, що ви його не знали.

Запитання: Він був заощадливий?

Відповідь: Більшого гнилоїда я не бачив!

Запитання: Отже, ви не мали жодних прибутків, крім платні?

В справі Луїзи Бурже Мегре прочитав:

Запитання: Ваш хазяїн ніколи не пропронував вам спати з ним?

Відповідь: Для цього він мав окрему дівчину.

Запитання: Він не перебував в інтимних стосунках з дружиною?

Відповідь: Це мене не стосується.

Запитання: Вам ніхто не пропонував грошей за те, щоб ви впливали на пана Фюмаля або, скажімо, повідомляли про його плани?

Відповідь: Він не піддавався нічиєму впливу і нікому не довіряв своїх планів.

Запитання: Скільки ще років ви сподівались служити в нього?

Відповідь: Якнайменше.

Жермен — та з прислужниць, яка прибирала кімнати, була родом із Сен-Фіакра, де ще й досі жив її брат. Колись він був половинщиком у графа, але після того, як Фюмаль купив маєток, їм обом довелось наймитувати.

Запитання: Як ви опинилися в цьому будинку?

Відповідь: Я була вдова і працювала у брата. Коли пан Фюмаль купив ферму, він запропонував мені переїхати до Парижа.

Запитання: Ви були тут щасливі?

Відповідь: Коли я була щасливою?!

Запитання: Ви любили хазяїна?

Відповідь: Він нікого не любив.

Запитання: А ви?

Відповідь: В мене нема часу думати про це.

Запитання: Ви знали, що брат пані Фюмаль часто ночує на третьому поверсі?

Відповідь: Це мене не стосується.

Запитання: Вам ніколи не спадало на думку, що про це слід сказати хазяїнові?

Відповідь: Хазяйські справи нас не обходять.

Запитання: Ви сподіваєтесь залишитись служити у пані Фюмаль?

Відповідь: Я працюватиму так, як працювала все життя. А робота завжди знайдеться.

На столі задзвонив телефон. Мегре зняв трубку. Дзвонили з комісаріату на вулиці Местр на Монмартрі.

— Ми затримали того типа, якого ви шукаєте.

— Кого саме?

— Еміля Лантена. Він був у бістро біля площі Кліші.

— П'яний?

— Як дим.

— Він нічого не розказував?

— Нічого.

— Привезіть його до Сюрте. Зараз я там буду.

Автоматичного пістолета, з якого було вбито Фюмаля, і досі не знайшли, хоч уже обшукали весь будинок.

Сидячи в одному із крісел в стилі Ренесанс, месьє Жозеф нервово гриз нігті, вже втретє чекаючи допиту.

6. ЛЮДИНА В КЕЛІЇ ТА ВІДБИТКИ ПАЛЬЦІВ НА ПИСЬМОВОМУ СТОЛІ

О п'ятій Мегре прибув до Сюрте. Там уже горіли лампи. Позаду залишився ще один день без сонця. Важко було навіть уявити, що воно ще існує Десь поза товстелезним шаром зловісних хмар.

Увійшовши до свого кабінету, він побачив на столі кілька повідомлень, що стосувались здебільшого місіс Брітт. Публіка не відразу реагує на такі події. Про них починають говорити лише після того, як вони кілька днів підряд не сходять з газетних шпальт. Першим відгукується Париж, потім провінція. Що ж до зниклої англійки, то чутки про неї вже встигли дійти до найвіддаленіших сіл і навіть проникли за кордон. В одному з повідомлень сповіщалось, що її бачили в ігорному будинку в Монте-Карло двоє людей — один із них круп'є. Ця звістка зацікавила комісара, і він зайшов до інспекторського бюро дати певні вказівки.

В бюро майже нікого не було.

— Патроне, там, за вашим наказом, привели якогось суб'єкта. Він у такому стані, що я вирішив за краще замкнути його в «келії».

Так прозвали невеличку кімнатку в кінці коридора з єдиним віконцем під самою стелею. Відтоді, як один затриманий, не дочекавшись допиту, вискочив через вікно із приймальні, куди його привели, вирішено поставити в колишній коморі лавку та повісити на двері міцний замок. Ця імпровізована «зала для чекання» справді скидалася на монастирську келію.

— А що з ним?

— П'яний як хлющ. Зараз спить. Боюсь, щоб часом не наригав.

Всю дорогу, сидячи в таксі, Мегре думав про Фюмаля і про ті дивні обставини, за яких його спостигла смерть.

М'ясник був страшенно підозріливий — про це свідчили всі факти. Він не належав до простаків. Не можна було також заперечувати, що небіжчик добре знався на людях.

Він був убитий не в ліжку, коли спав, і не з-за рогу, коли менш всього сподівався нападу.

Його знайшли в кабінеті одягненим. Він стояв перед шафою, в якій зберігались досьє, коли хтось вистрілив йому в спину.

Але для цього вбивця мусив безшумно ввійти до кабінету, так, щоб не сполохнути своєї жертви. Це тим неймовірніше, що підлогу застелено килимом лише біля самого письмового столу.

Отже, він знав, що за ним хтось стоїть, і не чекав нападу.

Мегре вже встиг мигцем проглянути папери, які лежали в шафі. Це були здебільшого всілякі угоди, акти про продаж чи купівлю, у яких він нічого не тямив і тому запросив фінансового експерта детальніше ознайомитися з ними.

В цій же шафі знайдено дві пачки паперу, схожого на той, що на ньому були написані анонімні листи, і це завдало чимало клопоту поліції. Моерс спочатку спробував встановити, де виготовлено цей папір, щоб потім опитати всіх кіоскерів, які його продавали.

— Директор мене не питав?

— Ні, патроне.

Чи варто було йти до нього самому, щоб лише сказати, що досі особи злочинця не встановлено? Йому доручено охороняти Фюмаля, а за кілька годин Фюмаля знайшли мертвим. Цікаво, як це сприйняли там, нагорі, — з обуренням чи, навпаки, з почуттям полегшення?

— Дай ключ.

Йшлося про «келію». Мегре пройшов у кінець коридора і, притулившись вухом до дверей, якусь мить слухав, що там робиться. В «келії» стояла тиша. Відімкнувши двері, він побачив на лавці чоловіка, що лежав долілиць, витягшись на всю її довжину.

Хоч Лантена не можна було назвати обірванцем, його костюм був страшенно брудний і пожмаканий, як у людини, що звикла спати не роздягаючись, де прийдеться. Довгі жирні пасма чорного волосся закривали потилицю.

Мегре торкнув його за плече і струснув. П'яниця застогнав, важко повернув голову, потім сам перевернувся на спину.

— Що вам треба? — насилу пробурмотів він.

— Вам дати води?

Еміль Лантен підвівся й сів, не розплющуючи очей, потім повільно підняв голову і втупився в комісара байдужим поглядом. Він, очевидно, й гадки не мав, де опинився і хто це стоїть перед ним.

— Месьє Лантен, ви в поліції. Я комісар Мегре.

Поступово він починав брати втямки, що з ним сталось, і вираз його обличчя на очах змінювався, — в ньому з'явилися острах і підозрілість.

— Навіщо мене сюди привели? — Лантен облизав пересохлі губи. — Я хочу пити!

— Ходімте до мого кабінету.

Він пропустив Лантена вперед. Той ледве пересував ноги, і можна було не боятись, що він утече.

— Випийте ось це!

Мегре простяг йому повну склянку води і дві пілюлі аспірину. Той покірно проковтнув їх і жадібно випив воду.

В нього було брезкле пом'яте обличчя, червоні повіки, каламутні очі.

— Я нічого не зробив, — мовив він, не чекаючи запитання. — Жанна теж нічого не зробила.

— Сідайте.

Він якусь мить вагався, потім сів скраєчку на стільці.

— Коли ви дізнались, що ваш шуряк мертвий?

Лантен мовчки дивився на нього.

— Вас знайшли на Монмартрі раніше, ніж вийшли вечірні газети. Вам поліцаї щось казали?

Лантен наморщив лоба, силкуючись щось пригадати:

— Поліцаї?..

— Так, ті, що затримали вас у барі.

— Можливо… Так, так… — Він спробував усміхнутись. — Щось таке справді було… Прошу вибачити…

— З котрої години ви п'яні?

— Не пам'ятаю… Давно…

— Ви знали, що Фюмаля вбито?

— Я знав, що ви так і зробите.

— Що зроблю?

— Звалите все на мене.

— Ви ночували на бульварі Батіньоль?

Почувалось, що Лантенові коштувало неймовірних зусиль стежити за думкою Мегре і за своїми власними думками. Язик у нього немов одерев'янів, і на лобі виступили краплини поту.

— Дайте мені щось випити, коли ваша ласка. Хоч крапельку… Інакше я не здужаю говорити…

Лантен не хитрував — Мегре розумів, що похмелившись він нарешті отямиться. Комісару було відомо, яких мук зазнають алкоголіки, коли наближається час приймати звичайну «дозу». Він підвівся, відчинив шафу і, діставши звідти пляшку коньяку, націдив Лантену повну чарку. Той отетеріло дивився на комісара, не знаючи, як дякувати. Досі йому не доводилось пити за кошт поліції.

— А тепер спробуйте відповісти на мої запитання.

— Гаразд! — уже впевненіше промовив він.

— Вчора ви ночували у сестри. Це з вами часто трапляється?

— Щоразу, коли я опиняюсь десь поблизу.

— О котрій годині ви залишили дім Фюмаля?

Він пильно глянув на комісара, немов зважуючи, що відповісти.

— Мабуть, краще казати правду…

— Безперечно.

— Було коло першої години ночі. Можливо, трохи більше… Я прийшов туди надвечір і зразу ліг на диван, бо страшенно втомився.

— Ви були п'яні?

— Мабуть… В усякому разі, напідпитку.

— Далі.

— Потім Жанна, моя сестра, принесла мені вечерю — холодне курча. Вона майже ніколи не їсть разом з чоловіком, їй подають обід нагору. Коли я в неї, вона завжди замовляє холодні страви — курчат, шинку, — і ділить їх зі мною.

— Ви не знаєте, о котрій це було годині?

— Ні. В мене вже давно немає годинника.

— Ви про щось балакали з сестрою?

— Про що ми можемо балакати?

Мегре ніколи не чув трагічніших слів. Справді, про що, вони можуть говорити? Вони обоє вже скотились до того рівня, коли люди не пам'ятають, що з ними було, і байдужі до того, що буде.

— Я попросив у неї випити.

— Як ваша сестра дістає напої? Їх постачає чоловік?

— Не завжди. Найчастіше вона посилає по них мене.

— В неї були гроші?

Він зітхнув і зупинився поглядом на шафі, але комісар залишився незворушний.

— Це така складна річ…

— Що?

— Вся ця історія… Я знав, що не зрозуміють, і тому пішов геть…

— Стривайте, Лантене. Розповідайте все по порядку. Отже, сестра принесла вам попоїсти. Ви попросили в неї випити. Ви не знаєте, котра була година, але було вже темно, правда ж?

— Звичайно.

— Ви пили вдвох?

— Спочатку вдвох. Але після другої чарки їй стало погано, і вона пішла спати. В неї часто бувають приступи ядухи…

— Що далі?

— Я теж ліг і запалив сигарету. Мені хотілось знати, котра година. На бульварі вже все стихло. Машини проходили рідко. Я встав і в самих шкарпетках вийшов на сходи. В будинку вже погасили світло.

— У вас були певні наміри?

— Так. В мене не було ані франка в кишені. У Жанни теж. Фюмаль був страшенний скупердяга, і їй часто доводилось позичати у покоївок.

— Ви хотіли попросити грошей у вашого шуряка?

Лантен криво посміхнувся.

— Просити у Фюмаля? Таке скажете! Цього можна було б і не згадувати, але я вам пообіцяв казати правду, то слухайте. Вам ніхто не розповідав, який він був підозріливий? Він нікому не довіряв і все, що міг, замикав на ключ. Зате його секретарка Луїза завжди тримала певну суму грошей в шухляді свого стола. Небагато — так тисяч по п'ять-шість франків, як правило, в дрібних купюрах та дзвінкими — для всіляких поточних витрат. Це в них називалось — підручний фонд. Отож, коли мені припікало, я й спускався до кабінету і брав кілька стофранкових монет…

— Фюмаль вас ні разу не впіймав?

— Ні. Я остерігався робити це, коли він був удома. А раз чи два він уже спав і нічого не почув та й не міг почути. Я ходжу, мов той кіт.

— Вчора він не спав? Що він вам сказав?

— Він спав непробудним сном, лежачи на підлозі.

— І все-таки ви взяли гроші?

— Я мало не взяв його портмоне. Як бачите, я цілком відвертий. Побачивши його долі, я зразу подумав, що звинуватять у всьому мене і що я не скоро зможу повернутись до цього будинку.

— В кабінеті горіло світло?

— Коли б це було так, я побачив би його, як тільки відчинив двері, і не заходив би…

— Ви увімкнули світло самі?

— Ні. В мене був кишеньковий ліхтарик.

— Ви до чого-небудь дотикались?

— Спочатку я торкнувся його руки. Вона була холодна, і я зрозумів, що Фюмаль мертвий. Потім я відчинив шухляду в столі секретарки.

— Ви були в рукавичках?

— Ні.

Це легко було перевірити. Експерти виявили на меблях в кабінеті численні відбитки пальців. Зараз їх старанно вивчали в лабораторії. Якщо Лантен казав правду, його відбитки зійдуться із знайденими на столі секретарки.

— Ви не бачили пістолета?

— Ні. Спочатку я хотів був тікати, не розповівши нічого сестрі. Потім подумав, що буде краще, коли вона все знатиме. Отож я піднявся на третій поверх, розбудив її і сказав: «Твій чоловік умер». Вона не повірила, і ми разом зійшли вниз, але до кабінету вже не заходили. Я освітив тіло з порога.

— Вона до чогось торкалась?

— Я кажу, що ми навіть до кабінету не заходили. Вона лише сказала: «В нього вигляд справді, як у мертвяка. Нарешті!..»

Так ось чому пані Фюмаль не виявила ніяких емоцій, коли я розмовляв з нею вранці про смерть чоловіка.

— А далі?

— Ми повернулись нагору і випили.

— Щоб відсвяткувати подію?

— Майже. Нам обом раптом стало страшенно весело, і ми навіть сміялись з радощів. Жанна сказала: «Наш батько даремно поспішив повіситись…»

— Ви не подумали, що слід повідомити в поліцію?

Лантен спантеличено зиркнув на нього. Чому, вони мали повідомити в поліцію? Фюмаль був мертвий. Все інше для них не мало жодної ваги.

— Потім я подумав, що мені краще піти геть. Коли б мене знайшли в домі…

— Котра була година?

— Не знаю. Я пройшов аж до площі Кліті і не побачив жодного відчиненого бару. Потім надибав якийсь відчинений ще гадючник, вихилив зо дві чарки і попрямував бульварами аж до площі Пігаль. Там був відчинений бар. Я знов щось хильнув і, мабуть, заснув на лавці. На світанку мене виштовхнули на вулицю, і я пішов далі. Я навіть звернув на бульвар Батіньоль, щоб звідти глянути на будинок…

— Навіщо?

— Сам не знаю, як це сталося. Там уже були поліцаї і машини. Я пройшов, навіть не зупиняючись…

«Ішов», «пішов», «прийшов» — ці слова були мовби лейтмотивом усього, що розповідав Лантен, так само, як «випив», «хильнув», «повторив»; здавалось, усе його життя складається лише з ходіння від одного бару до другого та безпросвітної пиятики.

— Ви ніде не працюєте?

— Інколи я підробляю на базарі або де-небудь на будівництві.

Він міг би, мабуть, також додати, що іноді жебракував під готелями, відчиняючи двері пожильцям, а то й просто крав на розкладках. Треба було довідатись, скільки разів він сидів у в'язниці.

— У вас є пістолет?

— Коли б він у мене був, я б вже давно його продав, щоб не забрала поліція. Я вже не пам'ятаю, скільки разів мені довелось ночувати у відділку!

— А в сестри?

— Що в сестри?

— У неї є пістолет?

— Пістолет у неї? Одразу видно, що ви її не знаєте, пане комісар… Але я страшенно втомився. Згодьтесь, що я був покірливий і розповів вам усе, що знаю. От коли б ви мені дали ще хоч крапельку…

В його погляді застигло таке відчайдушне благання, що Мегре не витримав. До того ж з нього справді більш нічого не витягнеш. Комісар встав і пішов до шафи. Обличчя Лантена прояснилося.

Наливши йому ще чарку, Мегре раптом запитав:

— Тобі не шкода жінки й дітей?

Він сам не міг би сказати, чому перейшов на «ти», як і тоді з Мартіною.

Лантен скрушно зітхнув, проковтнув коньяк і з докором у голосі сказав:

— Навіщо ви мені про це кажете? По-перше, діти в мене вже дорослі, двоє навіть одружені. Вони не вітаються зі мною, коли ми зустрічаємось.

— Ти не знаєш, хто вбив Фюмаля?

— Коли б знав, то сказав би йому від щирого серця спасибі. А якби був хоробріший, то сам убив би. Я заприсягнув зробити це ще на могилі батька. Сестра про це знає. Це вона мене відмовила. «На каторзі згниєш», — казала. Коли б я був упевнений, що не влипну…

Чи так само думав убивця Фюмаля, чекаючи слушної нагоди, коли можна буде замести сліди?

— Ви хочете ще про щось запитати?

Ні, годі. Мегре вже не було про що його питати.

— Що ти робитимеш, коли я тебе відпущу? — поцікавився він.

Лантен сумно посміхнувся.

— Те, що й досі..

— Я потримаю тебе день-два.

— А пити буде що?

— Завтра вранці тобі дадуть склянку вина. Зроби перепочинок.

В «келії» твердо спати. Мегре подзвонив черговому інспекторові.

— Одведи його в арештний дім. Скажи, щоб дали попоїсти, і нехай собі спить.

Підводячись, Лантен востаннє глянув на шафу, відкрив уже рота, щоб попросити ще хоч півчарки, але не наважився.

— Спасибі вам, — пробелькотів він, виходячи.

Мегре зупинив інспектора.

— Візьми в нього відбитки пальців і передай Моерсу.

Він неквапливо запалив люльку і, сидячи за столом, хвилин десять дивився кудись перед себе, немов про щось мріяв. Потім нараз підвівся і пішов до інспекторської, яка й досі була майже напівпорожня. З сусіднього кабінету долинав якийсь гомін, і, увійшовши туди, комісар побачив усіх тих, хто зранку працював разом з ним в особняку на бульварі Курсель. Бракувало одного лише інспектора Нев'є, який залишився чергувати.

За наказом Мегре, інспектори порівнювали відповіді, які дістали під час допитів. Багатьох довелось допитувати двічі й тричі, а месьє Жозефа п'ять разів викликали до салону і невдовзі знову просили почекати в вестибюлі.

— Невже я не маю права піти й взятися за свої справи? — нарешті не витримав він.

— Ні.

— Навіть пообідати не можна?

— Кухарка подасть вам обід сюди.

Кухня містилась на першому поверсі, за сторожкою. Кухарка була гладка, вже зріла молодиця, якій, здавалось, було байдуже, що відбувалось у домі. Відповідала вона мляво і коротко, але її зауваженням не бракувало певної послідовності.

Запитання: Якої ви думки про пана Фюмаля?

Відповідь: Якої я можу бути думки про нього, коли зовсім його не знаю. Я цілими днями не вилажу звідси. Я тут, а він — там.

Запитання: Невже він ніколи не заходив сюди?

Відповідь: Він іноді викликав мене до себе, щоб дати вказівки. А то ще кожного місяця примушував звітувати.

Запитання: Він був ощадливий?

Відповідь: Зайвих грошей не давав.

Про Луїзу Бурже вона сказала:

Відповідь: Якщо вона й спить з кимось, то в її віці це природно. Зі мною, на жаль, цього більше не трапляється!

А про пані Фюмаль:

Відповідь: Не всі люди однакові.

Чи давно вона вже працює в цьому домі?

Відповідь: Три місяці.

Запитання: Чи не здавалось вам, що тут дивна. атмосфера?

Відповідь: У цих багатіїв чого тільки не побачиш!

І правда, на своєму віку вона вже не вперше працювала у заможних домах.

Запитання: Вам ніде не подобалось?

Відповідь: Я не люблю засиджуватись на одному місці.

І справді, що два-три місяці вона з'являлася в бюро найму, де вже стала постійною клієнткою. Найбільше полюбляла вона тимчасову роботу, здебільшого в іноземців, що жили в Парижі проїздом.

Запитання: Отже, ви нічого не бачили і не чули?

Відповідь: Я міцно сплю.

Мегре лише тому наказав своїм інспекторам взятися за цю копітку роботу, що сподівався, порівнявши різні свідчення, знайти між ними розбіжність, яка може виявитись ключем до розгадки.

Якщо вбивця не Роже Гайярден — а комісар зараз був майже певний цього, — то його слід шукати серед тих, хто живе в самому будинку.

Інспектор Ваше, який того вечора стежив за будинком, підтвердив показання Віктора. Коло восьмої години машина Фюмаля справді в'їхала у двір. За кермом сидів шофер Фелікс, позад нього — Фюмаль з секретаркою.

Віктор замкнув за ними ворота, які того вечора більше не відчинялись.

Той же самий Віктор потім розповів, що Луїза Бурже піднялась із своїм хазяїном на другий поверх, але залишалась там всього кілька хвилин, після чого спустилась до їдальні.

Там вона повечеряла. Покоївка Жермена понесла вечерю Фюмалю, а Ноємі піднялась до пані Фюмаль.

Цьому не суперечило жодне свідчення.

Після вечері Луїза на якихось півгодини зайшла до кабінету. О пів на десяту вона перейшла двір і попрямувала до себе.

Це, зокрема, підтвердив Фелікс.

Відповідь: Минулу ніч я провів разом з нею у її кімнаті.

Запитання: Чому ви спите у неї, а не вона у вас?

Відповідь: Бо в неї не так тісно.

Луїза Бурже спокійно повторила те, що сказав Фелікс.

З цим не розходились свідчення покоївки Жермени.

Відповідь: Я чула, як вони вовтузились там не менше години. Мені здається, що ця Луїза аж надто вже холодна. Між нашими кімнатами тоненька перегородка, отож мені все чути…

Запитання: О котрій годині ви заснули?

Відповідь: Точно не скажу. О пів на одинадцяту я ще поставила будильник.

Запитання: Ви нічого не чули протягом ночі?

Відповідь: Нічого.

Запитання: Ви знали про те, що Еміль Лантен відвідує свою сестру?

Відповідь: Це всі знали.

Запитання: Хто це «всі»?

Відповідь: Ноемі, кухарка…

Запитання: Як це могла знати кухарка, коли вона не буває нагорі?

Відповідь: Я їй сказала.

Запитання: Навіщо?

Відповідь. А тому що, коли він приходить, їй доводиться готувати на двох.

Запитання: Віктор про це теж знав?

Відповідь: Вікторові я нічого не казала. Не довіряю я йому. Але від нього важко щось приховати.

Запитання: А секретарка?

Відповідь: Мабуть, Фелікс їй розповів.

Запитання: А звідки це стало відомо Феліксу?

Відповідь: Від Ноемі.

Таким чином, в домі всі, за винятком, можливо, самого тільки хазяїна, знали, що в кімнатці на третьому поверсі ночує Еміль Лантен.

Квартира месьє Жозефа була якраз над цією кімнатою.

Запитання: Ви знаєте Еміля Лантена?

Відповідь: Я знав його ще до того, як він спився.

Запитання: Лантена зруйнував його шуряк?

Відповідь: Люди, що збанкрутували, завжди перекладають вину на когось.

Запитання: Ви гадаєте, що він погано вів справу?

Відповідь: Він вважав себе хитрішим, ніж був насправді.

Запитання: І зіткнувся з кимось по-справжньому хитрим?

Відповідь: Нічого не вдієш. В комерції перемагає найкмітливіший.

Запитання: Потім він, мабуть, просив шуряка позичити йому грошей?

Відповідь: Напевне.

Запитання: І марно?

Відповідь: На світі багато невдах. Всіх не врятуєш, хоч би який ти був багатий.

Запитання: Ви зустрічали його в цьому будинку?

Відповідь: Кілька років тому.

Запитання: Де саме?

Відповідь: В кабінеті у хазяїна.

Запитання: Що між ними відбувалось?

Відповідь: Хазяїн виганяв його геть.

Запитання: Відтоді ви його не бачили?

Відповідь: Бачив якось на вулиці біля Шателен. Він був п'яний.

Запитання: Він з вами розмовляв?

Відповідь: Він просив мене переказати його шуря-кові, що той шахрай.

Запитання: Ви знали, що він інколи ночує в цьому будинку?

Відповідь: Ні.

Запитання: Коли б ви про це довідались, то сказали б хазяїнові?

Відповідь: Цілком можливо.

Запитання: Ви не певні?

Відповідь: Я про це не думав.

Запитання: З вами про це ніхто не розмовляв?

Відповідь: Зі мною уникали розмов.

Це було справді так. Слуги не любили месьє Жозефа, і загальне почуття щодо нього найкраще висловила Ноемі.

Відповідь: Він живе в цьому будинку, як миша в стіні. Ніхто не знає — ні коли він іде, ні коли повертається, ні, навіть, що він робить.

Проте свідчення месьє Жозефа щодо минулого вечора збігались з тим, що засвідчили інші. Коло дев'ятої тридцяти месьє Жозеф подзвонив швейцарові, і той відчинив йому хвіртку.

Запитання: Чому ви не ввійшли через чорний хід? Адже у вас був ключ?

Відповідь: Чорним ходом я користувався, коли було пізно або коли повертався просто до себе.

Запитання: Цього разу ви ще затримались на другому поверсі?

Відповідь: Кажу втретє — так.

Запитання: Пан Фюмаль був ще живий?

Відповідь: Як ми з вами.

Запитання: Про що ви розмовляли?

Відповідь: Про справи.

Запитання: В кабінеті більше нікого не було?

Відповідь: Ні.

Запитання: Фюмаль вам не сказав, що когось чекає?

Відповідь: Сказав.

Запитання: Чому ви про це раніше не розповіли?

Відповідь: А мене про це не питали. Пан Фюмаль чекав Гайярдена і знав, чого тому треба. Він сподівався випросити вільготи. Ми вирішили йому відмовити.

Запитання: Ви не залишились, щоб бути присутнім на розмові?

Відповідь: Ні.

Запитання: Чому?

Відповідь: А тому, що я не люблю екзекуцій.

Неймовірно, але це скидалося на правду. Комісар чомусь й раніше не сумнівався, що хоч месьє Жозеф здатний на яке завгодно шахрайство та підлоту, він неспроможний спокійно дивитись у вічі своїй жертві і оголошувати їй вирок.

Запитання: Із своєї квартири ви чули, коли прийшов Гайярден?

Відповідь: Звідти не чути нічого, що відбувається внизу. Можете перевірити.

Запитання: Вам не цікаво було зійти і довідатись згодом, чим це скінчилось?

Відповідь: Я це знав заздалегідь.

Він, мабуть, сам помітив, що висловився двозначно, і тому квапливо додав:

— Тобто я знав, що пан Фюмаль йому відмовить, що Гайярден благатиме, говоритиме про свою жінку, про дітей… Так роблять усі, навіть ті, що живуть з коханками, але з цього нічого не виходить.

Запитання: Ви думаєте, що він убив Фюмаля?

Відповідь: Я вже сказав, що думаю.

Запитання: Ви останнім часом не сперечалися з хазяїном?

Відповідь: Ми з ним ніколи не сперечалися.

Запитання: Скільки він вам платив, месьє Гольдман?

Відповідь: Загляньте в мою податкову книжку.

Запитання: Це все, що ви можете сказати?.

Відповідь: Документи вам скажуть краще.

В усякому разі, ніхто не бачив, щоб він спускався до кабінету Фюмаля. Проте ніхто також не бачив і не чув, як спускався, підіймався, спускався знову разом із сестрою і, нарешті, вийшов крізь чорний хід Еміль Лантен.

За кілька хвилин до десятої перед будинком зупинилось таксі. Звідти вийшов Гайярден, розплатився і подзвонив.

Рівно за сімнадцять хвилин інспектор Ваше бачив, як він вийшов з будинку і попрямував до площі Етуаль, весь час сподіваючись, впіймати таксі.

Ваше не міг стежити за чорним ходом, бо не знав, що такий існує. Чи не винен у цьому сам Мегре, який не повірив в анонімні листи і згодився на нагляд проти волі?

Коли закінчили звіряти свідчення, повітря в кімнаті було сизе від тютюнового диму.

— А тепер, хлопці, вип'ємо по кухлю пива.

Задзвонив телефон. Ляпуент зняв трубку.

— Вас, патроне.

Це був Моерс. Він доповів, що відбитки пальців Лантена виявлено лише на дверній ручці та шухляді письмового стола секретарки.

— Але ж хтось із них явно бреше! — роздратовано вигукнув Мегре.

Інакше треба визнати, що вбивці взагалі не існувало.

7. ПРОСТА АРИФМЕТИЧНА ЗАГАДКА І ЗОВСІМ НЕ ПРОСТА ПАМ'ЯТКА ВІЙНИ

Мегре раював, як, мабуть, раює людина, що опинилась у гарячій ванні після триденної подорожі поїздом. Він знав, що спить, що поруч нього лежить його дружина, що вже минула друга година ночі. Проте він бачив сон. Та хіба ж не буває вві сні, що людина раптом відчуває себе в цілковитій свідомості? Чи не від того це, що мозок іноді не спить, коли спить усе тіло!

З ним якось сталося щось схоже, коли він ще вчився в ліцеї. Цілий вечір він марно промучився над однією задачею, а коли ліг спати, розв'язання прийшло вві сні. Щоправда, прокинувшись, він не одразу згадав його, але, зрештою, таки згадав.

Зараз відбулось те ж саме. Коли б пані Мегре ввімкнула лампу, вона б, напевне, побачила на обличчі чоловіка глузливу усмішку.

Комісар сміявся з самого себе. Він надто трагічно сприйняв справу Фюмаля і поринув у неї, заплющивши очі. Саме тому він нічого і не побачив. Чи годилося йому в його віці боятись якогось міністра, про котрого, можливо, за тиждень чи два і згадувати перестануть!

Він пішов не з тої ноги. Він знав це з самого початку, з тієї хвилини, як Бум-бум переступив поріг його кабінету. А потім, замість прийти в себе, спокійно викурити люльку, посмоктуючи пиво, щоб вгамувати нерви, він наосліп кинувся туди, куди його штовхав цей гладкий м'ясник.

Так само, як колись в ліцеї, розв'язання цієї задачі прийшло само по собі. Воно спливло в його свідомості немов бульбашка повітря крізь товщу води. Тепер уже можна було перепочити.

Нарешті! Завтра вранці справа Фюмаля скінчиться. Він знову повернеться до цієї кумедної історії з місіс Брітт, щоб знайти її живою чи мертвою.

Головне, не забути розв'язання до ранку. Перш за все, його треба чітко сформулювати, щоб воно не залишилось невиразною здогадкою. Вкласти в одну-дві фрази. Для істини не потрібно багато слів. Хто це сказав? Байдуже. Отже, в одну фразу, щоб прокинувшись…

Він раптом розплющив очі. В кімнаті було темно. Його сон перервався посередині, але Мегре знав, що істина від нього вже не втече.

Жінка спокійно спала, і він обережно повернувся на спину, щоб було зручніше думати.

Отже, йшлося про одну просту річ, на яку він протягом минулого дня не звернув належної уваги. Згадавши про неї вві сні, він засміявся. Чому?

Він силкувався впіймати нитку думок. Вони стосувалися когось, з ким він уже не раз стикався, і якогось незначного факту. Якого ж саме?

Заспокоєність, що її дав йому сон, змінилась гострою, до болю, напруженістю. Він уперше намагався відновити в пам'яті весь будинок на бульварі Курсель, обличчя його мешканців, всіх, що були з ним якось пов'язані.

Вчора він просидів до десятої вечора в Сюрте, слухаючи, як інспектори звіряють свідчення, і репліки опитуваних гак глибоко запали йому в пам'ять, що здавались рядками із давно знайомих пісень.

Може, розгадка в листах? Тоді вбивця — Луїза Бурже або Фелікс.

Він на мить припустив це. Справді, не було жодних доказів, що анонімні листи писала не секретарка. Мегре не запитав у неї, скільки вона одержувала у Фюмаля. Мабуть, не більше ніж будь-яка інша секретарка. Можливо, менше.

Вона була коханкою Фелікса і не заперечувала цього, хоча й квапливо пояснила:

— Ми заручені. Шофер казав те ж саме.

— Коли ви сподіваєтесь побратись?

— Коли зберемо досить грошей, щоб купити готель у Ж'єні.

Мегре почав підраховувати. Навіть коли припустити, що Луїза й Фелікс, відмовляючи собі в усьому, відкладають повністю свою платню, то й тоді їм довелося б чекати років десять, перш ніж відкривати бодай найменший готель. А люди не згадують про заручини, коли од весілля їх відділяє десятиріччя.

Це було не те, що осяйнуло його вві сні, але й цього не слід було відкидати. Вони, безперечно, сподівалися дістати гроші раніше, а оскільки обоє залишались в особняку на бульварі Курсель, незважаючи на свою відразу до Фюмаля, то дістати ці гроші вони думали саме в нього.

Фюмаль тяжко образив свою секретарку, і хоч кожна жінка нікому не подарувала б такого приниження, Луїза Бурже жодним словом не прохопилась про цей вчинок Фюмаля — ні самому Мегре, ні інспекторам.

Цікаво, чи знав про це Фелікс? І якщо знав, то як він міг простити Фюмалю таку наругу над його коханкою?

Ні, це знов не те. Ця думка теж вірна, але не в ній розгадка.

Мегре знов спробував заснути, але сон не брав: його мозок працював, як заведений годинниковий механізм.

Була ще одна деталь, зовсім свіжа… Метре мало не зціпив зуби, щоб пригадати її, щоб краще зосередитися, й нараз у його пам'яті сплив Еміль Лантен і так виразно, що, здавалось, він чує його голос. Що із сказаного Емілем Лантеном стосувалось Луїзи Бурже? Він говорив не про неї саму, а про щось, з нею пов'язане.

Він признався, що…

Нарешті! Еміль Лантен розповів, що не раз серед ночі спускався в самих шкарпетках до кабінету Фюмаля і брав гроші з шухляди секретарки — іноді навіть по кілька сто-франкових монет.

За ці гроші відповідала Луїза. Звичайно, як це всюди водиться, вона занотовувала всі свої витрати.

Лантен запевняв, що ці крадіжки повторювались регулярно.

А вона мовчала. Невже вона нічого не помічала, не поцікавилась, чому не сходяться в неї рахунки? Навряд. І коли так, то чому це її не стривожило? Чи не тому, що й сама була нечиста на руку? Чи, може, вона знала, хто злодій, і мала підстави тримати язика за зубами?

Йому раптом закортіло викурити люльку. Обережно вислизнувши з-під ковдри, він навшпиньках пішов до комода. Жінка глибоко зітхнула, повернулась на бік, але не прокинулась; він якнайтихше чиркнув сірником і, запаливши, одразу погасив його.

Потім сів у крісло й замислився.

Хоч він і досі не знайшов розгадки, але все-таки зробив певні успіхи. До чого ж він дійшов? А, так, крадіжка в секретарки. Якщо Луїза Бурже знала, хто відвідує ночами кабінет…

Думкою він повернувся до цього кабінету, який Добре йому запам'ятався. Це була простора кімната з двома широкими вікнами, що виходили на подвір'я. Навпроти простяглись колишні стайні з надбудованими на них двома поверхами, де жили слуги.

Комісар побував у цьому будинку. Кімната секретарки, де вона зустрічалася з Феліксом, була розташована на третьому поверсі, якраз навпроти кабінету, хоч і трохи вище.

Він спробував пригадати зміст перших рапортів, зокрема Ляпуентового, який раніше всіх прибув до місця. Чи згадувалось там про штори?

Комісар добре пам'ятав, що вікна було завішено легенькими газовими завісками, які створювали затишок удень, але не могли приховати того, що робиться за ними вночі в освітленій кімнаті.

Крім цих завісок, були ще важкі темно-червоні штори. Чи закривали вони вікна, коли прибув Ляпуент?

Мегре мало не кинувся до телефону, щоб подзвонити йому додому і поставити це запитання, яке раптом видалось йому страшенно важливим. Якщо штори були не спущені; Луїза й Фелікс бачили все, що відбувалось у кабінеті.

Що це йому давало? Чи можна було з цього зробити висновок, що, перебуваючи у себе в кімнаті, Луїза та Фелікс були свідками драми, яка відбулася учора ввечері в кабінеті Фюмаля, і що вони знали, хто вбивця?

В кутку кабінету стояв великий сейф, який можна було відчинити лише завтра, в присутності судді та нотаря.

Що тримав Фюмаль у цьому сейфі? Серед переглянутих уже паперів не було заповіту. Коли запитали Фюмалевого нотаря метра Одуена, той відповів, що про заповіт йому нічого не відомо.

Думки Мегре линули усе далі й далі в цьому ж напрямку, але у комісара не було впевненості, що напрямок цей правильний. Розв'язка, яка прийшла до нього зовсім недавно, коли він спав, була вірнішою, переконливішою.

Лантен не раз заходив до кабінету Фюмаля, коли той спав удома.

Це теж могло відкрити нові горизонти. Щоправда, між кабінетом та спальнею Фюмаля була ще одна «буферна» кімната, але гладкий м'ясник надто не довіряв тим, хто його оточував, щоб спокійно спати.

Нічні візити Лантена відбувались протягом кількох років. Невже м'ясник ні разу не почув підозрілих звуків у своєму кабінеті?

Фюмаль завжди був боягуз. Комісар пригадав, як колись давно, ще коли вони вчились в одній школі, він робив усякі підлоти хлопцям, а коли ті погрожували йому дати прочухана, біг до вчительки або горлав не своїм голосом:

— Не бийте мене!

Цілком можливо, що одного разу він почув, що в його кабінеті хтось ходить. Що ж далі? Мегре уявив, як мав тремтіти Фюмаль, стискаючи в руках пістолет. Навряд чи він наважився висунути носа із своєї спальні. Адже, не знаючи, що в його домі ночує Лантен, він міг запідозрити кого завгодно — в тому числі месьє Жозефа, секретарку і власну жінку.

Чи міг він подумати, що нічного гостя цікавила лише шухляда секретарки? Скоріш за все, що ні. Як же тоді він пояснював собі мету незнайомого? Чи не «чекав він, що той щохвилини може відчинити двері спальні?..

Це трималось купи. Він ще не дійшов до розв'язки, але вже зробив великий крок уперед. Це пояснювало, чому Фюмаль почав писати самому собі анонімні листи, — йому потрібний був привід, щоб звернутись до поліції.

Він міг би обійтись і без нього. Але це означало б виказати той страх, в якому він жив.

Пані Мегре раптом поворухнулась, відкинула ковдру і скрикнула:

— Де ти?

— Я тут, — відповів він, ще сидячи в кріслі.

— Що ти там робиш?

— Курю. Щось не спиться.

— Ти ще не лягав? Котра година?

Він увімкнув нічник. Будильник показував десять хвилин на четверту. Він вибив люльку і невдоволений пішов до ліжка, вже майже не сподіваючись знайти ту нитку, яку дав сон і обірвало пробудження. Розбудив його запах кави. Перше, що його вразило, це сонячний промінь, який, пробившись крізь свинцеві хмари, завітав нарешті до кімнати.

— Ти ще не став сновидою?

— Наче ні.

— Отже, ти пам'ятаєш, як сидів у кріслі і курив серед ночі.

— Пам'ятаю.

Комісар пам'ятав усе, крім, на жаль, сну, який більш за все хотів би запам'ятати. Він одягся, поснідав і пішки попростував до автобусної зупинки на площі Республіки, не забувши, як звичайно, купити ранкові газети.

Завдяки сонцю, обличчя людей пожвавішали. Повітря вже не віддавало сирістю, хмаряна завіса розвіялася. Бруківка та дахи будинків підсохли, тільки стовбури дерев ще темніли від води.

«Фюмаль, м'ясний король…»

Ранкові газети повторювали повідомлення вчорашніх вечірніх з незначними додатковими подробицями та новими фотографіями. На одній з них комісар впізнав себе. Він саме виходив із будинку на бульварі Курсель, похмурий, в низько насунутому капелюсі.

Його вразив один із підзаголовків.

«В день смерті Фюмаль просив захисту в поліції».

Десь протікало. Цс могло йти з міністерства, де чимало людей, напевне, знали про телефонну розмову між міністром та Фюмалем, або від Луїзи Бурже, яка проговорилась журналістам.

А втім, про це міг прохопитись словом і котрийсь із інспекторів, навіть і не навмисне.

«За кілька годин до свого трагічного кінця Фердінанд Фюмаль побував у Сюрте і повідомив комісара Мегре про анонімні листи з погрозами, які він одержував останнім часом. Нам також відомо, що в ту мить, коли пана Фюмаля було вбито в кабінеті, інспектор Управління карного розшуку чатував біля його будинку на бульварі Курсель».

Про міністра не згадувалось, але газети давали зрозуміти, що Фюмаль мав неабиякий вплив на певних державних діячів.

Мегре повільно піднявся широкими сходами, привітався з розсильним, поцікавився, чи не викликав його директор, але Жозеф лише хитнув головою.

Глянувши за звичкою на свій письмовий стіл, комісар побачив на ньому теку з донесеннями.

Рапорт судового лікаря підтверджував те, що йому вже було відомо: смерть Фюмаля настала від пострілу з упору, майже впритул. В момент пострілу пістолет був не більше як за двадцять сантиметрів від тіла. Кулю було знайдено в грудній клітці.

На думку експерта по зброї, вбивця користувався автоматичним «Лугером». Такі пістолети носили німецькі офіцери під час війни.

Телеграма із Монте-Карло стосувалась місіс Брітт: в ігорному домі бачили не її, а схожу на неї голландку.

В коридорі затріщав дзвоник: треба було йти доповідати.

Мегре знав, що сьогодні він буде в центрі уваги. Колеги мовчки потиснули йому руку. Їм, краще ніж будь-кому іншому, було відомо, в якому делікатному становищі він опинився, і кожен намагався висловити йому своє співчуття.

Директор, навпаки, здавався аніскільки не стурбованим і бадьоро запитав:

— Що нового, Мегре?

— Розслідування триває.

— Ви бачили газети?

— Щойно переглянув. Вони вгамуються лише тоді, коли когось заарештують.

Для них це справді. знахідка. Ще не розшукали місіс Брітт, як раптом хтось убиває м'ясника — дві нерозв'язані справи одразу. Престиж карного розшуку ще ніколи не падав так низько.

— Роблю все, що можу, — зітхнувши, додав він.

— І вже вийшли на певний шлях?

Він лише знизав плечима. Про який «певний шлях» могла йти мова? Директор прослухав звіти решти комісарів, і, коли всі розходились, Мегре ловив на собі їхні стурбовані погляди.

Повернувшись до свого кабінету, він застав там фінансового експерта. Той почав щось говорити йому, але Мегре слухав одним вухом, — він усе ще сподівався пригадати сон.

Газетярі не знали справжнього стану справ у Фюмаля. За кілька років він зумів створити справжній м'ясний трест.

— За всіма цими операціями відчувається чийсь диявольський розум і неабияке знання юриспруденції, — провадив своє експерт. — Потрібні будуть місяці, щоб розплутати цей клубок зв'язків між різними товариствами та філіями, які контролював Фюмаль. Звичайно, за це візьметься з свого боку і податкове управління.

«Диявольський розум» належав, звичайно, месьє Жозефу: лише після знайомства з ним Фюмаль почав свій шлях від звичайного середнього ділка до «м'ясного короля».

Нехай за це візьметься прокуратура та фінансова інспекція, якщо це їх зацікавить. Його цікавило лише одне — хто вбив Фюмаля в його кабінеті з упору, в той час, як Ваше мерз на тротуарі пі самим будинком.

Пролунав довгий телефонний дзвінок. Питали його особисто. Дзвонила мадам Гайярден — справжня дружина покійного Роже. Вона хотіла знати подробиці. Якась газета Лазурного узбережжя, де вона перебувала з дітьми;— повідомила, що, вбивши Фюмаля, Гайярден сам застрілився в Пюто.

— Щойно я дзвонила моєму адвокатові. За годину виїжджаю кур'єрським до Парижа. Хочу довести до вашого відома, що у цієї хвойди з вулиці Франсуа Першого немає ніяких прав. Ми з Роже ніколи й не думали розлучатись. Мої документи про шлюб у цілковитому порядку. Фюмаль його обікрав, це безперечно. Мій адвокат доведе це, і, як законна спадкоємиця, я…

Тримаючи трубку біля вуха, Мегре лише зітхав і час од часу бурмотів:

— Так, мадам… Гаразд, мадам… — Нарешті запитав — Скажіть, у вашого чоловіка був «Лугер»?

— Що?

— Та нічого. Він брав участь у минулій війні?

— Його звільнили за станом здоров'я. В нього…

— Байдуже чому. Його часом не вивозили до Німеччини?

— Ні. А що?

— Нічого особливого. Ви ніколи не бачили револьвера в своїй квартирі в Нейї?

— Колись бачила. Але він одніс його до цієї… цієї…

— Дякую вам.

Ця мадам Гайярден свого не оддасть. Вона битиметься, мов та самиця, що захищає своїх малят.

Він увійшов до інспекторської, ковзнув поглядом по присутніх.

— А Де Ляпуент?

— Мабуть, у вбиральні.

Він сів.

— Аєвара й досі нема?

Повернувся Ляпуент і, побачивши комісара, який чекав на нього, густо зашарівся.

— Слухай, хлопче… Вчора вранці, коли ти ввійшов до кабінету Фюмаля… Тільки добре подумай… Штори були спущені чи підняті?

— Вони були так, як ви застали. Я їх не торкався, ї, по-моєму, ніхто інший їх теж не чіпав.

— Отже, підняті?

— Безперечно, можу заприсягтись у цьому. Я навіть помітив у глибині подвір'я гараж з надбудовою…

— Ходи зі мною.

Ведучи слідство, Мегре мав звичку завжди брати з собою когось із інспекторів. Вийшовши на вулицю, комісар і Ляпуент сіли в невеличку чорну поліційну машину, і до самого бульвару Курсель ніхто з них не розтулив рота. Потім вони вийшли, і Мегре натиснув кнопку дзвоника коло дверей. Їм відчинив Віктор, Він був неголений, і комісар подумав, що зараз він більше скидається на браконьєра, ніж на швейцара.

— Інспектор нагорі?

— Так. Йому щойно понесли каву.

— Хто?

— Ноемі.

— Месьє Жозеф спускався?

— Я не бачив.

— Де мадмуазель Луїза?

— Півгодини тому вона була на кухні. Снідала. Не знаю, де вона зараз.

— А Фелікс?

— В гаражі.

Ступивши крок уперед, Мегре справді побачив за вікном шофера, який діловито порався коло машини, немов нічого й не сталося.

— Нотар ще не приходив?

— Я навіть не знав, що він має прийти.

— Я також чекаю судового слідчого. Коли хтось із них прийде, проведіть до кабінету.

— Гаразд, пане комісар.

Хвилину тому в Мегре на язику крутилось якесь запитання, але зараз він ніяк не міг його пригадати. «Коли б щось важливе, то не забув би», — подумав він і заспокоївся.

На другому поверсі вони побачили інспектора Жанена, який чергував тут після півночі. Він теж був неголений і мало не падав, так хотів спати.

— Нічого не трапилось?

— Все спокійно. Щойно приходила секретарка і запитала, чи потрібна вона мені. Я відповів, що ні, і вона пішла. Сказала, що коли питатимуть, то вона у себе в кімнаті.

— Вона заходила до кабінету?

— Так. Але залишалась там не більше хвилини.

— Шухляд вона не висувала?

— По-моєму, ні. Вона вийшла з чимось червоним у руках, хоч увійшла без нічого.

Мегре пригадав, що напередодні Луїза куталась у червоний шарф. Цілком можливо, що вона забула його в одній із кімнат другого поверху.

— А пані Фюмаль?

— Їй понесли сніданок.

— Вона не сходила?

— Я її не бачив.:

— Іди спати. Не забудь до вечора скласти рапорт.

Червоні штори в кабінеті були все ще підняті. Мегре послав Ляпуента розпитати служниць, чи спускали їх взагалі, а сам підійшов до вікна. Просто перед собою, поверхом вище, він побачив відчинене вікно і молоду жінку, яка ворушила губами, немов щось наспівуючи, і прибирала в кімнаті. Комісар упізнав Луїзу Бурже.

Раптом його осяйнула одна думка, і він підійшов до сейфа, що стояв під стіною якраз навпроти вікна. Чи видно його звідти?

Якщо видно… Комісар щодуху кинувся до дверей, збіг по сходах, перебіг через двір, піднявся вужчими сходами і постукав у двері до секретарки.

— Заходьте! — почулося звідти.

На її обличчі Метре не побачив і тіні подиву.

— А, це ви, — лише промовила вона.

Йому вже була знайома ця простора, грайливо обставлена кімната з радіолою на столику в кутку і потрійним торшером з оранжевими абажурами, його цікавило лише вікно. Він підійшов до нього і, нахилившись, почав вдивлятись у кабінет навпроти. Та було темно. Як він не подумав увімкнути лампи?

— Підіть, будь ласка, і запаліть світло в кабінеті, — Її обличчя залишалось непроникно спокійним.

— Стривайте… Ви знаєте, що лежить у сейфі вашого хазяїна?

На якусь мить вона завагалась.

— Так. Я краще скажу правду.

— То що?

— Кілька досьє з важливими паперами, потім коштовності пані Фюмаль, якісь листи і розписки, а також гроші.

— Багато?

— Так. Йому завжди доводилось тримати вдома значні суми в банкнотах. Щоб уникнути великих податків, він виписував чек лише на частину суми, яку платив, а решту давав готівкою.

— Скільки там, на вашу думку?

— Я не раз бачила, як він відраховував по два-три мільйони.

— Отже, можна гадати, що там кілька мільйонів?

— Якщо тільки він їх не поклав у банк.

— Коли?

— Не знаю.

— Підіть, увімкніть лампи.

— І повернутись сюди?

— Ні. Зачекайте мене в кабінеті.

Обшук кімнати Луїзи Бурже нічого не дав. У неї не було ні «Лугера», ні компрометуючих паперів, ні значних сум грошей, — Мегре знайшов лише три асигновки по тисячі франків та кілька стофранкових монет.

Тим часом секретарка переходила двір. Комісарові здалося, що Луїза надто довго підіймається на другий поверх, але вона могла просто зустріти когось по дорозі.

Лампи нарешті засвітились, і Мегре побачив, як на долоні, весь кабінет Фюмаля. Щоправда, сейф було видно лише наполовину — його праву частину закривала стіна.

Він спробував уявити, де стояв Фюмаль, коли пролунав постріл із «Лугера», але тут легко було помилитись — він міг впасти не відразу, а покотитись, ступивши кілька кроків.

Чи видно було цю сцену з кімнати секретарки? Важко сказати. Зате крізь вікно було добре видно, хто входив до кабінету або виходив із нього.

Він спустився і пройшов через двір, нікого не зустрівши. У вестибюлі на нього чекала Луїза Бурже.

— Сподіваюсь, ваш дослід пройшов успішно?

Мегре кивнув головою. Вона пішла за ним до кабінету.

— Зверніть увагу, що і звідси видно все, що робиться у мене в кімнаті.

Мегре з цікавістю глянув на неї.

— Якщо пан Фюмаль інколи і не спускав штор у своєму кабінеті, у нас з Феліксом були підстави зачиняти віконниці в моїй кімнаті. Зараз вони відчинені, але це нічого не означає. Ми з ним не екзибіціоністи, хоч ви, здається, іншої про це думки.

— Виходить, Фюмаль все-таки інколи спускав штори!

— Звичайно. Наприклад, завжди, коли засиджувався допізна з месьє Жозефом. Я довго не могла зрозуміти, навіщо це. Гадаю, річ у тому, що в ті вечори він одчинив сейф. Там замок з секретом.

— Вам не здається, що месьє Жозеф знає, як відімкнути сейф?

— Навряд.

— А ви?

— І гадки не маю.

— Ляпуент, біжи до месьє Жозефа. Запитай, чи він знає, як відмикається сейф…

Ключ від сейфа знайшли в кишені небіжчика, але відімкнути його було не так просто. Пані Фюмаль не мала жодного уявлення про замок з секретом. Нотар теж присягався, що не знає його будови. Таким чином, крім судового слідчого, довелося запросити на сьогоднішній ранок спеціаліста з заводу, де вироблялись сейфи.

— Ви не вагітна? — раптом звернувся Мегре до Луїзи Бурже.

— Ні. Я не вагітна. Чому ви мене про це запитуєте?

На сходах почулись чиїсь кроки. Прийшов майстер з заводу — високий, худий, з чорними вусами. Він ретельно оглянув сейф, немов хірург пацієнта, якого йому, доведеться оперувати.

— Треба почекати слідчого та нотаря.

— Знаю. Не вперше.

Невдовзі прийшли й вони. Нотар зажадав, щоб була пані Фюмаль, як можлива спадкоємиця, і Ляпуент знов, подався нагору.

Вона була не така п'яна, як напередодні, але, мабуть, все-таки хильнула склянку віскі для хоробрості перед тим, як спуститися: від неї гостро тхнуло перегаром.

Останнім до кабінету ввійшов секретар суду.

— Мені здається, мадмуазель Бурже, що вам тут нічого робити, — мовив Мегре, помітивши секретарку.

Потім він ще не раз пошкодує, що вимовив цю фразу.

Комісар підійшов до Планше, який стояв біля вікна, і між ними почалася некваплива розмова. Тим часом спеціаліст порався біля сейфа. Не минуло й півгодини, як у ньому щось клацнуло і важкі дверцята повільно відчинились.

Нотар першим підійшов до сейфа і заглянув усередину. За ним стали слідчий і Мегре.

На верхній полиці в кількох безладно розкиданих жовтих конвертах лежали розписки кредиторів, які стверджували одержання тієї чи іншої суми. Нижче виднілись досьє з великою комерційною документацією. Грошей у сейфі знайдено не було.

Відчувши, що позад нього хтось стоїть, Мегре озирнувся і побачив у дверях месьє Жозефа.

— Вони там? — запитав він.

— Ви про що?

— П'ятнадцять мільйонів. В сейфі має бути асигнацій на п'ятнадцять мільйонів франків. Вони були там три дні тому, і я певний, що пан Фюмаль не віддав їх до банку.

— У вас є ключ?

— Я вже відповів вашому інспекторові, що нема.

— А другий ключ взагалі є?

— Навряд.

Ходячи вперед і назад по кабінету, Мегре на мить зупинився біля вікна і побачив у вікні навпроти Луїзу Бурже, яка, щось наспівуючи, все ще порядкувала в своїй кімнаті, немов її аніскілечки не стосувалось те, що відбувалося в домі.

8. ВІКНО, СЕЙФ, ЗАМКОВА ЩІЛИНА, ЗЛОДІЙ І ОСТАННЄ ВІДКРИТТЯ КОМІСАРА

Відомо, що найдовші сни тривають всього кілька секунд. Те, що раптом відчув Мегре, нагадало йому не сон, якого він так і не пригадав, а спалах блискавки серед ночі, коли все навкруги на якусь мить стає чіткішим і виразнішим, ніж навіть у сонячний день.

Пізніше, аналізуючи те, що з ним сталося, він легко відновив у пам'яті всі думки, які осяяли його, і всі почуття. Коли б він умів малювати, то, мабуть, відтворив би все, що було тоді в полі його зору, з ретельністю фламандських малярів.

В кабінеті все ще горіли лампи, і їх світло, зливаючись із сонячним, надавало кімнаті якогось штучного, театрального вигляду, і, можливо, саме через це всі, хто в ній був, раптом здалися йому акторами якогось химерного спектаклю.

Комісар все ще стояв біля вікна. Навпроти, через двір, щось наспівуючи, ходила по своїй кімнаті Луїза Бурже; її золотисте волосся раз у раз спалахувало в сонячному промінні. Нижче, на подвір'ї, Фелікс у синьому комбінезоні мив машину, скеровуючи на неї гумовий шланг, з якого струменем била вода.

Біля столу, в кріслі покійного Фюмаля, вмостився судовий секретар і, піднявши голову, терпляче чекав, коли йому почнуть диктувати. Нотар Одуен та судовий слідчий Планш заглядали в сейф, шукаючи там якісь папери.

Спеціаліст із заводу сейфів скромно сидів у кутку; за два кроки од відчинених дверей стояв месьє Жозеф, не наважуючись підійти ближче. На порозі Ляпуент запалював. сигарету.

Здалось, що на якусь мить життя припинилось, що всі застигли, неначе перед об'єктивом фотоапарата.

Погляд Мегре метнувся од вікна секретарки до сейфа, од сейфа до міцних, дубових дверей, і він зрозумів свою помилку. Під блискучою мідяною ручкою в дверях зяяла велика замкова щілина.

— Ляпуент! — гукнув він.

— Слухаю, патроне.

— Спустись і приведи Віктора.

Всі зачудовано глянули на нього.

— Тільки будь обережний!

Ляпуента теж, видно, здивувало це попередження, але він мовчки пішов виконувати наказ. Комісар глянув на майстра.

— Коли б хто-небудь кілька разів підглядав крізь замкову щілину, як Фюмаль відмикає сейф, чи не міг би він, спостерігаючи його рухи, розгадати секрет механізму?

Спеціаліст зиркнув на двері, потім на сейф, якусь мить і щось зважував, потім впевнено відповів:

— Для мене це було б заіграшки.

— А коли це не спеціаліст?

— Тут головне — терпіння… Досить було простежити за всіма рухами і запам'ятати, скільки разів слід повернути той чи той диск.

Внизу грюкнули двері, почулись чиїсь швидкі кроки, і Мегре впізнав голос Ляпуента, який запитував Фелікса:

— Ви не бачили Віктора?

Тепер у комісара не було жодного сумніву, що він відкрив істину. З протилежного вікна виглянула Луїза Бурже, і Мегре здалось, що вона чомусь хитро осміхається. До кабінету вбіг Ляпуент.

— Патроне, його ніде не видно, — спантеличено вигукнув він. — Я оглянув увесь перший. поверх. Нагорі він також не може бути — я весь час стежив за сходами. Фелікс каже, буцімто чув, як кілька хвилин тому хтось вийшов через центральний вхід.

— Подзвони до Сюрте. Повідом його прикмети. Нехай негайно оповістять залізничну поліцію та жандармерію провінції. Зв'яжись з сусідніми комісаріатами…

Починалось звичне полювання на людину. За кілька хвилин в околицях Парижа на всіх перехрестях з'являться машини з потужними гучномовцями, і весь час звужуючи коло, водії сповіщатимуть прикмети злочинця. Поліцаї в мундирах та інспектори в цивільному почнуть прочісувати вулиці, заглядаючи в кафе, розпитуючи перехожих.

— Ти знаєш, як він одягнутий? Досі він з'являвся лише в лівреї.

— У нього є темно-синій костюм, — втрутився раптом месьє Жозеф.

— А який капелюх?

— Він завжди ходив без капелюха.

Коли Мегре наказав Ляпуентові привести Віктора, в нього не було цілковитої, впевненості, що той убивця. Інтуїція? Хто зна. З самого початку він не сумнівався, що приводом до вбивства були ненависть і бажання помститися. Ні втеча Віктора, ні той факт, що з сейфа зникли п'ятнадцять мільйонів, не суперечили цьому. «Скоріше, навпаки, — подумав він. — Селянин не забуває про власний зиск, навіть коли ним керують найпалкіші пристрасті».

Комісар мовчав, намагаючись не дивитися у звернені до нього очі присутніх. На душі в нього було прикро од усвідомлення своєї невдачі? Він надто довго брів до істини — і тепер важко було передбачити, чим усе це скінчиться.

Слідчий Планш, новак у своїй справі, боязко промовив:

— Ви гадаєте, що це він?

— Я певен цього.

— Він захопив із собою всі ці мільйони?

— В цьому можна було не сумніватись. Хоч він їх міг також заховати де-небудь поза будинком, щоб узяти згодом.

Монотонним голосом Ляпуент сповіщав по телефону прикмети Віктора. Комісар, важко ступаючи, спустився сходами на подвір'я, пройшов повз Фелікса, який усе ще мив машину, піднявся на третій поверх і штовхнув двері до кімнати секретарки.

— Ви знали? — коротко запитав він.

Вона не наважилась заперечувати і лише сказала:

— Признайтесь, що ви мене підозрювали.

Не відповідаючи, Мегре сів на край ліжка і почав набивати люльку.

— Як ви дізнались? — запитав він. — Ви бачили?

Він показав на вікно.

— Ні. Щойно я вам казала правду. Я завжди кажу правду. Брехати я не наважуюсь, бо зразу червонію.

— Ви справді зачиняли віконниці?

— Справді. Річ у тім, що мені доводилось зустрічати Віктора там, куди він не повинен був заходити. Він уміє ходити безшумно, як той привид. Я не раз мало не скрикувала від страху, коли він раптом з'являвся поруч.

«Він ходив просто, як браконьєр!» — подумав Мегре. Секретарка показала йому на електричний дзвоник у кутку кімнати.

— Ось бачите. Його встановили, щоб пан Фюмаль міг викликати мене, коли йому захочеться. Іноді це траплялось пізно ввечері. Я змушена була одягатись і йти до нього, бо після того, як він вечеряв із знайомими в ресторані, завжди була термінова робота. Отоді я й зустрічала Віктора на сходах.

— Він вам не пояснював, що він там робить?

— Ні. Але він дивився на мене так, що…

— Як?

— Ви самі знаєте.

І справді Мегре сам усе розумів, але хотів почути це з уст Луїзи.

— В цьому будинку між усіма була мовчазна змова. Ніхто не любив хазяїна. У кожного з нас була своя таємниця.

— Навіть у вас — від Фелікса.

Вона справді легко червоніла.

— Що ви маєте на увазі?

— Вечір, коли Фюмаль наказав вам роздягтись…

Вона підійшла до вікна і зачинила його.

— Ви казали про це Феліксу?

— Ні.

— А скажете?

— Навіщо? Просто я дивуюсь, як ви це стерпіли?

— Я хочу, щоб ми одружились…

— І відкрили готель у Ж'єні?

— Що ж у цьому лихого?

Цікаво, що для неї було важливіше — стати дружиною Фелікса чи хазяйкою готелю на березі Луари?

— Де ви візьмете стільки грошей?

Еміль Лантен брав гроші в її шухляді. У Луїзи Бурже, напевне, теж була своя система.

— Можу сказати… Тут нема нічого протизаконного.

— Я слухаю.

— Директор «Північних м'ясобоєнь» цікавився певними даними, які проходили через мої руки. Тут довга історія… Одне слово, це давало йому змогу комбінувати з чималим зиском для себе. Зібравши ці дані, я телеграфувала їх йому, а він за те щомісяця переказував мені досить значну суму.

— А як решта директорів?

— Я певна, що кожен з них по-своєму обкрадав його, але вони обходились без мене.

Виявляється, що цей підозріливий, підступний Фюмаль був оточений людьми, які його постійно обдурювали. Він нікому не довіряв, за всіма шпигував, усім погрожував, намагаючись придавити всіх підлеглих силою своєї влади. А в його власному домі, потай від нього, ночував чоловік, який спокійно їв і пив за його рахунок і навіть іноді серед ночі крав гроші в його кабінеті, за кілька кроків від того місця, де він спав.

Його особиста секретарка працювала не стільки на нього, як на одного з його директорів.

Цілком можливо, що найбільше грів руки його друг і порадник — месьє Жозеф. В нього досить кмітливості, щоб заплутати свої сліди так, що найкращий фінансовий експерт там ногу зламає.

Щоб мати особистого охоронця, він врятував від каторги свого земляка браконьєра. Це була, мабуть, нелегка справа, і він чекав від нього вдячності.

Проте цей самий Віктор ненавидів його більш за всіх. Це була невгамовна й живуча ненависть селянина, яка лише розгорається з часом. Так само він ненавидів лісника і підстрелив його, як тільки випала нагода.

Він, мабуть, довго чекав такої ж нагоди, щоб поквитатись з Фюмалем. Престо вбити його він міг би давно; йому потрібно було знати, що це мине безкарно. Що дало йому таку впевненість зараз? Чи не мільйони, які він водночас прихопив?

Учора він не заперечував, що після вбивства лісника йому допомогли обійти закон Фюмалеві гроші. Фюмаль, видно, добре знав, кому їх підсунути. До речі, що казав Віктор про свого прокурора? «А ви знаєте його ім'я?»

Варто поцікавитись, де тепер цей добродій. Доведеться піднімати архів. Та все це потім. Зараз треба довести справу до кінця.

— Віктор був на фронті?

— Точно не знаю. Здається, був.

— А де його застала окупація?

— В селі.

Він міг дістати «Лугера» під час відступу німців. Цілком можливо, що в нього є цілий арсенал де-небудь в схованці в лісі.

— Навіщо ви його попередили? — з докором у голосі запитав Мегре.

— Про що?

Вона сама відчула, як зашарілась, і це її обеззброїло.

— Я зустрілася з ним, коли ви послали мене ввімкнути світло. Він стояв на сходах, помітно схвильований.

— Чим?

— Хто зна! Можливо, він не сподівався, що будуть відмикати сейф. А може, підслухав вашу розмову з інспектором і зрозумів, що ви натрапили на слід.

— Що ви йому сказали?

— Я сказала: «Краще негайно тікайте». По-моєму, це його анітрохи не здивувало.

— Навіщо ви це зробили?

— А тому, що, вбивши Фюмаля, він зробив усім послугу.

Вона визивно глянула на комісара.

— І, крім того, я відчувала, що ви дійдете істини. А тоді вже було б запізно.

— Признайтесь, що ви теж нервувались.

— Звичайно. Адже ви спочатку запідозрили нас із Феліксом, а у нього теж був «Лугер». Він привіз його з Німеччини після війни і хотів зберегти як пам'ятку. Коли я про це дізналась, то зажадала, щоб він кинув його в Сену. Він пообіцяв так зробити, але хто зна…

— Коли це було?

— Торік.

— А чого ви боялись?

— Він у мене такий ревнивий і… гарячий. Коли розлютується, то нічого не тямить… Я боялась за себе.

Це могла бути правда: вона не почервоніла.

Вся паризька поліція була на ногах. Чорні машини з водіями в уніформах нишпорили по всьому району, перехожих зупиняли на вулицях і вимагали показати документи, в барах та ресторанах люди в цивільному про щось таємниче шепотілися з барменами та метрдотелями.

— Віктор уміє водити машину?

— Коли б умів, то пан Фюмаль взяв би його замість Фелікса.

Коли це так, навряд чи він встигне далеко втекти.

— Ми ще довго повинні тут залишатись? — запитала Луїза Бурже.

— Днів два-три, не більше. Доведеться ще закінчити з формальностями. Вас усіх, мабуть, ще раз опитають.

Побачивши Мегре, Фелікс кинув на нього недовірливий погляд і помчав до своєї нареченої. Невже він влаштує їй сцену ревнощів за те, що вона залишалась так довго на самоті з комісаром?

Мегре вийшов на вулицю і попрямував до найближчого бістро на бульварі Батіньоль, де вже був учора. Бармен, видно, мав добру пам'ять.

— Пива? — запитав він.

Комісар похитав головою. Сьогодні йому не хотілось пива. В барі приємно пахло коньяком, і хоч було ще рано, він несподівано для самого себе промовив:

— Чарку мартелі.

Невдовзі він замовив другу, потім третю.

Все-таки цікаво, що ця драма почалася так давно, в маленькому глухому селі Сен-Фіакрі, де вперше побачили світ Фердінанд Фюмаль і він сам. Байдуже, що один з них народився в чужому маєтку, другий — в м'ясній лавці, а третій — в дерев'яній халупі край села.

Мегре знав людей, серед яких вони зростали, дихав повітрям, яким вони дихали, і йому здавалось, що він глибоко їх розуміє.

Чи справді йому буде приємно, коли це полювання на вбивцю закінчиться успіхом і Віктор зійде на ешафот?

Він би не знав, що відповісти, коли б його раптом про це запитали. Думок не було, була лише низка образів, що линули один за одним, заступаючи стойку з каламутним дзеркалом та рядами пляшок. З самого початку Фюмаль повівся так визивно з комісаром лише тому, що з дитинства ненавидів його як сина графського управителя, котрий був втіленням самого графа в очах селян.

Віктор, напевне, вважав своїми ворогами всіх тих, хто не блукав разом із ним по лісах, а жив у кам'яних будинках і не воював з жандармами та лісниками..

Фюмаль страшенно помилився, коли привіз його до Парижа і зачинив у цій гранітній коробці на бульварі Курсель.

Для Віктора цей розкішний особняк нічим не відрізнявся од в'язниці. Він жив у своїй сторожці, немов той ховрах у норі, мріючи, мабуть, про ранкову росу на траві і дичину, що потрапила в пастку.

Тут у нього не було рушниці, як там, у лісі, зате він привіз з собою «Лугера» і, мабуть, не раз гладив його з ностальгічною тугою.

— Хазяїне, ще одну! — промовив він, але тут же передумав. — Ні, годі!:

Йому вже не хотілося пити. В цьому не було потреби. Він мусив закінчити справу Фюмаля і взятися, нарешті, як слід за пошуки англійки.

9. РОЗШУК ЗНИКЛИХ

Газетний заголовок, який найкраще визначив становище, звучав так: «Подвійна невдача Управління карного розшуку».

Це означало — подвійна невдача Мегре.

З готелю «Сен-Лазар» раптом зникла туристка. Бачили, як вона ввійшла до бару, вийшла звідти, проминула сержанта поліції і немов розтанула в повітрі.

З приватного особняка на бульварі Курсель об одинадцятій годині ранку, коли в будинку була поліція та представники суду, непомітно вийшов чоловік. Це був убивця і не самого лише «м'ясного короля», але й лісника, він мав прикмети, що зразу впадали в око, але теж безслідно зник. Можливо, при ньому була зброя. В його кишенях лежало вкрадених п'ятнадцять мільйонів франків. В Парижі була тільки одна людина, з якою він був знайомий, але й та поза всякою підозрою. Увечері того ж дня, мабуть, боючись ще більшого скандалу, міністр наказав припинити поліційні облави, бо, на його думку, вони лише розбурхують пристрасті населення.

Проте розшук тривав. Оповіщена паризьким Сюрте поліція багатьох країн день у день вела розшук зниклих.

Першою знайшли англійку живу й здорову. Це вже була не місіс Брітт — вона встигла змінити прізвище на місіс Маклей, вийшовши заміж за одного літнього, але ще вельми енергійного австралійського фермера. Їй неважко було переконати чоловіка продати ферму й відкрити готель-пансіонат для туристів.

Правда, ні французька, ні англійська поліція не могли похвалитись, що знайдення місіс Брітт-Маклей — їхня заслуга. Це трапилось цілком випадково — один із туристів, який колись був у спільній з нею групі, вирішив відвідати антиподів і, зупинившись на ніч в придорожньому готелі біля Сіднея, впізнав в особі його хазяйки свою давню знайому.

Вона відмовилась давати будь-які пояснення. Ніхто й не, наполягав. Адже за нею не значилось жодного злочину. Як вона зустріла свого судженого? Як зникла з готелю і залишила Францію? Це її власна справа, яка нікого не стосується. Містер Маклей вигнав у три вирви журналістів, коли ті почали випитувати у неї подробиці.

Про Віктора не було нічого чути цілих п'ять років, але його ім'я і прикмети весь час залишались у блокнотах тисяч поліцаїв у десятках країн.

Одного грудневого дня шербурзька портова поліція затримала чоловіка, який щойно зійшов з товарно-пасажирського пароплава, що прибув із Панами. Він був майже в лахмітті і мав страшенно змучений, хворобливий вигляд. Його паспорт на ім'я Анрі Соера був давно прострочений.

— Прошу йти за мною, — сказав поліцай, обмінявшись поглядом із своїм колегою.

— Навіщо?

— Проста формальність.

За кілька хвилин Анрі Соер сидів перед інспектором портової поліції, який скептично розглядав його паспорт.

— Як твоє ім'я?

— Там же написано — Анрі Соер.

— Де ти народився?

— В селі… Тобто в Страсбурі.

— То в селі чи в Страсбурі?

— Прочитайте самі.

— А де ти ходив до школи?

— Там же… в Страсбурі.

— Це часом не на набережній Сен-Нікола?

Інспектор назвав ще кілька вулиць, площ, готелів, ресторанів.

— Це було так давно, — зітхнув пасажир, обличчя якого вкрилося потом.

Він, мабуть, схопив лихоманку в тропіках, бо його тіло почало раптом конвульсивно здригатись.

— Як твоє ім'я?

— Я ж вам сказав.

— А насправді?

Затриманий не здавався, хоч йому, видно, ставало все гірше.

— Де ти дістав цей паспорт?

— Там усе написано.

— Оце й дивно — паспорт у тебе не фальшивий, а ось ти — не той. Дай руку!

За хвилину на двох аркушах білого паперу зачорніли відбитки пальців.

— Що ви з ними робитимете?

— Перешлю до Парижа! Там зразу скажуть, хто ти.

— В такому разі… — зітхнув затриманий.

— Твоє ім'я?

— Віктор Ріку.

Цього не чекав навіть сам інспектор. Підійшовши до картотеки, він вийняв одну з карток.

— Віктор з бульвару Курсель?

За десять хвилин Мегре, який, сидячи в своєму кабінеті, саме розбирав донесення, почув протяжний телефонний дзвоник і взяв трубку. Доповідав інспектор шербурзької поліції.

Другого дня в тому ж кабінеті перед ним, з байдужим виразом приреченості на жовтому, змученому обличчі, сидів його давній знайомий.

— Як тобі вдалося виїхати з Парижа?

— Дуже просто. В мене був паспорт на чуже ім'я, а на розі мене чекала міністерська машина.

— Як це сталося?

— Ви, мабуть, пам'ятаєте, що п'ять років тому міністром внутрішніх справ був пан Бруйяр. Ми познайомились, коли мене мали судити, за лісника… Тоді він був прокурором і страшенно боявся пана Фюмаля. Він робив усе так, як той хотів… Хазяїн дав йому за мене п'ятсот тисяч франків і, здається, взяв розписку… Але мені прокурор сказав, що мене виправдають, якщо я пообіцяю зробити йому послугу, коли він до мене звернеться. Ставши міністром, він якось подзвонив мені в сторожку, і ми зустрілись в парку Монсо. Він хотів, щоб я викрав його розписки із сейфа пана Фюмаля. Вони лежали зверху в блакитному конверті. Хазяїн при ньому якось вийняв їх і погрожував, чи що… Сказав, що я можу нічого не боятись, коли передам їх йому. А я вже давно хотів тікати від хазяїна, та він казав, що відправить мене на каторгу… Ну, а решту ви знаєте.

— Отже, паспорт дав тобі сам Бруйяр?

— Після того, як я передав йому конверта. Там була ціла купа якихось папірців. Він же й одвіз мене в Орлі… А звідти я полетів до Ріо-де-Жанейро. До речі, де він зараз?

Мегре мовчав, хоч йому було відомо, що три роки тому, після чергового падіння уряду, Оскар Бруйяр змушений у був сам тікати за кордон, бо виявилось, що він занадто активно співробітничав з німцями за часів окупації.

— «Лугера» ти дістав теж від нього?

— Ні. Пістолет у мене був.

— Скільки ти взяв грошей?

— П'ятнадцять мільйонів. Але п'ять довелось оддати пану Бруйяру.

Опинившись в Ріо-де-Жанейро, Віктор спочатку хотів стати фермером, але виявилось, що там усе не так, як удома, — орної землі було обмаль, усюди буяли непрохідні тропічні ліси. Він почав учащати до барів на околицях бразільської столиці, де його п'яного обікрали. За два роки від десяти мільйонів не залишилось ані су, і він був змушений іти працювати.

— Я більше так не міг. Тому й повернувся.

Газети, які колись зчиняли такий галас навколо нього, обмежились коротким повідомленням про його арешт — усі вже давно забули про справу Фюмаля.

Віктора навіть не судили. Оскільки свідки роз'їхались невідомо куди, слідство затягувалось, і за кілька місяців після повернення він тихо помер у тюремній лікарні, де його тричі навідав комісар Мегре.

ПІСЛЯМОВА

Автором тисячі й одного роману називає зарубіжна критика відомого письменника Жоржа Сіменона — і в цьому визначенні перебільшення не таке вже й значне. Сучасна світова белетристика не знає автора популярнішого за нього — загальний тираж Сіменонових книг давно перевищив п'ятдесят мільйонів примірників. Щомісяця в світі виходить друком принаймні дюжина «Сіменонів», його персонажі щодня промовляють в ефірі десятками мов на всіх континентах земної кулі. З незмінним успіхом ідуть на екранах світу фільми за мотивами його творів. Продаж Сіменонової літературної продукції та прав на її використання за кордоном став — поряд з експортом вина та парфумів — однією з постійних і не останніх статей французького національного прибутку.

В чому ж причина такого феноменального попиту на його книги? Що приваблює до них найширшого світового читача, незалежно від раси, національності, мистецьких смаків та уподобань?

І що за людина, цей — за визначенням Хемінгуея — «суперписьменник» Сіменон?

Та надамо слово самому авторові.

«Я народився в місті Льєжі (Бельгія) в родині середнього достатку, — розповідає Сіменон у своїй автобіографічній книзі «Я не забув». — Сталося це в п'ятницю, 13 лютого 1903 року. Мати, жінка вельми забобонна, злякавшись такого збігу поганих прикмет, записала мене па день раніше всупереч волі скептика-батька, бухгалтера страхового товариства.

Щоб якось звести кінці з кінцями, мати здавала кімнати всіляким бідним студентам та безпритульним емігрантам, здебільшого з Польщі та Росії. Завдяки їм я пізнав і на все життя полюбив Чехова, Достоєвського, а найбільше Гоголя, котрий уперше в світі зробив тему «малої людини» здобутком великої літератури.

Мені так і не довелося скінчити школу: 1919 року помер батько. Мати, яка завжди мріяла навчити сина ремесла, щоб вивести в люди, віддала мене до пекаря в науку. Я незабаром збунтувався й пішов працювати продавцем до книгарні, де дістав необмежену можливість читати. Ця пристрасть до читання мала дуже сумні наслідки — якось на очах у клієнта я виправив хазяїна, вказавши на його помилку щодо історії літератури, — і негайно позбувся роботи.

Наступного дня, надягши вперше в житті довгі штани, куплені спеціально для цієї нагоди, я подався найматися до видавця найбільшої в місті «Льєжської газети». Він зустрів мене реготом, але все-таки взяв з іспитовим терміном і призначив судовим репортером. Та вже за місяць у мене була своя колонка в газеті, де, крім репортажів із суду, протягом цілих трьох років щодня друкувалися найрізноманітніші дописи з побутової хроніки — від шлюбів до злочинів, — як це й досі ведеться в провінції. Кінець моїй журналістській кар'єрі поклала військова служба, за роки якої я став неабияким кавалеристом.

Відслуживши своє, я одружився й подався завойовувати Париж. Першого ж дня накупив на всі гроші ілюстрованих журналів, а коли прочитав десятків зо три «народних романів» з продовженням, вирішив спробувати й свої сили в цьому жанрі. Свою продукцію тієї доби я підписував сімнадцятьма різними псевдонімами, найчастіше «Жорж Сім».

На третій сотні романів я дійшов до висновку, що коли писати по вісімдесят сторінок на добу, то можна дозволити собі мати власну машину, найняти водія, купити яхту — і, головне, подорожувати, щоб побачити світ і якнайбільше найрізноманітніших людей. Бо в мене манія колекціонувати людські типи — як інші колекціонують марки.

Я не уявляв, як можна писати серйозні речі, не пізнавши світ, і поклав собі взятися за них десь приблизно років з сорока.

Влітку 1930 року під час подорожі на яхті «Остгот» по річках Європи я вигадав комісара Мегре і побився об заклад з одним моїм приятелем, що писатиму не менш як шість романів на рік.

Я виграв парі. За два роки мені пощастило надрукувати двадцять творів, що їх перекладено на вісімнадцять мов. Вони вже були підписані моїм повним прізвищем.

З 1933 року я розпочав дві інші серії романів, а саме «жорстоких», без детективної інтриги, та «напівжорстоких», з елементами детективу.

Є в мене й одна п'єса за мотивами мого ж роману «Сніг був чорний». Всупереч моїм початковим намірам облишити згодом Мегре, я й досі зберігаю йому вірність. Бо майже всім, чого я домігся в цім світі, я завдячую йому. І писати про нього для мене найбільша втіха.

З початком німецької навали я залишив Європу й переїхав до Америки. Якийсь час жив у Канаді, потім емігрував до США разом з дружиною та трьома дітьми — двома синами і донькою. Тут ми придбали ферму й, певно, залишимося назавжди, якщо тільки не потягне назад до Європи.

Громадянство в мене бельгійське».

Так кількома словами розповідав про своє життя один із найпопулярніших авторів світу.

Автобіографічна повість «Я не забув», уривок з якої ми навели, писалася в США 1945 року. А невдовзі в романі «Мегре в Арізонському суді» Сіменон уже ділиться з читачем такими своїми спостереженнями щодо американського ладу життя:

«Вони мають усе, що хочуть, чорт забирай! Вони вигадали цілу науку безтурботного існування. І хоча зовні ця країна не була схожа на його власну, Метре завжди вражала їхня внутрішня подібність.

У чому ж?

В бідності.

Бідність у кожній країні має свій колір, свій власний дух. Він знав, як пахне людська злиденність Парижа, що тулиться в гадючниках Італійської застави, знав добропристойні злидні Монмартра, неприхований відчай бродяжництва, що ним, як коростою, обросли паризькі набережні й мости.

Та бідність була зрозуміла. Кожен розумів, звідки вона виникла і куди прямує.

А тут навкруги на сотні й тисячі голосів волала до неба бідність, вимита у власній ванні, зовні вичепурена й усміхнена — і тим більш, жорстока, невблаганна й безпросвітна».

Саме в Сполучених Штатах Сіменон створює свої найпохмуріші романи, як, скажімо, «Брати Ріко», що вже відомий українському читачеві.

А 1955 року Сіменон остаточно переїздить до Європи і незабаром поселяється в Швейцарії, де живе й досі.

«Певна річ, він пише для маси, — якось цілком слушно зауважив про нього Андре Моруа. — Але в його творах високолобий читач теж знайде собі чималу поживу — досить лиш поставитися до нього серйозно».

Універсальність Сіменонової літературної продукції пояснюється не лише майстерністю автора в побудові гострого сюжету чи свідомим і послідовним прагненням писати просто й загальнодоступно. Твори Сіменона приваблюють передусім своєю навдивовижу сталою проблематикою, бо в основі їх лежить, по суті, одна тема: конфлікт звичайної чесної людини з сучасним капіталістичним світом. І симпатії автора незмінно на боці простих людей. Демократ-мислитель цілком гармонійно доповнює в ньому демократа-стиліста.

Певним чином десятки Сїменонових творів про Мегре можна розглядати як лише окремі — більш чи менш вдалі — розділи одного, досі не закінченого, але вже найдовшого в світі роману.

І, що вигідно вирізняє Сіменона з численного гурту сучасних йому авторів детективного чтива з їх патологічним копирсанням у психіці злочинця та тонкощах техніки вбивств, — самий злочин у нього є лише приводом для дослідження й змалювання того чи того соціального середовища, викриття його суперечностей із суспільством у цілому та більш чи менш глибоких внутрішніх протиріч. Комісар Мегре — це лише скальпель у руках соціального хірурга Сіменона, котрий намагається оздоровити суспільство, розтинаючи ту чи ту з його внутрішніх, здебільшого злоякісних пухлин.

Дуже суттєвою є й та обставина, що всі персонажі Сіменонових творів мають свої реальні прообрази. Немає його лише в головного героя — в самого Мегре, хоча автор і надав йому зовнішніх прикмет свого батька. Насправді подібний філантроп-комісар у Паризькому управлінні карного розшуку ніколи не працював. Та й не міг би працювати. І не випадково в одному з останніх романів «Мегре в немилості» славнозвісний комісар, який понад тридцять років вірою й правдою служив своєму суспільству, сам стає жертвою беззаконня та сваволі з боку дужих буржуазного світу.

Створивши свого героя, Сіменон, як ніхто до нього, наблизив детектив до серйозного роману, виступив як справжній реформатор у цьому жанрі. І водночас він продовжив давню романтичну традицію французької літератури, що вже в минулому столітті породила образ захисника знедолених, реставратора порушеної справедливості. Слід лиш пригадати графа Монте-Крісто Дюма чи Рудольфа з «Паризьких таємниць» Ежена Сю. А передусім — Жана Вальжана, героя славнозвісних «Знедолених» Віктора Гюго.

У комісарі Мегре сучасний західний масовий читач знаходить втілення своєї наївної мрії про «доброго начальника», який от-от прийде, покарає винних, щоб було легше жити. Бо інакше жити важко: навкруги безкарно панує зло. І не дивно, що навіть в Сіменонових романах воно незмінно перемагає там, де немає Мегре — в творах, за визначенням самого автора, «жорстоких» та «напівжорстоких» — похмурих драмах і трагедіях безпросвітного людського животіння. Тож недарма в Голландії вже кілька років стоїть бронзовий пам'ятник вигаданому Сіменоном комісарові Мегре.

Розповідаючи про той чи той рецидив зла в сучасному йому капіталістичному суспільстві, Сіменон тим самим виступає як його критик. Та було б помилкою переоцінювати руйнівну силу цієї критики. Бо ведеться вона не від імені майбутнього, коли не буде ні капіталістичного суспільства, ні притаманного йому зла, а, навпаки, від минулого, коли — якщо вірити авторові — цього зла було менше.

У цьому фатальна, суто буржуазна обмеженість соціолога та художника Сіменона.

Звідси ж неприхована симпатія автора та його героя до традиційних, старих патріархальних форм життя. Звідси ж той виклик модерній цивілізації, який проходить крізь усю творчість Сіменона — цивілізації, що не принесла щастя звичайним людям, а, навпаки, зробила їхнє життя ще нестерпнішим.

У залежності від того, що переважає в романах Сіменона — критика сучасних капіталістичних порядків чи оспівування порядків минулих, але так само капіталістичних, — реалістичні тенденції в його творчості то беруть гору, то різко сходять нанівець, разом із художньою цінністю творів. Ні в кого з видатних письменників сучасності книги глибокі й художньо повноварті не співіснують у такій мірі з літературними підробками, косними за філософською та соціальною концепцією, вбогими за думкою, ба навіть просто мізерними за своїм художнім рівнем.

На щастя для читачів та й для самого автора, не такі твори переважають, і не вони визначають його творче обличчя.

Віртуозність літературної техніки Сіменона загальновизнана і не потребує нових дифірамбів. Вона є продуктом великого літературного хисту автора, а також його неймовірної працьовитості. Досі річна норма Сіменона становить шість романів — два детективних, два «жорстоких», два «напівжорстоких». Видавці не завжди встигають його видавати, і часом дві нові речі друкуються в одній книзі. Та отака небачена досі плідність Сіменона часом призводить до крутого зниження вимог до самого себе і, певна річ, до зниження художньої якості творів. У радянського читача не може не викликати подиву та неймовірна легкість, з якою поважний автор іноді переказує хоч і під різними назвами — той самий сюжет, вдаючись до перевірених часом прийомів, що межують з відвертими літературними штампами. Що не кажіть, а принцип писання по вісімдесят сторінок на добу має свої вади. І хоча творів у Сіменона кількасот, цілком самостійних сюжетів значно менше — бо аж надто багато всіляких варіацій на улюблені, але одні й ті самі теми. Важко не погодитися з тим критиком, що якось зауважив: «Шкода, що Сіменон, цей справжній Ежен Сю нашого сторіччя, не познайомився замолоду з Гюставом Флобером».

У пропонованій нашому читачеві збірці вміщено ті соціально та художньо найзначиміші твори Сіменона, що належать до кращої частини його літературного доробку. Написані в повоєнні роки, вони дають хоч і не повне, але, на наш погляд, цілком предметне уявлення про те, що то є Жорж Сіменон.

Микола МЕЩЕРЯК

ЗМІСТ

ЗАМАХ НА БРОДЯГУ. Роман

ГНІВ МЕГРЕ. Роман

КОМІСАРОВА ЛЮЛЬКА. Повість

ТАК БІДАКІВ НЕ ВБИВАЮТЬ. Повість

НЕВДАЧА КОМІСАРА МЕГРЕ. Роман

Примітки

1

Даруйте (англ.).

2

Італійська страва, подібна до вареників.

Content

Сіменон Жорж Замах на бродягу

Жорж Сіменон ЗАМАХ НА БРОДЯГУ Романи та повісті

ЗАМАХ НА БРОДЯГУ Роман

ГНІВ МЕГРЕ Роман

КОМІСАРОВА ЛЮЛЬКА Повість

1. БУДИНОК ІЗ ПРИВИДАМИ

2. ЖОЗЕФОВІ ПАНТОФЛІ

3. РОЗШУК НА ВИМОГУ РОДИНИ

4. ЗУСТРІЧ РИБАЛКИ ТА РИБКИ

5. ЗАГАДКОВА ВТЕЧА ЖОЗЕФА

ТАК БІДАКІВ НЕ ВБИВАЮТЬ Повість

1. ВБИВСТВО ДОБРОДІЯ В БІЛИЗНІ

2. ВБИВЦЯ З ХВОРОЮ ПЕЧІНКОЮ ТА ЛЮБИТЕЛЬ КАНАРОК

3. СЛІД РИБАЛКИ З ВУДОЧКОЮ

4. ЧЕТВЕРТЕ ЖИТТЯ МОРІСА ТРАМБЛЕ

НЕВДАЧА КОМІСАРА МЕГРЕ Роман

1. ХАЗЯЙКА ПАНСІОНУ З КІЛБЕРН-ЛЕЙН ТА М'ЯСНИК З БУЛЬВАРУ КУРСЕЛЬ

2. НЕДОВІРЛИВА СЕКРЕТАРКА ТА БАЙДУЖА ДРУЖИНА

3. КОЛИШНІЙ БРАКОНЬЄР ТА МЕШКАНЕЦЬ ЧЕТВЕРТОГО ПОВЕРХУ

4. П'ЯНА ЖІНКА І ФОТОГРАФ З КОШАЧОЮ ХОДОЮ

5. СТАРА, ЯКА ПОЛЮБЛЯЄ ЗАТИШОК, І МОЛОДИЧКА, ЩО ЛЮБИТЬ ПОПОЇСТИ

6. ЛЮДИНА В КЕЛІЇ ТА ВІДБИТКИ ПАЛЬЦІВ НА ПИСЬМОВОМУ СТОЛІ

7. ПРОСТА АРИФМЕТИЧНА ЗАГАДКА І ЗОВСІМ НЕ ПРОСТА ПАМ'ЯТКА ВІЙНИ

8. ВІКНО, СЕЙФ, ЗАМКОВА ЩІЛИНА, ЗЛОДІЙ І ОСТАННЄ ВІДКРИТТЯ КОМІСАРА

9. РОЗШУК ЗНИКЛИХ

ПІСЛЯМОВА

ЗМІСТ

Примітки